Annotation

Світ «Джека Тіньового» — це чорно-білий світ, розділений поміж Магією, що панує на нічній стороні планети, і Наукою — владаркою освітленої сторони. Історія ж, що її розповідає нам автор, здавалось би, простенька й невигадлива — історія про нефортунного злодія і крутія на ймення Джек Тіньовий, його страту, воскресіння й жадобу помсти. Прагнучи відплатити за кривду й повернути кохану, він пожертвує хоч цілим світом і вже не зійде з обраного шляху. І на цьому шляху йому не забракне ні відваги, ні жорстокості, ні хитрості, як його творцеві не забракло таланту, щоби перетворити простеньку історію помсти в епічну філософську притчу.

Роджер Желязни

Передмова

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Про видання

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

Роджер Желязни
Джек Тіньовий

За річ приймає тінь, кому
Розчовпать лінь;
Не диво, що за річ йому
Дістанесь тінь.

«Венецький купець»[1]

Передмова

Мене іноді запитують, чи то так задумано, що заголовок «Джек Тіньовий» нагадує опис котроїсь гральної карти[2] в якійсь таємничій грі, окрім того, що повідомляє ім’я і географічну належність мого протагоніста. Відповідь: так. Я здавна захоплююся чудернацькими колодами, і свого часу мав їх чималу колекцію.

«Ага! — зазвичай реагують вони, почувши це зізнання. — Отже, оці картярські штучки й натяки щодо тіней на якомусь глибинному психологічному рівні пов’язують цю історію з твоїми книжками про Амбер, правда?»

Та ні. Коли я востаннє спускався в ті катакомби, жодних таких зв’язків не знайшов. Мене просто привабила образність. З другого боку, ніхто ніколи мене не питав: «Чому саме Джек?»

А на таке я міг би відповісти: Джек Венс.

У цій, моїй десятій, книжці я вирішив спробувати щось із ряду тих рідкісних й екзотичних часопросторів, якими так захоплювався в стількох творах Джека Венса. Тож, коли я все вигадав, цілком заслуженим видався якийсь заголовок із іменем «Джек» — оприлюдненим приватним ушануваннячком. От тепер і ви це знаєте.

Гадаю, утім, що умовиводи про зв’язок із Амбером міг підживлювати й факт виходу цієї книжки у світ між «Дев’ятьма принцами Амбера» й «Рушницями Авалону», першими двома творами тієї серії, — близькість породила спекулятивні версії і таке інше.

Але якщо часопростір ще може чимось завдячувати Джекові Венсу, то персонаж — ні. Цитату з «Венецького купця» я взяв за епіграф лиш тому, що, вирвана з контексту, вона видалася дуже придатною. А ось той твір Шекспіра, з котрого я тут справді дещо запозичив, з’явився десь за вісім років після «Купця». Ідеться про «Макбета». Так, на Джека не рушає Бірнамський ліс, а в самій п’єсі не знайшлося цитати, яку мені б захотілося викорчувати й пересадити сюди. Але характер Джека переживає не позбавлений цікавості поступ, який дещо завдячує Шекспіровому портрету кривавого шотландця. Утім, волію докладніше про це не розводитися, бо вважаю, що вступні частини не мають наперед розкривати сюжетів. Роки тому дехто на ім’я Дж. І. М. Стюарт заледве не зіпсував мені так задоволення від «Ярмарку суєти».

Це не одна з моїх експериментальних книжок, як-от «Створіння світла і пітьми», «Двері в піску», «Міст із тліну», «Дороговкази» або «Котяче око». У тих п’яти творах я відпрацював чимало технічних способів, якими скористався в багатьох інших. А ця книжка — певніше, ремісницька робота: я точно знав, що і як хочу зробити, а протагоніст — як завжди — задавав напрямок. З тієї п’ятірки тільки «Створіння світла і пітьми» передували «Джекові Тіньовому». Коли я озираюся на «Джека» в такому контексті, мені здається, що, може, у «Створіннях» я набув певної вправності до стислого імпресіоністського опису екзотики, перенесеного, можливо, як у «Дев’ять принців», так і в «Джека». А може, і ні. Але якщо «Джек» таки чимось завдячує «Створінням», то оце воно і є.

Крім того, коли дивишся так на якусь історію роками пізніше, цікаво побачити і її вплив на дальші твори. Мені таки здається, що тінь Джека впала на протагоніста роману «Нині ми обираємо лиця». Крім того, дещо від Джекового сардонічного світосприйняття і його обачності простежується в пізніших оповідках про Ділвіша Проклятого — ще одну особу, чию вдачу зіпсувало незаслужене покарання.

Мене також кілька разів запитували, чи Джеків псевдонім на денному боці — Джонатан Шейд — не запозичено в персонажа з таким самим прізвищем у «Блідому вогні» Набокова? Шкода розчаровувати, але я, хоч і полюбляю час від часу побавитися літературними загадками, написав «Джека Тіньового» до знайомства з «Блідим вогнем».

А ще — так, якось я зробив невеликий графічний приквел до цієї книжки («Джек-Тінь») спільно з художником на ім’я Ґрей Морроу в збірці «Ілюстрований Роджер Желязни». А ще — ні, там немає жодних важливих відомостей, незнання яких завадило б вам зрозуміти цю історію або нею потішитися. То дрібний і цілком незалежний твір.

Тож перед вами історія, яку збудував Джек — а я лиш трохи допоміг із папірцями. Якщо бажаєте, уявляйте його собі фігурою на карті — наприклад, котрійсь із таро. Може, на «Зруйнованій вежі»...

1

Сталося це тоді, коли Джек, чиє ім’я промовляють у затінку, вирушив до Іґлесу, що в Присмеркових землях, відвідати Пекельні ігри. На них його й запримітили — він саме вивчав, як розташовано Пломінь Пекла.

Пломінь Пекла був витончена урна зі сріблястих вогнів штудерної роботи. На самісінькій її верхівці пучки тих полум’яних пальців стискали мертвою хваткою рубін завбільшки з кулак — клейнод, який, попри свою оправу, мерехтів прохолодним блиском.

Власне кажучи, Пломінь був виставлений на загальний показ, але те, що за оглядом коштовності помітили Джека, було підставою неабияк стривожитися. Невдовзі по прибутті до Іґлесу його вперше постерегли, коли він пройшов між ліхтарів у вервечці інших глядачів, що сунули крізь напіввідкритий виставковий павільйон. Упізнали його Смейдж і Квейзер, які прибули змагатися за трофей зі своїх місць сили. Вони невідкладно доповіли про нього впоряднику Ігор.

Смейдж усе переступав з ноги на ногу й тягав себе за вуса, аж доки в його майже квадратних очах виступили сльози й він закліпав повіками. Задерши голову, він витріщився на свого супутника-велета Квейзера — а той мав волосся, очі й плоть однакового сірого кольору, — аби тільки не бачити барвистої туші Беноні, упорядника Ігор, чия воля була тут закон.

— Чого ви двоє хочете? — спитав упорядник.

Смейдж і далі витріщався та кліпав, аж доки своїм флейтоподібним голосом зрештою не заговорив Квейзер.

— Маємо для тебе відомості, — сказав той.

— Ясно. Слухаю, — відгукнувся Беноні.

— Ми впізнали особу, чия присутність тут дає підстави дещо занепокоїтися.

— Хто це?

— Перш ніж я зможу сказати, мусимо підійти до світла.

Покрутивши головою на масивних в’язах, упорядник пильно глянув спершу на одного, відтак на другого, і його бурштинові очі зблиснули.

— Якщо це жарт якийсь... — почав він.

— Ні, — незворушно відрізав Квейзер.

— Ну, гаразд. За мною, — Беноні зітхнув і, майнувши оранжево-зеленою мантією, розвернувся й рушив до яскраво освітленого намету.

У наметі він знов повернувся до них.

— Тут вам досить світло?

Квейзер роззирнувся.

— Так, — підтвердив він. — Підслухати нас йому не вдасться.

— Про кого ти? — запитав упорядник.

— Чи знаєш ти такого собі Джека, який завжди чує своє ім’я, коли його кажуть у затінку?

— Джека Тіньового? Злодія? Так, чував перекази.

— Ось тому ми й забажали поговорити в яскраво освітленому місці. Він тут. Ми зі Смейджем бачили його кілька хвилин тому. Він розглядав Пломінь.

— От лихо! — упорядник витріщив очі й навіть не стулив рота після вигуку. — Він украде приз!

Смейдж ненадовго припинив тягати себе за вуса — цього вистачило, щоб кілька разів кивнути:

— ...А ми тут, щоб за приз поборотись, — випалив він. — Якщо вкрадуть, не зможемо.

— Злодія треба спинити, — заявив упорядник. — Що, на вашу думку, я маю зробити?

— Твоя воля тут закон, — нагадав Квейзер.

— Правда... Можливо, мені слід посадити його десь під замок до кінця Ігор.

— У такому разі, — сказав Квейзер, — подбай, щоб ні там, де його схоплять, ні там, куди посадять, не було тіней. Кажуть, його надзвичайно важко втримати — надто якщо є тіні.

— Але тіні тут повсюди!

— Так. Оце і є головна трудність у втриманні його під замком.

— Отже, розв’язок, здається, — або яскравісінькі світильники, або цілковита темрява.

— Однак якщо не виставити всі світильники під досконалим кутом, — мовив Квейзер, — і не зробити їх неприступними, він буде здатний створити тіні, які стануть йому в пригоді. А в темряві, досить йому хоч найдрібніше світельце запалити, теж виникнуть тіні.

— Що за силу таку черпає він з тіней?

— Я не знаю нікого, хто знав би напевне.

— То він що, темнобічник? Не людина?

— Хтось каже, він із Присмерку, але звідкись майже з пітьми — де завжди тіні.

— У такому разі може підійти мандрівка на Ґлайвські гноїща.

— Жорстоко, — зауважив Смейдж і реготнув.

— Ходімо, покажете його, — сказав упорядник.

Вони покинули намет. Небо над головами було сіре, на сході робилося сріблястим, на заході ж чорніло. Зорі цяткували пітьму над рядом гір, подібних до сталагмітів. Хмар не було.

Вони простували освітленою смолоскипами доріжкою, що перетинала таборець і вела до павільйону Пломеня. На заході майнула блискавиця — здається, неподалік від того місця на кордоні, де стовбичили кумирні безпорадних богів.

Підійшовши до відкритого боку павільйону, Квейзер торкнувся руки Беноні й кивнув. Упорядник простежив, куди той показує, і його очі спинилися на високому худому чоловікові, що стояв, прихилившись до опори намету. Був він чорнявий та смаглявий, з дещо орлиними рисами. Мав на собі сірі шати й чорний плащ, перекинутий через праве плече. Курив якусь згорнуту трубочкою темнобічну травичку, димок якої сизився у світлі смолоскипів.

Якусь мить Беноні його вивчав, відчуваючи те, що відчувають люди, коли натраплять на створіння, народжене не від жінки, а від невідомого темного поруху в місці, котрого людство цурається.

Глитнувши, він мовив:

— Гаразд. Можете йти.

— Ми б хотіли помогти... — почав Квейзер.

— Можете йти!

Упорядник не спускав їх із очей, доки вони не пішли, відтак пробурмотів:

— Вічно вони одне одного зраджують.

Він подався по свою сторожу й кількадесят яскравих ліхтарів.

Заарештований, Джек пішов під вартою без опору й суперечок. Оточений гуртом збройного люду й заскочений у центрі світляного круга, він повільно кивнув і слухався наказів, не кажучи ані слова.

Його привели до яскраво освітленого намету впорядника. Штовхнули до стола, за яким сидів Беноні. Вартові знову взяли його в коло ліхтарів і руйнівних для тіней дзеркал.

— Твоє ім’я — Джек, — мовив упорядник.

— Не заперечую.

Беноні втупився в темні очі чоловіка. Вони й не ворухнулися. Чоловік геть не кліпав.

— ...А інколи тебе звуть Джеком Тіньовим, — запала тиша. — Ну?

— Людину можуть звати по-всякому, — відказав Джек.

Беноні відвернув погляд.

— Приведіть їх, — звелів він одному з вартових.

Вартовий пішов, а за кілька хвиль вернувся зі Смейджем і Квейзером. Джек зиркнув у їхній бік, але байдужий вираз його обличчя не змінився.

— Ви знаєте цю людину? — поцікавився Беноні.

— Так, — в унісон відповіли вони.

— Але називати його людиною хибно, — докинув Квейзер, — бо ж він темнобічник.

— Як його на ім’я?

— Його кличуть Джеком Тіньовим.

Упорядник усміхнувся.

— Людину й справді можуть звати по-всякому, — сказав він, — але у твоєму випадку, здається, панує неабияка згода. Я Беноні, упорядник Пекельних ігор, а ти — Джек Тіньовий, злодій. Закладаюся, ти тут, щоб украсти Пломінь Пекла, — знову запала тиша. — Не мусиш ані заперечувати, ані підтверджувати, — повів він далі. — Сама твоя присутність промовисто свідчить про твої заміри.

— А може, я тут, щоб змагатись на ігрищах, — спробував Джек.

Беноні зареготав.

— Аякже! Аякже! — підтакнув він, змахуючи сльозу рукавом. — Але, бач, це не змагання зі злодійства, тож нам бракує категорії, у якій ти міг би виступити.

— Ти упереджений, і це несправедливо, — мовив Джек. — Навіть якщо я той, кого ти назвав, я не вчинив нічого негожого.

— Поки що, — уточнив Беноні. — Пломінь — воістину прекрасна річ, чи не так?

Джекові очі на мить мовби проясніли, а губи смикнулись у мимовільну усмішку.

— Більшість би з цим погодилася, — сказав він поспіхом.

— І ти тут, щоб його вибороти — по-своєму. Тебе, темнобічнику, знають як найстрахітливішого крадія.

— Хіба це означає, що я не можу бути добропорядним глядачем на прилюдному заході?

— Коли йдеться про Пломінь — так. Він безцінний, і його жадають як світло-, так і темнобічники. Будучи впорядником Ігор, я не можу змиритися з твоєю присутністю десь поруч із ним.

— Отака вона, недобра слава, — зауважив Джек. — Що хоч роби, а тебе все одно запідозрять.

— Годі! Ти тут, щоб його вкрасти?

— Тільки дурень сказав би «так».

— Отже, чесної відповіді від тебе не буде.

— Якщо, по твоєму, «чесна відповідь» — це те, що ти хочеш від мене почути, хоч правда воно, хоч ні, тоді, на мою думку, ти маєш рацію.

— Зв’яжіть йому руки за спиною, — наказав Беноні.

Наказ виконали.

— Скільки маєш життів, темнобічнику? — спитав упорядник.

Джек не відповів.

— Ну, ну! Усі ж знають, що в темнобічників більш ніж одне життя. То скільки в тебе?

— Не до вподоби мені, куди ти хилиш, — мовив Джек.

— Та ти ж не назавжди помреш.

— З Гноїщ Ґлайву на Західному полюсі світу вертатись далеко, а йти мусиш пішки. А щоб сформувати нове тіло, інколи потрібні роки.

— Отже, ти там уже бував?

— Так, — підтвердив Джек, перевіряючи міцність своїх пут, — і волів би, щоб мені не довелося цього повторити.

— Отже, ти визнав, що маєш у запасі принаймні одне життя. Добре! У такому разі я без жодних докорів сумління накажу негайно тебе стратити...

— Стривай! — гукнув Джек, закинувши голову й показавши зуби. — Це сміховинно, бо ж я нічого не скоїв. Але забудьмо про це. Чи вкрасти я прийшов той Пломінь, чи ні, тепер я, безумовно, не в змозі цього зробити. Відпусти мене, і я піду в добровільне вигнання до кінця Ігор. Взагалі не потикатимусь у Присмерк, залишатимуся в Пітьмі.

— І що ж мене в цьому запевнить?

— Моє слово.

Беноні знову зареготався.

— Слово темнобічника, та ще й героя злочинної словесності?— мовив він кінець кінцем. — Ні, Джеку. Я не бачу жодного способу запевнити безпеку трофея, крім як скарати тебе на горло. А що дати такий наказ у моїй владі, я його даю. Писарю! Нехай буде записане, що цієї години я виніс присуд і наказав це вчинити.

Горбань із кружечком рослинності навколо рота примружився, від чого пішла зморшками шкіра його обличчя — крихка, наче пергамент, який він вийняв, — змахнув пером і заходився писати.

Джек випростався на повний зріст і втупився в упорядника з-під напівопущених повік.

— Смертний! — заговорив він. — Ти боїшся мене, бо не розумієш. Ти — деннобічник, і життя в тобі лиш одне, а коли і його не стане, більше їх у тебе не буде. Про нас, темних, кажуть, що ми не маємо душ, які нібито є у вас. Однак ми таки живемо багато разів завдяки процесу, для вас недоступному. Та ти ж заздриш на це, замишляєш позбавити мене одного з життів. Знай же, що вмирати нам так само тяжко, як і вам.

Упорядник опустив погляд.

— Це не... — почав був він.

— Пристань на мою пропозицію, — перервав Джек, — і я заберуся з твоїх ігрищ. Якщо ж твій наказ виконають, програєш у кінцевому підсумку ти.

Горбань припинив писати й обернувся до Беноні.

— Джеку! — мовив упорядник. — Ти ж тут таки для того, щоб його вкрасти, правда?

— Та звісно ж.

— Навіщо? Цю річ було б важко збути. Вона така примітна...

— Це для друга, якому я дещо заборгував. Йому забагнулося цієї цяцьки. Відпусти мене, і я скажу, що зазнав невдачі, — та й буде це не що інше, як правда.

— Не хотів би я відчути твій гнів по воротті...

— Твої хотіння мало важитимуть проти того, що ти дістанеш, вимусивши мене до цієї мандрівки.

— Однак людині в моєму становищі не так і просто вмовити себе повірити комусь, кого знають ще і як Джека Брехливого.

— Отже, моє слово для тебе — ніщо?

— Боюся, так і є.

Він звернувся до писаря:

— Пиши-но далі.

— І мої погрози — теж ніщо?

— Вони мене дещо непокоять. Але на одній шальці твоя помста, до якої ще кілька років, на другій же — негайні кари, що їх я зазнаю, якщо Пломінь украдуть. Спробуй-но зрозуміти моє становище, Джеку.

— Авжеж, — мовив той, повертаючись до Смейджа і Квейзера. — Ти, вуха ослячі, і ти, гінандроморфе! Про вас я теж не забуду!

Смейдж глянув на Квейзера, а той кліпнув віями й усміхнувся:

— Скажи це нашому патрону — Князеві Кажанів.

Джек змінивсь на лиці, почувши ім’я свого давнього ворога.

У Присмерку, де вже починається наука, чари діють сповільнено, тож минуло десь із пів хвилини, перш ніж у намет залетів кажан і промайнув між ними. За цей час Квейзер устиг сказати:

— Ми змагаємося під прапором Кажана.

Джек почав був сміятися, але після прольоту створіння перестав. Побачивши кажана, він похнюпив голову, і жовна його випнулися.

Дальшу тишу порушувало тільки дряпання пера.

Потому Джек мовив:

— Хай буде так.

Вони вивели Джека на середину таборця, де стояв чоловік на ймення Блайт зі своєю величезною сокирою. Джек миттю відвернувся й облизав губи. Та сяйне вістря леза мимохіть притягнуло погляд ізнов.

Перш ніж йому звеліли стати навколішки перед колодою, довкілля ожило від безлічі шкірястих летючих знарядів — орди кажанів у повітрянім танці. Ще більше линуло з заходу, однак рух їхній був зашвидкий, щоб вони встигли кинути хоч чогось варту тінь.

Він лайнувся, розуміючи, що ворог прислав своїх слуг позбиткуватися з нього в смертну годину.

Крадіжки Джекові зазвичай вдавалися. Бісило, що він мусить утратити одне з життів через недбалу робітку. Він, зрештою, був той, хто він був...

Ставши навколішки, Джек похилив голову.

Чекаючи, він думав: а чи правда ото, буцім голова лишається при тямі ще секунду-дві після того, як її стяли з плечей? Він гнав од себе цю думку, але вона верталася й верталася.

Ану ж, подумалось йому, річ тут не просто в тім, що він сам і спартачив? Якщо Князь Кажанів дійсно влаштував тут пастку, нічого іншого це означати не могло.

2

Тонесенькі лінії світла — білі, сріблясті, сині, жовті, червоні, головно прямі, але почасти й хвилясті — креслили чорноту. Вони перетинали все поле пітьми, і деякі були світліші за інші...

Повільніше, повільніше...

Врешті лінії перестали бути безконечними дорогами або пасмами плетива.

Вони зробилися довгими тонкими стрижнями — відтак паличками — тоді рисками світла...

Кінець кінцем стали миготливими крапками.

Він довго розглядав зорі геть безтямно. Минуло чимало часу, перш ніж у його свідомість звідкілясь просочилося слово «зорі», а за його витріщеними очима з’явився слабенький проблиск.

Тиша — і жодних чуттів, окрім зору...

Ще значно пізніше він відчув, що падає — ніби з височини, набуваючи речовинності, аж доки збагнув, що лежить на спині, витріщившись угору, а на нього знов тисне повна вага його єства.

«Я Джек-ТІнь», — мовив він подумки, досі нездатний ворухнутися.

Він не знав, ні де лежить, ні як потрапив у це темне зоряне місце. Та відчуття було ніби й знайоме... повернення... щось уже — хоч і давно — пережите.

З ділянки серця поширилося тепло, і він відчув поколювання, що прискорило всі чуття. Тут він і зрозумів.

— Прокляття! — було його перше слово, бо ж Із вороттям нюху прийшло й цілковите усвідомлення свого становища.

Він лежав у Гноїщах Ґлайву, на Західному полюсі світу, у землях лихого барона Дрекгаймського, чиє володарство мусять проминати всі охочі до воскресіння.

Отож він усвідомив, що перебуває на гірці покидьків посеред озера бруду. Лице його перетнула недобра усмішка: йому всоте спало на думку, що, хоч починати й закінчувати ось так — доля людей, темнобічники в цьому нічим не кращі.

Коли він зміг ворухнути правою рукою, то розпочав терти горло й масажувати карк. Болю не було, але той останній жахний спогад яскраво стояв у пам’яті. Як давно? Найпевніше, кілька років тому, вирішив він. Це його пересічний строк. Він здригнувся й погнав геть мимобіжну думку про той час, коли буде витрачене його останнє життя. На зміну здриганню прийшло тремтіння, що ніяк не минало. Він прокляв згубу одягу, який дотепер або зотлів разом Із його попереднім тілом, або, Імовірніше, був зношений на шмаття кимось Іншим.

Він повільно підвівся, потребуючи повітря, але мріючи про можливість певний час не дихати. Відкинув геть яйцювату каменючку, що її виявив у власній руці. Тепер, коли він майже став собою знову, довго лишатися на одному місці не годилося.

Схід був у всіх напрямках. Згнітивши серце, він вибрав дорогу, котра ніби обіцяла бути найлегшою.

Чи довго він добирався до берега, залишилося загадкою. Хоч його затінкові очі швидко пристосувалися до зоряного світла, справжніх тіней, з якими він міг би звіритися, не було.

Та й що таке час? Рік — це повне коло планети навколо її сонця. Частки року можна визначити відповідно до інших рухів планети... або її мешканців.

Для Джека чотири річні коливання Присмерку були порами року. Визначаючи точні дати в межах цих одиниць часу, щораз треба було звертатися до зірок — завжди видимих — і застосовувати магічні принципи, щоб дізнатися настрої їхніх панівних духів. Йому було відомо, що деннобічники міряють час механічними й електричними приладами — він-бо поцупив кілька з них. Та на темному боці вони не працювали, тому ні на що йому не придалися — хіба на даруночки корчемним дівкам, буцім як амулети великої контрацептивної сили.

Голий і смердючий, Джек вибрався на берег того темного й безмовного місця. Віддихавшись і відновивши сили, він розпочав свою подорож на схід.

Земля перед ним злегка пнулася вгору, а там і сям навколо були калюжі й ставки бруду. В озеро впадали цілі брудотні річки, адже до Ґлайву свого часу потрапляє вся брудота. Подеколи били фонтани, високо викидаючи струмені й забризкуючи Джека, коли він проходив повз. Виднілися тріщини й розколини, звідки повсякчас здіймався дух діоксиду сірки. Поспішаючи, він затис носа й замолився своїм божественним заступникам. Сумнівався, правда, що його благання почують, — навряд чи боги приділяли б багато уваги чомусь, що виходить із цієї конкретної частини світу.

Просувався він майже без перепочинку. Підйом тривав, згодом почали з’являтися невеличкі скельні розсипища. Тремтячи, він пробирався поміж них. Він уже й призабув — звісно, цілком умисно, — багато з найгірших рис цієї місцини. Гострі камінці впивалися йому в ступні, тож він знав, що лишає криваві сліди. За спиною ледь чулися звуки багатоногих істот, які з’являлися лизнути крові. Казали, що озиратися тут — погана прикмета.

Міркування про втрату крові з будь-якого нового тіла, яке ще й було його власним, завжди викликало в нього певний смуток. Однак у міру просування текстура ґрунту змінювалася, і зрештою він уже тюпав по гладкій скельній поверхні. Пізніше він задоволено постеріг, що звуків ніг уже не чути.

Підіймаючись усе вище, він тішився послабленню смородів. Йому спало на гадку, що це, можливо, просто його нюхові здібності затерпли, переживши оте неперервне бомбардування. Хай би що спричинилось до цього явища, воно ніби дало його тілу час звернути увагу на інші питання, а розум, звісно, наслідував приклад тіла. Тепер Джек усвідомив, що не лише забрьоханий, зболілий і втомлений, а й голодний і спраглий.

Здолавши опір своєї пам’яті, ніби непіддатливі двері комори, він таки вдерся туди й заходився шукати. Відновив спогади про свої попередні мандрівки з Ґлайву, пригадавши всі подробиці, які тільки зміг. Та, шукаючи просто на ходу, він не знаходив жодних відповідностей, жодних знайомих орієнтирів.

Обгинаючи смужку металевих дерев, він усвідомив, що досі цією дорогою не ходив.

«Чистої води не буде ще довгі милі, — подумав він, — хіба фортуна всміхнеться і я натраплю на дощову калюжу. Але дощить тут так рідко... Це край бруду, а не чистоти. Якби ж я спробував викликати дощ якимсь закляттячком, щось би це помітило й заходилося мене шукати. Тепер, без тіней, я стану легкою здобиччю. Відтак або житиму мерзенним життям, або загину й повернусь на Гноїща. Буду йти, доки смерть не підступить близько, лиш тоді покличу дощ».

Згодом його очі вловили на відстані якийсь неприродний об’єкт. Джек сторожко наблизився й розгледів, що об’єкт той удвічі вищий за нього й має два сажні завширшки. Зроблений він був із каменю, а передню поверхню мав гладку. На ній Джек прочитав викарбуване великими буквами послання по-всетемнобічному: «ВІТАЮ, РАБЕ».

Нижче стояла Велика печатка Дрекгайму.

Джеку неабияк полегшало, адже декому — тим небагатьом, хто спромігся втекти з баронової служби й із ким Джек цю тему обговорював — було знано: такі камені ставлять на найменш патрульованих ділянках цього володарства. Розрахунок полягав у тім, що поверненець дасть чималого гаку й потрапить кудись, де шансів зловити його буде більше.

Джек пройшов повз знак і плюнув би, та в роті було надто сухо.

Рухаючись далі, він усе слабшав; підковзуючись, відновлював рівновагу щораз повільніше. Він знав, що пропустив уже кілька періодів, які за звичайних обставин пішли б на сон. Та він не бачив жодного місця, яке здавалось би досить безпечним, щоб спати.

Йому ставало дедалі важче тримати очі розплющеними. Спіткнувшись якось і впавши, Джек усвідомив: а це ж він щойно прокинувся — подолав був уві сні тривалу відстань, несвідомий, де саме йде. Ландшафт дотепер став ще нерівніший, ніж останній, що зберігся в пам’яті. Від цього в Джека з’явився проблиск надії, який, своєю чергою, дав досить рішучості, щоб знову піднятися.

Невдовзі по тому він побачив місце, яке мало стати його притулком, бо йти далі сил не залишилось.

Це було згромадження повалених, похилених каменюк при підніжжі крутого скелястого схилу, що вів кудись іще вище. Джек обповзав місцину, якомога старанніше припадаючи до землі, і пошукав ознак життя.

Нічого такого не виявивши, він ступив туди. Якнайдалі пробравшись кам’яним лабіринтом, знайшов досить рівну ділянку, звалився там і заснув.

Скільки часу минуло доти, коли це трапилося, сказати Джек не міг; але щось у тому глибокому ставі, яким є сон, з’явилося й дало йому знати. Ніби той потопельник, він чимдуж погріб до далекої поверхні.

Відчув поцілунок на своїй шиї та альбу[3] її довгого волосся, що лягла йому на плечі.

Якусь мить він лежав нерухомо, збираючи залишки сил. Схопив лівою за коси, правою обхопив стан. Відірвав її від себе й перекотився ліворуч, знаючи вже від самого пробудження, що мусить зробити. Рвучко, хоч і геть не так швидко, як міг колись, опустив голову.

Закінчивши, витер губи, встав і пильно глянув долі на безформну постать.

— Бідолашна вампірко, — мовив він. — Небагато ти мала крові, тому й хотіла моєї так відчайдушно, але була така слабка, її беручи. Та і я був відчайдушний у моїм голоді. Ми робимо те, що мусимо.

У чорній спідниці, плащі й тісних чоботях, що їх він привласнив, Джек рушив вище, час від часу перетинаючи луки чорних трав, які обвивали йому кісточки й намагалися спинити. Уже знайомий із ними, він пробивав собі шлях копняками, перш ніж вони встигали затягтися надто міцно. Жодної охоти стати добривом він не мав.

Врешті він знайшов калюжу. Спостерігав за нею не одну годину, змінюючи позиції, бо це було б ідеальне місце для засідки на поверненця. Виснувавши, що жодної варти немає, він наблизився, оглянув калюжу, відтак гепнувсь додолу й довгенько пив. Перепочив, ще попив, знову перепочив і попив іще раз, шкодуючи, що не має в чому взяти води із собою.

Усе ще шкодуючи, він роздягнувся й омив своє тіло від бруду.

Пізніше він проминув квіти, схожі на вкорінених змій — а може, то й були вкорінені змії. Вони сичали на нього й поземно випростовувалися, пробуючи дотягнутися.

Він ще двічі поспав, перш ніж натрапив на другу калюжу. Однак ця була вже під вартою, і щоб попити, знадобились уся потайливість і хитрість злодія. А що він і меча в сонного вартового забрав, а що вартовому все те надалі не було вже потрібне, то Джек запасся ще й хлібом, сиром, вином і переміною одягу, які були там наявні.

Пайки вистачало на раз перекусити. З цього, а ще з відсутності поруч верхових тварин, Джек зробив висновок, що десь неподалік застава і зміна може прибути котрої-будь миті. Він випив вино, а у фляжку набрав води, кленучи малість того вмістища.

Відтак, не маючи поруч жодної розколини або печери, де можна було б сховати останки, він швидко забрався, залишивши те, що зосталося.

На ходу він повільно їв, а шлунок спершу протестував проти цього незвичного порушення приватності. Упорав так половину харчу, решту зберіг на потім. Подеколи помічав дрібних тваринок. Постановив іти з кількома камінцями в руках, сподіваючись забити котрусь. Та всі вони виявлялися надто прудкими, або ж він — надто повільним. Зате, нахилившись усьоме по нові камені, він підібрав собі добрячий кремінчик.

Пізніше він сховався, зачувши тупіт копит, але поруч ніхто не проїхав. Він знав, що вже значно заглибився в Дрекгайм, але не був певний, до котрого з його кордонів прямує. Здригнувся, згадавши, що є місце, де Дрекгайм межує із західною границею того безіменного князівства, у якому стоїть Гнівна Тверджа, місце сили й цитадель Князя Кажанів.

Тут він вивергнув — до сяйних зір Із темної землі — чергове благання, хоч би чого воно було варте.

Поки він дерся, кружляв, часом біг, його ненависть зростала швидше, ніж голод у шлунку.

Смейдж, Квейзер, Беноні, Блайт-катюга — і Князь Кажанів...

Він знайде їх по черзі й помститься їм, почавши з найслабшого й нарощуючи потугу в міру просування, аж доки зустрінеться з тим, хто навіть зараз міг бути надто близько, щоб можна було безпечно дивитися сни.

Та й сни в нього були кепські.

Йому снилося, що він знову на Гноїщах. Однак цього разу він був прикутий, тож, як Зірниця — приречений вічно сидіти при Брамі Світанку, — мусив лишитися там навіки.

Прокинувся Джек до нитки мокрий від поту, хоч у повітрі й відчувалася легка прохолода. Здавалося, ніби він знову занюхав гидотні смороди тієї місцини — ненадовго, зате якнайвиразніше.

Доїсти свою пайку він ще довго не міг.

Але ненависть підтримувала його; вона його підживлювала. Вона втамовувала його спрагу або принаймні допомагала забути про воду. Вона давала йому сили пройти ще лігу, тоді як тіло веліло прилягти.

Він знов і знов намічав, як покінчить Із ними. Бачив диби та кліщі, полум’я та лещата. Чув волання й благання недругів. У долішніх палатах свого розуму бачив кавалки плоті, потоки крові й ріки сліз, які він видобуде з ворогів, перш ніж дозволить померти.

...А ще він знав: попри всі болещі цієї мандрівки, найбільше ниє рана, завдана його гордості. Так легко його взяти, так недбало з ним повестися, так швидко його позбутися — ніби якусь там комашку-дратівницю прибили. Вони поставилися до нього не як до сили, що ходить затінням, а як до звичайного злодія!

Ось тому він і обмірковував усілякі тортури, а не просто штих мечем. ТІ особи зачепили його почуття, убивши його ось так. Зробили б вони це по-іншому, він би, може, засмутився менше. Князь Кажанів — ось чия підступність, яку підбурювали заздрощі та мстивість, скомпонувала таку образу. Він заплатить.

Ненависть рухала Джека вперед. Вона його хоч і гріла, однак не перешкоджала все ліпше усвідомлювати: температура падає. І то попри обставину, що він давненько вже йшов приблизно на одній висоті, значно не підіймаючись.

Він ліг на спину й заходився роздивлятися темну кулю, що затуляла зорі посеред небес. То був фокус сил Щита — сфера, яку повсякчас тримали якнайдалі від світла денного боку і за якою хтось мав би доглядати. Де були Семеро сильних зі списку в Енській книзі? Чия черга була на Щитовий відбуток? Звісно, попри будь-які поточні усобиці, жодна із Сил не порушила б Щитового перемир’я, від якого залежала доля цілого світу. Джек і сам відбував ту повинність безліч разів — двічі навіть у союзі з Князем Кажанів.

Йому закортіло спробувати закляття, яке дало б змогу зазирнути на теперішню сторінку Енської книги, — глянути, чиї там записано імена. Подумалося, що серед них може бути і його власне. Але від моменту пробудження на Гноїщах він жодного разу не чув, щоб його хтось назвав. Ні, то мусить бути хтось інший, вирішив він.

Відкривши своє єство, він зміг відчути жахливий холод зовнішньої темряви, що просочувався по обводу тієї баньки на верхівці Щита. Була то лиш початкова теча, але що довше вони ждатимуть, то важче буде її зашпарувати. Надто воно вже важливе, щоб покладатися на випадок. Вичарований Щит беріг темний бік від замерзання в холоді Всезими так само надійно, як силові екрани деннобічників берегли їх від підсмаження в безжальному палі сонця. Джек закрив своє єство перед внутрішнім холодком.

Згодом йому вдалося забити якусь тварючку з темним хутром, поки вона куняла на скелі. Він оббілував і випатрав її мечем, а що жодного палива досі не надибав, то з’їв м’ясо сирим. Кістки потрощив зубами й повисмоктував із них шпік. Такий грубий спосіб життя був йому не до душі, хоч мав він серед знайомців і таких, які давали йому перевагу перед цивілізованішим. Джека тішило, що в його трапези не було жодних свідків.

Коли він уже йшов далі, у вухах теленькнуло.

«Джек Тіньовий, і...»

Ото й усе.

Хоч би хто це вимовив, на губи його тієї миті впала тінь. Однак аж занадто скороминуща.

Джек повільно повернув голову й визначив напрямок. Було то далеко попереду, праворуч від нього. Більш ніж за сотню ліг, припустив він. Може, навіть в іншій державі.

Джек скрипнув зубами. Знав би, де він зараз, то міг би хоч наздогад визначити джерело. А так почуте могло бути будь-чим: від уривка корчемної байки до деталі змови когось, кому вже відомо про його вороття. З Джекової голови довго не йшла ймовірність отого другого.

Він пришвидшив ходу і пропустив запланований відпочинок. Це, мабуть, і поквапило його талан, вирішив він, натрапивши на калюжу. Упевнившись, що за нею ніхто не наглядає, він наблизився й досхочу напився.

Розгледіти свій відбиток у темних водах було не так-то просто, тож він напружував очі, доки не зміг сяк-так розібрати риси: темне лице, хирляві вогники очей, силует чоловіка з зірками за спиною.

— Ех, Джеку! Ти й сам уже став тінню! — промимрив він. — Поневіряєшся оце в безжальному краї. І все через свою обіцянку Ні-ра-зу-не-вмерлому-полковнику добути ту кляту цяцьку! Не гадав, що до цього дійде, га? І як, чи варта була та спроба ціни невдачі? — відтак він засміявся, уперше від воскресіння. — Ти теж смієшся, тіне тіні? — зрештою спитав він у відбитка. — Мабуть, так, — вирішив він. — Але робиш це чемно, бо ж ти — моє віддзеркалення і знаєш, що я знов зазіхну на те коштовне паскудство, щойно з’ясую, де воно. Вона того варта.

На мить він забув свою ненависть і всміхнувся, а полум’я, що палало в глибині його розуму, пригасло, і його замінив образ дівчини.

Мала вона бліде обличчя з очима зеленими, мов краї старих люстерок. Коротка верхня губа, ледь помітно закопилена, волого торкалася нижньої. Підборіддя ідеально лягало в коло, утворене його великим і вказівним пальцями, а мідний чубчик збігав до перенісся, плавно повторюючи контур крутих брів, мов розкинутих крил птаха в польоті. Звали її Івеною, і на зріст вона була йому по плече. Носила зелений оксамит, припасований до вузького стану. Шию мала мов обкорований відземок прегарного деревця. Пальці її ніби танцювали на струнах пальмірина. Отака була вона, Івена з Тривкої Фортеці.

Народилась вона від одного з тих рідкісних союзів між пітьмою і світлом: батько її був Ні-разу-не-вмерлий-полковник, а матір — смертна на ім’я Лорета. «Може, це почасти й пояснює її чарівність? — укотре спитав себе Джек. — Вона ж — частина світла, то чи має душу? Ото воно, мабуть, і є», — вирішив він. Джек не міг уявити її як темнобічну силу, що рухається, як оце він, вибравшись із Гноїщ Ґлайву. Ні! Він негайно прогнав од себе ту думку.

Пломінь Пекла — саме такий викуп за наречену встановив її батько, і Джек присягнувся знов зазіхнути на ту річ. Перш за все, звісно, помста... Але Івена зрозуміє. Вона знає про його гонор, його гордість. Вона дочекається. Вона ж казала, що ладна чекати вічно, — того дня, як він рушив до Іґлесу на тамтешні Пекельні ігри. Час для неї, дочки свого батька, мало що важить. Вона переживе смертних жінок, зберігши юність, красу й грацію. Вона дочекається.

— Так, тіне тіні! — сказав він до свого другого «я» в калюжі. — Вона того варта.

Кваплячись крізь пітьму, мріючи про колеса замість ніг, Джек іще раз зачув звук копит. Знову сховався, і вершники знову проїхали мимо. Але цього разу значно ближче.

Він більше не чув свого імені, проте підозрював: між раніш уловленими словами й вершниками, які до нього наблизились, може бути зв’язок.

Температура більше не падала, але й не зростала. Його постійним супутником був холодок, а відкриваючи своє єство, Джек щораз відчував повільну, але сталу течу Щита понад собою. Тут воно найпомітніше, резонно подумав він, бо ж Ґлайвські гноїща лежать акурат під верхівкою Щита, під сферою. Можливо, далі на сході наслідки ще не відчутні.

Він помандрував далі, відтак поспав, і жодних звуків, що їх можна було б сприйняти за погоню, більше не було. Підбадьорений, він став відпочивати частіше й час від часу відхилявся від прокладеного по зірках маршруту, досліджуючи формації, де могли б бути калюжі або якась фавна. Двічі він знаходив так воду, але поживного не надибав нічого.

Під час однієї такої виправи його привабило блідо-червоне жевриво, що виднілося крізь щілину в скелі праворуч. Якби він рухався швидше, то проминув би те світло, навіть не помітивши, таке воно було слабесеньке. Але він поволі брався схилом по жорстві й котким камінцям.

Побачивши оте, він перепинився й замислився. Вогонь? Якщо там щось горить, то й тіні є. А якщо там тіні...

Джек витяг меча й повернувся боком. Тримаючи руку зі зброєю попереду, увійшов у щілину. Протискався вузьким проходом, спираючись між кроками спиною на камінь.

Глянувши вгору, він прикинув, що скельний масив має заввишки десь чотири його зрости. Поміж чорнішої за ніч чорноти каміння текла річка зірок.

Прохід поступово завертав ліворуч, аж тут раптово обірвався, вивівши на широкий карниз, десь за три фути під яким була долинка. Джек став там і заходився вивчати, куди потрапив.

Долинку зусібіч затуляли високі й начебто природні стіни з каменю. Попід самими стінами росли чорні чагарники, а дещо далі від них — темні трави й зілля. Однак уся рослинність зникала по периметру якогось круга.

Він лежав у дальньому кінці долинки й мав із вісімдесят футів у поперечнику. Був досконало описаний, без жодних ознак життя всередині. У центрі стояв великий замшілий камінь-кругляк, що трохи жеврів.

Джек відчув неспокій, хоч і не міг сказати чому. Він обдивився шпилі й укоси, що обгороджували низину. Поглянув на зорі.

Це йому тільки здалося, або ж світло, поки його очі були відведені, таки блимнуло?

Він зійшов із карниза. Відтак, обачно, тримаючись близько до стіни зліва, пішов ближче.

Мох укривав увесь камінь. Він був рожевуватий, і, схоже, жевріння виходило саме від нього. Наближаючись, Джек зауважив, що в долинці багато тепліше, ніж зовні. Можливо, стіни давали якийсь захист.

Тримаючи меча напоготові, Джек ступив у круг, пішов глибше. «Хай би яка була причина дивності цього місця, — міркував він, — можливо, удасться обернути її собі на користь».

Але не встиг він зробити тим кругом і пів тузіня кроків, як відчув душевне збурення — ніби щось постукувало, тицялося в його розум.

«Свіжий шпік! Як тут устояти!» — промайнуло в думках.

Джек спинився.

— Хто ти? Де ти? — спитав він.

«Я перед тобою, маленький. Ходи-но до мене».

— Бачу тільки замшілу каменюку.

«Невдовзі побачиш більше. Ходи до мене!»

— Ні, дякую, — відказав Джек, розпізнаючи дедалі відчутніший лихий намір за збудженою свідомістю, яка оце до нього звернулася.

«А це не запрошення. Це мій тобі наказ».

Він відчув, як у нього входить якась дужа сила, а з нею — потяг уперед. Зчинивши рішучий опір, Джек спитав:

— Що ти таке?

«Я — те, що ти бачиш перед собою. Підходь-но!»

— Камінь чи цвіль? — спитав він, намагаючись утриматися на місці й відчуваючи, що програє змагання. Він знав: щойно ступить один крок, другий дасться легше. Його воля буде зламана, і те кам’яне щось матиме змогу вчинити з ним по-своєму.

«Сказати б, я й те, і те, хоч насправді ми — одне ціле. А ти вперте створіння. Це й добре. Однак більше ти опиратись мені не зможеш».

Справді, його права нога сама собою поривалася в рух, і він зрозумів, що за мить їй це вдасться. Тож він пішов на компроміс.

Повернувши тіло, піддався тиску, але ступив крок трохи праворуч, а не просто вперед.

Тоді його ліва нога почала дюйм за дюймом підсуватися в напрямку каменя. Піддаючись, хоч і не без опору, він просунувся вбік і вперед.

«Ну й гаразд. Хоч ти й не прийдеш до мене навпростець, але все одно прийдеш».

Джек боровся за кожний крок, аж чоло спітніло; і з кожним кроком він просувався по лівобічній спіралі до того, що його прикликало. Як довго він боровся, Джек не знав. Він забув усе: свою ненависть, свій голод, свою спрагу, своє кохання. У цілому всесвіті було тільки дві речі: він сам і рожевий кругляк. Напруга між ними сповнювала повітря, мов стала нота, що її з часом перестаєш чути, звикнувши до того звука через його постійність. Здавалося, ніби боротьба між Джеком і тим другим триває вже відвіку.

Аж тут у тугому всесвітику їхнього змагання з’явилося й дещо інше.

Ступивши сорок-п’ятдесят — він загубив лік — болючих кроків, Джек опинився в позиції, з якої міг зазирнути за той бік кругляка. От тоді-то його зосередженість майже піддалася швидкому емоційному спалаху й ледь не віддала його на поталу тій чужій волі.

Він заточився, уздрівши купу кістяків, що лежали поза розжеврілим каменем.

«Так. Мушу складати їх тут, щоб новоприбулі не лякалися й не уникали круга мого впливу. Ти теж там ляжеш, повнокровненький мій».

Відновивши самовладу, Джек повів поєдинок далі, неабияк спонуканий від вигляду навалених кісток. Повільною дугою обігнув кругляк іззаду, проминув маслаччя й рушив далі. Невдовзі він знов опинився перед каменем, от тільки тепер футами десятьма ближче. Спіраль собі крутилася, і ось він уже знов наближається до зворотного боку.

«Мушу зазначити, ти тримаєшся довше, ніж будь-хто з інших. Однак ти й перший, хто, піддавшись мені, додумався кружляти».

Джек не відповів, натомість, заходячи за камінь, уважно вивчав ті моторошні останки. Проходячи повз них, він постеріг, що мечі й кинджали, металеві клямри й ремінці спорядження лежали там цілісінькі; що ж до одягу й інших речей із тканини, вони вже здебільшого наполовину позгнивали. Щось повисипалося на землю із кількох заплічних торб, але всі ті дрібнички годі було розрізнити при світлі зірок. Однак якщо він і справді побачив серед кісток те, чим воно йому здалося, тоді, вирішив Джек, можна дозволити собі крихту надії.

«Ще коло, і ти прийдеш до мене, малючє. Торкнешся мене».

Джек підходив усе ближче до строкато-рожевої поверхні тієї речі. Виглядало, що вона більшає з кожним кроком, а її бліде сяйво ставало дедалі розсіянішим. Хай би в яку точку він дивився, вона, здавалося, не світилася сама по собі; жевриво нібито виходило від усієї поверхні одразу.

Знову спереду — доплюнути вже можна...

Тепер обійти збоку — уже майже рукою сягнути...

Переклавши меча до лівої руки, він ударив, добряче креснувши замшілу поверхню. У позначці, яку він залишив, виступила рідина.

«Так ти мені шкоди не завдаси. Взагалі ніяк не завдаси».

Знову стало видно кістяки, а він опинився дуже близько до тієї поверхні, що нагадувала роз’їдену раком плоть. Джек відчував її голод на нього й, обходячи ззаду, розкидав кістки ногами й чув, як вони хрумтять під його чобітьми. Побачивши те, чого хотів, він змусив себе ступити ще три кроки, щоб його дістати, хоч це й було ніби йти проти урагану. Тепер до тієї смертоносної поверхні лишалися лічені дюйми.

Джек кинувся до торб. Він підгріб їх до себе — і мечем, і рукою — захопивши також і зотлілі плащі та куртки, розкидані навколо.

Відтак потяг став нездоланний, і Джек відчув, як рухається назад, аж доки плече його не торкнулося оброслого мохом каменя.

Він спробував одірватися, наперед знаючи, що не зможе.

Якусь мить Джек нічого не відчував. Тоді в місці доторку з’явився крижаний холодок. Він швидко послабився й зник. Болю не було. Тут Джек усвідомив, що плече геть заніміло.

«Не так воно й страшно, правда?»

Тоді, мовби в людини, що сиділа собі кілька годин, аж тут надто різко схопилась на ноги, памороки йому забила темна хвиля. Вона минула, але залишила по собі якесь нове відчуття. Щось ніби з його плеча висмикнуто затичку. Джек відчув, як із нього витікає снага. З кожним ударом серця мислити чітко ставало все тяжче. Затерплість поширилася на спину й нижче на руку. Підняти правицю й намацати нею гаман на поясі було важко. Порпався він там ніби цілу вічність.

Опираючись сильному прагненню заплющити очі й опустити голову на груди, він скинув підібране ганчір’я просто себе. Щемлячою лівицею підніс меча до тієї купки й ударив по лезу кременем. Іскри затанцювали на сухій матерії, а він знай викрешував їх, навіть коли вже закурилося.

Тільки-но здійнялося перше полум’я, Джек запалив од нього недогарок свічки, що належав колись одному з мерців.

Виставив вогника перед себе, і з’явилися тіні.

Він поставив недогарок на землю, знаючи, що тепер його тінь лягла на кругляк.

«Що ти робиш, вечере?»

Джек відпочивав у своїх сірих володіннях, голова йому знов прояснішала, а в пальцях рук і ніг починалося здавна знайоме поколювання.

«Я — камінь, що забира в людей кров! Відповідай мені! Що ти робиш?»

Вогник свічки похитувався, тіні пестили Джека. Він поклав праву руку на ліве плече, і там теж кольнуло, а занімілість пройшла. Відтак, загорнувшись у тіні, Джек звівся на ноги.

— Роблю? — перепитав він. — Ні. Зробив. Ти мною пригостився. Тепер, по справедливості, моя черга.

Оддалившись від каменя, він повернувся до нього лицем. Той був потягся до нього, як і тоді, але цього разу Джек ворухнув руками, і на поверхні кругляка заграли тіні. Джек поширив своє єство в смиканий калейдоскопічний візерунок, що його сам і створив.

«Де ти?»

— Усюди, — відповів він. — Ніде.

Потім, засунувши меча в піхви, знову наблизився до каменюки. Недогарок був зовсім короткий, тож Джек знав, що мусить діяти швидко. Поклав долоні на губчасту поверхню.

— Ось і я, — мовив він.

На відміну від інших темнобічних владарів, які неподільно панували в певних географічно обмежених місцях сили, Джекове панство було ефемерніше, тяжіло до скороминучості. Зате воно існувало всюди, де тільки світло натрапляло на якісь предмети, породжуючи недотемряву.

Огорнутий недотемрявою, Джек накрив камінь своєю волею.

Звісно, той, примушений до нової ролі, опирався. Сила, яка була притягувала Джека, тепер відбивалася, сама ставши жертвою. Джек роздражнив у собі голод, порожній простір, вакуум. Струм, потік, тяг повернув навспак.

...І Джек заходився живитись.

«Ти не можеш так зі мною. Ти — ніхто».

Але Джек сміявся й сильнішав, а опір каменя згасав. Невдовзі той і протестувати вже не міг.

Доки свічка, яскраво розквітнувши наостанок, згасла, моховиння побрунатніло, а жевриво щезло. Хоч би що там доти жило, жити воно перестало.

Джек витер руки об плащ — багато разів — і пішов із долинки.

3

Сили, якою він підкріпився, вистачило надовго, і Джек мав надію, що скоро вже вшиється зі смердючих земель. Температура більше не знижувалась, а якось, коли він готувався поспати, пішов дощик. Джек примостився під скелею й натяг плаща на голову. Це не дало йому повного захисту, та навіть відчувши воду на шкірі, Джек тільки сміявся. То ж був його перший дощ після Ґлайву.

Пізніше ставків і калюж стало вже досить, щоб митися, пити й набирати у фляжку. Щоб одяг сохнув швидше, Джек волів іти далі, а не спати.

Заледве не зачепивши, воно гайнуло повз його обличчя так прудко, що де там було зреагувати. Це сталося на підході до розваленої вежі — шматочок пітьми відірвався й шурхнув на нього, рвучко виписуючи в повітрі спіралі.

Джек не мав часу витягти меча. Воно проминуло лице й помчало геть. Перш ніж воно зникло з очей, він устиг пожбурити всі три свої камінці, другим навіть майже влучив. Тоді схилив голову й добрячі пів хвилини лаявся. То був кажан.

Мріючи про тіні, Джек побіг.

На тій рівнині стояло багато зруйнованих веж, зокрема й одна при вході в западину, що вела між високими пагорбами в бік гірського пасма. Джек волів не ходити поруч зі спорудами — зруйнованими чи ні, — де могли ховатися вороги, тому він намагавсь обігнути її якнайдалі.

Проминувши вежу й наближаючись до ущелини, він почув своє ім’я.

— Джеку! Мій Джеку-Тінь! — гукав хтось. — Це ти! Це справді ти!

Схопившись за меч, він крутнувся туди, звідки долинули ці слова.

— Ніт же! Ніт, мій Джекі! На стару Розі меча тобі не тра!

Він її насилу помітив, так нерухомо вона стояла: стара в чорному, сперта на патерицю, за спиною — розламана стіна.

— Звідки ти знаєш моє ім’я? — запитав він урешті-решт.

— Невже ти мене забув, Джеку-любчику? Забув мене? Скажи, що ні...

Він пильно вивчав зігнуту в дугу постать, увінчану гніздом біло-сивого волосся.

«Зламане помело, — подумалося йому. — Вона нагадує зламане помело».

Однак...

У ній було щось знайоме. Що саме — він не розумів.

Він прибрав руку зі зброї. Підійшов до жінки.

— Розі?

Ні... Бути не може...

Він наблизився впритул. Врешті роздивлявся її вже згори вниз, зазираючи в очі.

— Скажи, що пам’ятаєш, Джеку.

— Я пам’ятаю, — сказав він.

І це була правда.

— ...Розалія, «Знак палахтючого товкачика» на возовому шляху край океану... Але то було так давно — і в Присмерку...

— Так, — підтвердила вона. — Так давно й так далеко... Одначе я тебе так і не забула, Джеку. З усіх чоловіків, які тільки траплялися тій корчемній дівчині, щонайліпше запам’ятала вона тебе. І як тобі, Джеку, велося?

— Ах, моя Розаліє! Мені стяли голову — покваплюсь додати, незаслужено, — і от лиш тепер я вертаюся з Ґлайву. А ти що? Ти ж не темнобічниця. Смертна. То що поробляєш в жахному Дрекгаймі?

— Я — Мудра Східного узграниччя, Джеку. Сказати правду, замолоду я не була надто мудрою — повірила-бо твоїй заготовленій усмішці і твоїм обіцянкам, — але з віком я таки підучилася. Гляділа одну стару звідницю в роки її немочі, і вона передала мені дещо з Мистецтва. Дізнавшись, що барон потребує Мудрої, яка вартувала б цю браму його держави, я прийшла й склала йому присягу на вірність. Бають, мов він — бузувір, та до старої Розі барон завше був добрий. Добріший, ніж більшість її знайомців... Гаразд, що ти мене пригадав.

Тут стара видобула з-під хламиди якийсь вузлик, розв’язала його й розстелила тканину на землі.

— Сядь, Джеку, і переломи зі мною хліб, — мовила вона. — Як за давніх часів.

Він одстебнув меча й усівся проти неї за ту скатерку.

— Чимало вже минуло відтоді, як ти з’їв живий камінь, — сказала вона, передаючи йому хліб і шмат в’яленого м’яса. — Тож я знаю, що ти зголоднів.

— Звідки ти знаєш про мою зустріч із каменем?

— Кажу ж, я Мудра — у фаховому розумінні. Я не відала, що то була саме твоя робота, але відала, що камінь знищено. Для цього я тут і чатую на службі в барона. Пильную за всім, що коїться, й усіма, хто проминає. І доповідаю про це йому.

— Он як, — сказав Джек.

— Мабуть, щось таки та й було в тих твоїх вихваляннях — буцім ти не простий собі темнобічник, а одна з Сил, владар, хоч і злидар, — повела вона далі. — Бо як я не прикидала, а виходило, що тільки хтось такий міг ізжерти ту червону каменюку. Отже, коли ти хваливсь оцим перед тою бідною дівчиною, ти її не дурив. Так, дурив у чомусь іншому, але не в цьому...

— У чому ж іншому? — спитав він.

— У тому, ніби повернешся по неї одного дня й забереш до себе в Тінистий Захисток, той замок, що його не бачило нічиє око. Ти сказав їй це, і вона чекала довгі роки. Аж тут однієї ночі в тому заїзді занедужала стара звідниця. Молода дівчина — яка вже молодою дівчиною не була — мусила думати про майбутнє. Вона уклала угоду, щоб вивчитися ліпшого фаху.

Джек трохи помовчав, задивившись у землю. Ковтнув хліб, який саме жував, а тоді відказав:

— Я повертався. Повертався, але моєї Розалії ніхто й не пам’ятав. Усе змінилося. Люди, до одного, були інші. І я знову пішов.

Вона загиготала.

— Джеку-Джеку-Джеку! Потреби в твоїх гарненьких побрехеньках уже немає. Старій бабі байдуже, у що там вірила юна дівка.

— Кажеш, ти Мудра, — сказав він на це. — То невже ж не маєш ліпшого способу відрізнити правду від брехні, ніж наздогад?

— Я не вдамсь до Мистецтва проти Сили... — почала була вона.

— Вдайся, — наполіг він і знов зазирнув їй у вічі.

Вона примружилась і нахилилася вперед, всвердлившись у нього зором. Її очі зненацька стали неосяжними печерами, що роззявилися його поглинути. Тут він відчув, ніби падає. За кілька секунд це минулося — вона відвела погляд, схиливши голову до правого плеча.

— Ти таки повертався, — промовила вона.

— Я ж казав.

Він підібрав свій хліб і почав гучно жувати, вдаючи, ніби не постеріг вологи, що з’явилася на її щоці.

— Я забула, — заговорила вона врешті. — Забула, наскільки нікчемний час для темнобічника. Роки значать для вас так мало, що ви й не рахуєте їх як слід. Ти просто вирішив якось, що повернешся по Розі, не подумавши навіть, що вона вже могла постарітися й померти або податися деінде. Тепер, Джекі, я розумію. Ти звик до незмінних речей. Сили лишаються Силами. Сьогодні ти когось уб’єш, а через десять років із ним же повечеряєш, сміючись над тим вашим поєдинком і силкуючись пригадати його причину. Ех, незлецьке ж у вас життя!

— Я не маю душі. Ти — маєш.

— Душі? — засміялася вона. — А що таке душа? Ніколи жодної не бачила. Як знати, що вона є? Хай і є, що мені з неї за користь була? Я б її вмент оддала, аби тільки стати як ви. Однак моє Мистецтво в цьому безсиле.

— Мені шкода, — сказав Джек.

Певний час вони їли мовчки.

— Хочу в тебе дещо спитати, — порушила тишу вона.

— Що саме?

— Чи існує Тінистий Захисток? Замок із високими позатінюваними залами, незримий як твоїм недругам, так і друзям, куди ти збирався забрати ту дівчину, щоб вона провела з тобою свої дні?

— Авжеж, — відповів він і задивився, як стара їсть. Вона втратила чимало зубів і набула звички плямкати губами. Але зненацька десь за сіттю зморщок він розгледів обличчя тієї молодої дівчини, котрою вона колись була, коли її усмішки ще білозубо виблискували і волосся було довге й лискуче, мов темнобічне небо поміж зірок. А вдивлявшись тоді в її очі синьої барви небес деннобіччя, він помічав у них певне сяйво. Йому подобалось думати, що воно там тільки для нього.

Жити їй, мусить бути, лишилось недовго, подумалося йому. Дівоче обличчя зникло, і він побачив обвислу плоть під її підборіддям.

— Авжеж, — повторив він, — і тепер, коли я тебе віднайшов, чи не підеш туди зі мною? З цієї нещасної землі в край тихомирних тіней? Проведи решту своїх днів зі мною — я буду до тебе ласкав.

Вона пильно на нього поглянула.

— Ти ладен дотримати обіцянки аж по стількох роках, коли я вже бридка стариця?

— Ходімо крізь ущелину — помандруємо разом назад до Присмерку.

— Навіщо це тобі?

— Ти знаєш навіщо.

— Хутчіш, дай-но руки! — звеліла вона.

Він простяг їх, а вона схопила п’ясті й перевернула долонями догори. Низько схилилась і заходилася вивчати.

— Ет! Намарно все! — мовила зрештою. — Не можу я тебе прочитати, Джеку. Руки злодія роблять забагато викрутів, обертів і маніпуляцій. Усі лінії хибні — хоч твої долоні й прекрасні в їхній попсованості!

— І що ж ти такого побачила, Розаліє, що не хочеш мені розповідати?

— Не доїдай. Забирай хліб і тікай. Я застара, щоб піти з тобою. Дякую за чемне запрошення. Тій юній дівчині, можливо, Тінистий Захисток і сподобався б, але мене влаштовує доживати там, де я є. Мерщій! І спробуй мені простити.

— Простити тобі що?

Вона піднесла до губів і поцілувала спершу одну його руку, відтак другу.

— Побачивши наближення того, кого ненавиділа всі ці роки, я надіслала за допомогою Мистецтва звістку й поклала собі тебе тут затримати. Тепер я знаю, що вчинила хибно. Але баронова варта вже напевне мчить сюди. Іди в ущелину й не спиняйся в жоднім разі. Може, тобі вдасться вислизнути від них на тому боці. Я ж спробую здійняти грозу, щоб порозмивала твої сліди.

Він зірвався на рівні, її теж поставив на ноги.

— Дякую! — сказав він. — Але що ти побачила на моїй долоні?

— Нічого.

— Скажи, Розаліє.

— Чи схоплять вони тебе, важить небагато, — мовила вона, — бо ж є серед Сил дехто могутніший за барона, з ким ти волів би зустрітися — і ти з ним зустрінешся. Украй важливо те, що трапиться потім. Не дозволь своїй ненависті привести тебе до машини, що думає по-людському, тільки швидше. Про надто вже сильну потугу тут ідеться, і спілка такої потуги з ненавистю нічого доброго не дасть.

— Такі машини є лиш на денному боці.

— Знаю. Іди-но вже, Джекі, хлопчику мій. Іди!

Він поцілував їй лоба.

— Ми ще побачимося, — пообіцяв він і, повернувшись, рвонув до ущелини.

Дивлячись йому вслід, вона раптом усвідомила, що на землю спустився холодок.

Низина неухильно пнулася вгору, і невдовзі над Джеком зависочіли узгір’я. Біжучи, він спостерігав, як узгір’я поступаються місцем великим похилим кам’яним стінам. Прохід поширшав, повужчав, знову поширшав. Зрештою Джек відштовхнув свою паніку на відстань витягнутої руки і сповільнився. Нема чого швидко себе заганяти; рівномірна повільніша хода дасть йому змогу здолати довшу відстань, перш ніж його зборе втома.

Він перевів дух і прислухався — чи не суне погоня? Не почув нічого.

Довга чорна змія проструменіла по стіні праворуч, зникла в скельній розколині й більше не вилазила. Над головою впав метеорит, пропаливши собі дорогу заскоченим зненацька небом. Жили мінералів скляно виблискували під зорями.

Він подумав про Розалію. Цікаво, як воно було б — мати колись батьків, бути колись дитиною, чий добробут залежав від інших людей? Цікаво, як воно — бути старому, знати, що ти вмреш і не повернешся? Невдовзі він утомився від цих думок, як уже й від усього іншого. Відчував незборне бажання лягти, загорнутися в плащ і поспати.

Він усіляко намагався не заснути. Рахував кроки — тисяча, ще одна; тер очі; повсякчас наспівував то одну, то іншу пісеньку; пригадував закляття й примови; думав про їжу; думав про жінок; думав про свої найвидатніші крадіжки; налічив ще тисячу кроків; подумки вправлявся в тортурах і приниженнях; кінець кінцем подумав про Івену.

Скоро високі стіни почали нижчати.

Він рухався серед узгір’їв, таких самих, що й на вході. Звуків погоні досі не було — і це, сподівався він, свідчило, що в ущелині його вже не злапають. А хай-но він тільки знов вибереться на вільний простір, схованок там вистачить.

Зверху долинуло гуркотіння, і він, підвівши погляд, побачив, що зорі підзатягло хмарами. Усвідомив, що вони скупчились якось зашвидко, аж тут пригадав Розаліїну обіцянку спробувати здійняти грозу, щоб розмити його сліди. Палахнула блискавка, торохнув грім, а Джек усміхнувся, відчувши падіння перших краплинок.

Вибравшись із ущелини, він знову був мокрий до рубчика. Гроза й не думала вщухати. Видимість була поганенька, але виглядало, ніби він вийшов на всіяну камінням рівнину — майже таку, як була по той бік гір.

Він більш ніж на милю відхилився від того, що вважав своїм курсом, тобто найвигіднішою дорогою за межі баронства. Тоді пошукав і знайшов групу каменюк. Утаборився з найсухішого боку найбільшої з них і заснув.

Прокинувся він від звуку копит. Не встаючи прислухався й вирішив, що їх чути з боку ущелини. Витяг меча й тримав напоготові. Дощ досі падав, але вже злегка; погуркування грому чулося десь вельми здалека.

Стукіт копит послабшав. Джек притулив вухо до землі, зітхнув, а тоді всміхнувся. Він досі в безпеці.

Попри незгоду болючих м’язів, він звівся на ноги й рушив далі. Поклав собі мандрувати, доки дощ не перестане, щоб розмило якомога більше його слідів.

Чоботи засмоктувало в темне багно, одяг липнув до тіла. Джек кілька разів чхнув, і його затрусило з холоду. Зауваживши, що права рука якось дивно поболює, він глянув униз і побачив, що досі стискає меча. Витерши лезо об спідку плаща, він повернув зброю в піхви. Крізь прогалини в хмарному накривалі Джек розглядів знайомі сузір’я. По них він скоригував свій курс на схід.

Поступово дощ припинився. Ген навколо було саме лиш багно й більше нічого. Та Джек ішов далі. Одяг почав сохнути, а фізична навантага частково прогнала холодок, що заповнив був Джекове тіло.

Десь позаду знову почувся й зник тупіт копит. «Нащо аж так завзято полювати на одинака?» — спитав Джек себе. Коли він вертався минулого разу, було по-іншому. Втім, звісно, цією дорогою він ніколи й не ходив.

«Або, — вирішив Джек, — поки я був у путах смерті, моя особа набула якоїсь особливої значності, або баронові люди полюють на тих, хто повертається, просто заради розваги. Хоч так, хоч інак, а найліпше триматися від них подалі. „Чи схоплять вони тебе, важить небагато“, — і що ж ото Розалія хотіла сказати? Якось дуже дивно — якщо вона таки побачила істину».

Згодом він дістався вищої, кам’янистішої ділянки, залишивши багно внизу й позаду. Зароззирався, шукаючи, де б перепочити. Проте місцина була рівнесенька, і він рушив далі, щоб не бути заскоченим на роздоллі.

Долаючи шлях, Джек побачив щось ніби загорожу з рідко розташованих каменів. Наблизившись, він постеріг, що вони світліші, ніж інші поблизу, а проміжки між ними здаються рівномірними. Та й виглядали ті каменюки не як витвори сил природи — були мовби вирубані рукою якогось маніяка, зацикленого на п’ятикутниках.

Примостившись із сухого боку найближчого каменя, Джек поспав.

Уві сні він знову бачив дощ, чув грім. Грім лупив безперестанку, і від його гуркоту трусився цілий світ. Потім, і то довгенько, Джек напівсвідомо хитався десь на межі між сном і притомністю. Та і з одного боку, і з другого відчувалося: щось тут не так, хоч і не ясно було, що саме й чому.

«Я ж не мокрий!» — вирішив він, відчувши подив і роздратованість.

Тоді він повернувся вслід за громом у власне тіло; голова покоїлася на витягнутій руці. Якусь мить він лежав на місці, повністю пробудившись; аж тут зірвався на ноги, усвідомивши, що його таки вистежили.

Вершники з’явились у видноколі. Він налічив сімох.

Меч опинився в руці, плащ полетів за спину. Джек причесався пальцями, протер очі й став вичікувати.

Над лівим плечем, високо посеред неба, нібито пояскравішала зірка.

Він розважив, що втікати пішки від верхових сенсу нема, надто не знаючи, до якого сховку тут можна було б податися. Якщо він побіжить, вони просто його заженуть, і тоді він буде вже надто втомлений, щоб дати їм добрий бій і відправити хоч кількох на Гноїща.

Отож він ждав, і його лиш трохи відволікало те дедалі яскравіше небесне палахкотіння.

Роздвоєні копита семи чорних істот кресали іскри з каміння. Їхні очі, високо над землею, були мовби жменя пожбурених на Джека палючих жаринок. Пускаючи з ніздрів хмарки диму, вони раз у раз видавали високі свистячі звуки. Поруч бігло мовчазне вовкувате створіння з доземно схиленою мордою і струменистим хвостом. Воно змінювало напрямок руху в кожній точці, де, наближаючись до каменя, повертав був і Джек.

— Ти будеш першим, — мовив він, підносячи меча.

Ніби почувши його слова, воно підняло морду, завило й кинулося поперед вершників.

Поки воно наближалося, Джек відступив на чотири кроки й притулився спиною до каменя. Високо заніс меча, мов заміряючись рубонути, і міцно обхопив руків’я обома долонями.

Паща створіння була роззявлена, язик вивалився набік, у майже людському оскалі стирчали здоровезні зубища.

Як тільки воно стрибнуло, Джек півколом опустив лезо й виставив просто себе, упершись ліктями в камінь.

Воно не загарчало, не загавкало, не завило; нахромившись на зброю, воно заволало.

Удар видушив повітря з Джекових легень і розкривавив йому лікті об їхню опору. На якусь мить йому запаморочилось у голові, але волання й гидотний запах створіння втримали його при тямі.

За хвилю це припинилося. Воно двічі рвонулося на лезі, здригнулося й здохло.

Він сперся ногою на труп і, натужно крутнувшись, заледве висмикнув меча. Знову здійняв його й став проти вершників, що наближалися.

Вони стишили ходу, натягли поводи й спинилися за якийсь десяток кроків від нього.

Ватажок — безволосий коротун із неохопним станом — спішився й рушив наперед. Похитав головою, роздивляючись униз на закривавлене створіння.

— Дарма ти ото забив Шандера, — мовив чоловік. Голос був хрипкий і скрипучий. — Він хотів не зашкодити, а знешкодити.

Джек зареготався.

Чоловік підвів погляд, і його очі жовто зблиснули від прихованої за ними потуги.

— Ти з мене смієшся, злодію! — обурився він.

Джек кивнув.

— Якщо візьмеш мене живцем, я, без сумніву, страждатиму у твоїх руках, — сказав він. — Не бачу причин приховувати свої почуття, бароне. Сміюся з тебе, бо ненавиджу. Тобі що, нічого робити, крім як оце ганяти поверненців?

Ступивши назад, той здійняв руку. За цим сигналом спішилися й інші вершники. Вишкірившись, барон витяг свій меч і сперся на нього.

— Бач, — сказав він, — ти порушив межі мого володарства.

— Та це ж єдиний шлях вороття з Глайву, — зауважив Джек. — Усі, хто повертається, мусять десь перетинати твої землі.

— Правду кажеш, — погодився барон. — А ті, кого я зловлю, мусять платити мито: кілька років на моїй службі.

Воїни обійшли Джека з флангів, напівоточивши його такою собі сталевою півкороною.

— Прибери меча, тіньовику, — мовив барон. — Якщо нам доведеться тебе роззброїти, у сутичці ти напевно будеш поранений. А я волів би нескаліченого прислужника.

Слухаючи барона, Джек сплюнув. Тут двоє воїнів зиркнули вгору й витріщились на небо. Підозрюючи в цьому спробу його відволікти, Джек туди дивитися не став.

Але тут задер голову ще один; побачивши це, підвів погляд і сам барон.

Десь угорі, як помітив Джек краєм ока, з’явилося сильне жевриво. Тут він таки повернув голову й побачив велику сферу, що мчала до них, стаючи в міру наближення все більша і яскравіша.

Він похапцем опустив очі. Хай би яку природу мала та штуковина, безглуздо було б не скористатись нагодою, що її вона дала.

Джек стрибнув уперед і зніс голову роззяві на правому від себе кінці півкола.

Він спромігся розвалити череп і наступному вояку — той устиг повернутися й навіть квапливо захистився, але надто повільно. Аж тут оговталися й напосілися барон із рештою чотирма челядинцями.

Джек відбивався й щодуху відступав, не наважуючись контратакувати. Він замірявсь обігнути камінь, відступаючи ліворуч і стримуючи їхній натиск. Проте вони рухалися зашвидко, і він опинився в півкільці. Тепер кожен завданий зблизька удар, що його Джек відбивав, спричиняв гострий біль у долоні й віддавався поколюванням у руку. З кожним помахом меч здавався важчим.

Вони почали пробивати його захист — на плечі, біцепсах і стегнах з’являлися колоті й різані ранки. У голові закрутилися спогади про Гноїща. З лютості їхніх атак він виснував: вони вже прагнуть не полонити його, а відімстити за полеглих товаришів.

Усвідомивши, що його ось-ось порубають на шмаття, Джек постановив будь-що забрати в Ґлайв і барона. Приготувався кинутися на нього, не зважаючи на мечі решти, тільки-но в бароновому захисті відкриється шпаринка. «Але це має бути скоро», — зрозумів він, відчуваючи, як слабне з кожною триклятою миттю.

Барон, мов прочитавши його думки, бився обережно, повсякчас захищався, довіряючи напад своїм людям. Захекуючись, Джек вирішив, що далі чекати не можна.

Тут усе скінчилось. Їхня зброя нестерпно розжарилася — на лезах затанцювали блакитні вогні, — і вони мимохіть її повпускали, скрикнувши від болю. Очі засліпив спалах білого світла звідкись поруч над головами. Їх осипало пасмами іскор, а в ніздрі вдарив запах паленого.

— Бароне, — пролунав нацукрований голос, — ти порушуєш кордон і намагаєшся вмертвити мого бранця. Що скажеш на своє виправдання?

Переляк пустив коріння в кишках і забуяв у шлунку — Джек упізнав той голос.

4

Крізь танець плям перед очима Джек шукав тіні.

Проте світло згасло так само швидко, як і з’явилося, а темрява, що настала по тому, здавалася чи не абсолютною. Намагаючись скористатися зі становища барона і його людей, Джек сягнув каменя. Почав пробиратися на той бік.

— Твого бранця? — почув Джек крик барона. — Він мій!

— Ми, бароне, по-доброму сусідимо вже давненько — відтоді як я востаннє повчив тебе географії, — мовила тепер уже розрізненна постать, що стояла на каменюці зверху. — Пора, мабуть, науку ту освіжити. Ці межові знаки позначають границю між нашими володіннями. Бранець стоїть із мого боку знака — як, дозволю собі додати, і ти зі своїми людьми. Ти, звісно, шановний гість; а бранець, звісно, мій.

— Ваша вельможносте! — заперечив барон. — Це завжди був спірний кордон — а ти маєш зважити ще й на те, що я попоганявся за цією людиною по власних землях. А тепер от ти втручаєшся — хіба ж це по-справедливому?

— По-справедливому? — зареготав той у відповідь. — Не заводь мені тут за справедливість, сусідо, та й бранця цього людиною не зви. Ми обидва знаємо, що кордони — це межі сили, а не закону чи договору. Куди моя влада сягає з її осередку, Гнівної Тверджі, там і земля моя. Так само воно й у тебе з твоїм осідком. Якщо бажаєш переглянути кордон, помірявшись силами, нумо просто зараз. Що ж до бранця, тобі відомо, що й сам він — Сила, одна з небагатьох мандрівних. Він черпає потугу не з котрогось одного місця, а з певного стану світла і пітьми. Полонитель неодмінно матиме зиск із його послуг; оте, він мій. Ти згоден, Владарю Покиді? Чи, може, заново розмежуємося сеї ж миті?

— Бачу, що сила твоя при тобі...

— Оте, ми напевно в моєму панстві. Їдь-но додому, бароне.

Тим часом Джек, перебравшись на дальній бік знака, нишком вислизнув у навколишню пітьму. Він міг би перестрибнути кордон назад, що, цілком ймовірно, підштовхнуло б сторони до сутички; але незалежно від її результату він би потрапив комусь у полон. Ліпше вже вшитись у єдиному вільному напрямку. Він піддав ходу.

Озирнувшись, побачив, що суперечка ніби й триває: барон тупав ногами й несамовито жестикулював. Чути було його люті викрики, хоч Джек уже й був задалеко, щоб розібрати викрикувані слова. Він пустився бігти, знаючи, що його відсутність недовго вже лишатиметься непомічена. Вибрався на невеличке узвишшя, щодуху збіг його східним схилом, кленучи втрату меча.

Він швидко втомився, але примусив себе трюхати підтюпцем і спинявся лише для того, щоб озброїтися двома замашними каменями.

Тоді на якусь мить перед ним простяглася його тінь, і він спинився й розвернувся. За пагорком спалахнуло сильне світло, у якому, мов попіл чи звіяне листя, вирували, здіймалися, кидалися орди кажанів. Перш ніж Джек устиг скористатися тінями, світло потьмяніло, і знову стало темно. Єдиним звуком, що лишився, було його власне важке дихання. Ухопивши тропи по зорях, він поквапився далі, шукаючи на ходу, де б сховатися від погоні, яка, знав він, не забариться.

Він усе озирався, але те явище не повторювалося. «Цікаво, — подумав він, — чим закінчився конфлікт?» Хоч барон і виглядав абияким мугирякою, усі знали, що з нього неабиякий чаклун. Крім того, розташування тієї межі вказувало, що обидва перебувають на однаковій відносній відстані від своїх місць сили.

От би славно вийшло, вирішив Джек, якби вони знищили один одного. Втім, це було малоймовірно. На жаль.

Знаючи, що його відсутність уже напевно завважили, й усвідомлюючи, що затримати переслідування може тільки затяжна боротьба, Джек замолився, щоб тривала вона довго, додавши й те, як бачить ідеальний результат: він має потягти за собою загибель або тяжке поранення всіх причетних сторін.

Ніби збиткуючись із цього благання, майже відразу по тому мимо нього пурхнуло щось темне. Він пожбурив два свої камені, але промахнувсь обома.

Вирішивши не рухатися прямо, він звернув ліворуч і попростував у той бік. Ішов поволі — беріг сили; піт висихав, і Джек знову відчув холодок. Чи причина була не тільки в тому?

Йому здалося, наче якась темна постать наввипередки супроводжує його далеко зліва. Щораз як він повертав голову в той бік, вона зникала. Однак дивлячись уперед, Джек уловлював краєм ока якийсь натяк на рух. І то ніби все ближчий.

Невдовзі супутник опинився поруч. Джек відчував його, хоч розрізнити заледве міг. Ознак ворожості той не виявляв, та Джек усе одно налаштувався захищатись, щойно відчує перший дотик.

— Чи можу я поцікавитися, як ся маєш? — пролунав м’який, солодкий голос.

Тамуючи дрож, Джек відповів:

— Голодний, спраглий і втомлений.

— От нещастя. Та ми всьому тому скоро зарадимо — я про це подбаю.

— Чому?

— Маю за звичай трактувати гостей якнайчемніше.

— А я й не знав, що чийсь гість.

— Усі відвідувачі моїх володінь — мої гості, Джеку, навіть ті, хто зловживав моєю гостинністю в минулому.

— Приємно це чути — а надто якщо це означає, що ти запоможеш мені дістатися до твого східного кордону якомога швидше й безпечніше.

— Ми обговоримо це питання після вечері.

— Дуже добре.

— Сюди, прошу.

Той забрав праворуч, і Джек пішов услід, знаючи, що чинити по-іншому даремно. На ходу Джекові раз по раз випадало розглядіти той смуглий, гожий вид, напівторкнутий зоряним сяйвом, напівприхований високим вигнутим коміром мантії; очі там були як ореоли, утворені довкола ґнотів чорних свічок: гарячі, темні й немовби плинні. З неба все падали й падали кажани, зникаючи десь під мантією. Після довгого мовчання супутник указав Джекові на якийсь белебень перед ними.

— Сюди, — сказав він.

Джек кивнув, вивчаючи обезголовлений пагорб. Дрібне місце сили, вирішив він, і то в межах впливу оцього пана.

Вони повільно дерлися до верхівки. Раз послизнувшись, Джек відчув на лікті руку, яка допомогла йому встояти. Він зауважив, що чоботи того другого не видають звуків, хоча під ногами в них і була рінь.

Зрештою Джек запитав:

— А що там з бароном?

— Повернувся додому мудрішим, — відповів провідник; спалахнув білий проблиск секундної усмішки.

Вони сягнули плоскої верхівки пагорба й вийшли на її середину.

Той темний витяг меча й видряпав ним на землі штуцерний візерунок. Джек упізнав декотрі зі знаків. Потім той на мигах показав Джекові відійти, провів палюхом лівої руки вздовж вістря й капнув кров’ю в центр візерунка. Роблячи це, вимовив сім слів. Відтак повернувся й жестом підкликав Джека назад до себе. Затим провів навкруг них коло й знову звернувся до візерунка.

Щойно слова були вимовлені, візерунок у них під ногами зайнявся. Джек намагався відвести зір від розпалених прямих і кривих, однак його погляд потрапив у пастку тієї схеми, і його очі мимохіть за нею стежили.

Джека охопила сонливість — візерунок опанував його розум, виключивши з нього геть усе інше. Джек мовби рухався в ньому, був його частиною...

Хтось його підштовхнув, і він упав.

Він стояв навколішки в якомусь осяйному місці, і його передражнювала тьма-тьмуща людей. Ні.

Кожен його рух мавпували інакші версії його самого.

Він струснув головою, щоб її прояснити, відтак усвідомив: його оточують дзеркала і яскравість.

Джек підвівся, вдивляючись у викривлену перспективу. Він опинився майже посередині великої багатогранної світлиці. Усі стіни були дзеркальні, як і безліч фасеток склепінчастої стелі, як і блискуча підлога під ним. Він не мав певності щодо джерела світла. Можливо, воно якимсь чином линуло із самих тих дзеркал. На стіні праворуч, трохи над підлогою, був накритий стіл. Рушивши туди, Джек усвідомив, що підіймається похилою площиною, однак ані м’язи його сильніш не напружилися, ані відчуття рівноваги не порушилося. Він пришвидшився, проминув стіл і пішов далі — просто вперед, як йому здавалося. Стіл опинився позад нього, потім над ним. Через кількасот кроків стіл ізнов був попереду. Джек звернув під прямим кутом і пройшовся ще раз. З тим самим результатом.

Ні вікон, ні дверей не було. Був стіл, було ліжко, де-не-де на поверхнях світлиці були стільці зі столиками. Він ніби потрапив у величезний самоцвіт-світлосховище. Відбиті й перевідбиті відміни самого Джека міряли кроками безмежжя, і куди не глянь, усюди було світло. Жоднісінької тобі тіні, аніде.

Джек усівся на найближчий стілець, і його відбиток зиркнув на нього з-поміж ніг.

«В’язень того, хто раз тебе вже умертвив, — подумалося йому. — Без сумніву, поруч із його місцем сили, у клітці, збудованій спеціально для тебе. Кепсько. Кепсько».

Тут повсюди знявся рух. Дзеркала на мить показали нескінченну метушню, відтак усе знову заспокоїлося. Джек роззирнувся в пошуках наслідку цього пожвавлення.

На столі, що звисав з-над голови, тепер стояли воловина, хліб, вино й вода.

Звівшись на ноги, Джек відчув на плечі легесенький доторк. Миттю обернувсь — а там йому всміхнувся й уклонився Князь Кажанів.

— Вечерю подано, — сказав той, просячи жестом до столу.

Джек кивнув, пішов із ним, усівся й заходився накладати собі їжу.

— Як тобі твої покої?

— Про мене, вельми цікаві, — відповів Джек. — В око, зокрема, впадає відсутність дверей і вікон.

— Так.

Джек узявся їсти. Апетит його був мов полум’я, яке годі загасити.

— Знаєш, а після тієї мандрівки на тебе й глянути жаль.

— Знаю.

— Я пришлю сюди купіль і якесь свіже вбрання.

— Дякую.

— Нема за що. Хочу, щоб тобі було зручно, поки ти відновлюватимеш сили — триватиме це, поза сумнівом, довгенько.

— Як довгенько? — поцікавився Джек.

— Хтозна? Роки можуть піти.

— Ясно.

«А що, як кинутися на нього зі столовим ножем? — подумав Джек. — Чи подужаю я його вбити? Або ж він поки що надто сильний для мене? Або зможе вмить викликати свою потугу? А навіть якщо мені вдасться, чи зможу я знайти звідси вихід?»

— Де ми? — спитав він уголос.

Князь Кажанів усміхнувся.

— Та осьдечки ж, — відповів він, торкнувшись грудей.

Джек нахмурився, збентежений.

— Не розу...

Князь Кажанів розстібнув важкий срібний ланцюг на своїй шиї. На ньому висів мерехтливий самоцвіт. Князь нахилився вперед і простяг руку.

— Можеш глянути, Джеку, — мовив він.

Джек торкнувся предмета пальцями, зважив його, покрутив.

— То що, вартий він, щоб його вкрасти?

— Найпевніше. А що це за камінь?

— Насправді не камінь, а ця кімната. Роздивись форму.

Джек так і зробив, кілька разів перевівши очі з каменя на стіни й назад.

— За формою він дуже подібний до цієї світлиці...

— Однаковий. Інакше й бути не може, бо вони суть одне.

— Я щось гублюся...

— Візьми. Піднеси до ока. Роздивися внутрішність.

Джек підняв камінь, заплющив одне око, примружив друге, пригледівся.

— Усередині... — мовив він. — Усередині нього крихітна копія цієї світлиці...

— А цей стіл бачиш?

— Бачу! І нас за ним! Я — я вивчаю... цей камінь!

— Чудово! — Князь Кажанів поплескав у долоні.

Джек відпустив камінь, і бесідник підняв його за ланцюг.

— Дивись уважно, — сказав він.

Підніс до каменя вільну руку й сховав підвішену коштовність у кулаці.

Настала темрява. Але ненадовго — за мить зникла, тільки-но він розтиснув долоню.

Потім він дістав із-під мантії свічку, встромив її в дірку в столі й запалив. Наблизив дармовис до полум’я.

У світлиці потеплішало, і то неприємно. За хвилю жар став аж дошкульний, і Джек відчув на лобі перші краплі поту.

— Годі! — сказав він. — Смажити нас потреби нема!

Той погасив полум’я й занурив кулон у карафу з водою. Одразу ж похолоднішало.

— Де ми? — повторив Джек.

— Як де? У мене на шиї, — відказав Князь Кажанів, повертаючи ланцюг на місце.

— Ладний трюк. То де ж зараз ти?

— Тут.

— У камені?

— Так.

— А камінь — на тобі.

— Авжеж. Так, це вельми ладний трюк. І вигадував та влаштовував я його не надто довго. Зрештою, я, безсумнівно, найздібніший із чаклунів — навіть попри ту обставину, що декотрі з моїх найкоштовніших манускриптів, присвячених Мистецтву, вкрадено багато років тому.

— Яка нещаслива втрата. Гадаю, такі документи слід було охороняти ретельніше.

— А їх добре охороняли. Однак виникла пожежа. Під час сум’яття злодій спромігся забрати їх і втекти в тіні.

— Ти ба, — зауважив Джек, доїдаючи останній шматок хліба й попиваючи винце. — Так а злодія того схопили?

— О, так. Стратили. Але я з ним ще не закінчив.

— Он як? І що ж ти тепер плануєш? — поцікавився Джек.

— Збираюся звести його з розуму, — пояснив Князь Кажанів, побовтуючи вино в келиху.

— Може, він уже несповна розуму. Хіба клептоманія — не психічний розлад?

Князь похитав головою.

— Не в його випадку, — сказав він. — У цього злодія вона — питання гордості. Він любить перехитровувати могутніх, привласнювати їхнє майно. Це, здається, підживлює його самоповагу. Якщо таке бажання — психічний розлад, то на нього страждає більшість із нас. Проте в його випадку бажання це часто задовольняється. Він досягає успіху, бо володіє певною силою і застосовує її майстерно й безжально. Мене неабияк потішить спостерігати за його занепадом аж до повного божевілля.

— Бо це підживить твою самоповагу?

— Почасти. Крім того, це трохи вшанує бога на ім’я Справедливість і стане доброю послугою суспільству загалом.

Джек зареготав. Його бесідник лиш усміхнувся.

— І як же ти наміряєшся досягти бажаного результату? — врешті спитав Джек.

— Посаджу його у в’язницю, звідки немає втечі й де йому нічого буде робити, крім як просто існувати. Раз у раз додаватиму туди, а відтак знов забиратиму звідти певні об’єкти — об’єкти, що з плином часу посідатимуть дедалі значніше місце в його думках, спричиняючи періоди депресії та напади люті. Я зламаю оту його зарозумілу самовпевненість, викорчувавши гордість, із якої вона росте.

— Ясніше не буває, — відповів Джек. — Кажеш так, ніби давненько все це планував.

— Навіть не сумнівайся.

Джек відсунув таріль, відкинувся на спинку стільця й задивився на безліч образів, що їх оточували.

— Припускаю, далі ти скажеш мені, що цей твій дармовис може випадково загубитися під час мандрівки океаном, бути похований під землею, обпалений вогнем або згодований свиням.

— Не скажу, бо тобі це вже й так спало на думку.

Князь Кажанів підвівся й недбало махнув кудись високо над їхніми головами.

— Бачу, — сказав він, — що, поки ми тут вечеряли, тобі вже наповнили купіль і наготували свіжий одяг. Тепер я тебе покину, давши змогу цими вигодами скористатися.

Джек кивнув і встав.

Тут під столом щось глухо гепнуло, потім пролунало якесь белькотіння й короткий пронизливий вереск. Джек відчув, як його схоплено за кісточку. А потім повалено на підлогу.

— Сядь! — закричав Князь Кажанів, швидко оббігаючи стіл. — Не руш, кому сказано!

Десятки кажанів випурхнули з-під його мантії й кинулися на оте щось під столом. Воно перелякано вискнуло й так міцно стисло Джекові ногу, що тому здалося: кістки зараз будуть потрощені на порох.

Джек підвівся й почав був нахилятися вперед. Аж тут навіть болю стало не досить, щоб запобігти секундному паралічу від огиди до побаченої картини.

Безволоса кінцівка була біла, лискуча й поцяткована синіми плямками. Князь Кажанів копнув її, і хват ослаб; та перш ніж вона відсмикнулася й навхрест лягла на другу руку, затуляючи лице, Джек мигцем уздрів той кривобокий вид.

Воно мало вигляд чогось, що починало ставати людиною, але так до кінця й не стало. На нього наступили, його покрутили, у нудотному тісті наросту, що правив йому за голову, виштрикнули діри. Крізь прозору плоть його тулуба проглядали кістки, а куці ніжки були завтовшки з дерева й закінчувалися дископодібними лапами, з яких, мов те коріння чи хробаччя, звисали десятки довгих пальців. Руки в нього були довші за все тіло. Це був розчавлений слимак, щось не допечене, але вже переморожене й відтале. Це був...

— Це боршин, — відрекомендував верескливу істоту Князь Кажанів, простягаючи до неї руки, тимчасом як вона, здавалося, ніяк не могла визначитися, чого боїться більше — кажанів або їхнього князя, — і все билася головою об ніжки стола, намагаючись уникнути й тих, і того.

Зірвавши з шиї кулон, Князь Кажанів пожбурив ним у бік того зіщуленого створіння, виголосивши водночас проклін. Від цього воно зникло, залишивши по собі калюжку сечі. Кажани щезли під мантією, і її темний власник звисока усміхнувся до Джека.

— Що таке боршин? — спитав Джек.

Князь Кажанів оглянув свої нігті. Відтак сказав:

— Деннобічні науковці вже певний час намагаються створити штучне життя. Поки що безуспішно. Я ж вирішив чарами досягти успіху в тому, де наука не впоралася, — повів він далі. — Довго експериментував, тоді здійснив спробу. Мені не вдалося — точніше, вдалося наполовину. Ти щойно побачив результат. Я викинув свого мертвого гомункула на Ґлайвські гноїща, та одного дня до мене вернулось оце. Його оживлення — не моя заслуга. Сили, що відроджують нас у тому місці, якимсь чином і його простимулювали. Не думаю, що боршин і справді живий — у звичайному сенсі цього слова.

— Оце і є один з тих твоїх «об’єктів», котрі послугують, щоб катувати твого недруга?

— Так, бо я навчив його двох речей: боятися мене й ненавидіти мого ворога. Втім, цього разу я його сюди не впускав. Він має власні способи прийти й піти, хоч я й не знав, що вони поширюються й на це місце. Мушу докладніше з цим розібратися.

— А тим часом він зможе вільно вдиратися сюди, коли йому заманеться?

— Боюся, що так.

— Чи не позичиш мені тоді якусь зброю?

— Вибач, не маю жодної в позику.

— Ясно.

— Мені вже час. Приємного купання.

— Ще дещо, — сказав Джек.

— Що саме? — спитав той другий, пестячи пальцями кулон.

— Я теж маю ворога, для якого замишляю мудроване відомщення. Наразі не буду нудити тебе подробицями — скажу лише, що моя помста твою, думаю, перевершить.

— Правда? Було б цікаво дізнатися, що ти маєш на гадці.

— Я подбаю, щоб ти дізнався.

Обидва всміхнулися.

— Тож до побачення.

— До побачення.

І Князь Кажанів зник.

Джек скупався, пополежавши в теплій водичці. Тоді його ніби наздогнала вся нагромаджена впродовж мандрівки втома, і знадобилося надзусилля волі, щоб підвестися, витертися й доплентатися до ліжка, де він уже впав як підтятий. Почувався надто виснаженим для годящої ненависті або початкового планування втечі.

Він поспав, а спавши, бачив сон.

Йому снилося, що він тримає Кольвінію, Великий ключ — той, що водночас і Хаос, і Творення, а ним відмикає небо і землю, море і вітер, наказуючи їм навалитися на Гнівну Тверджу і її пана з усіх куточків світу. Йому снилось, що зродилося полум’я, і темний князь назавжди опинився в серці вогню, мов та мураха в бурштині, але живцем, без сну, усе відчуваючи. Зловтішаючись із цього, Джек раптом почув стукіт Світової машини. Застогнав і скрикнув од того знамення; і незліченні Джеки в стінах перевернулися на пропітнілих постелях.

5

Джек сидів на найближчому до ліжка стільці, випроставши ноги зі схрещеними гомілками, похиливши підборіддя на сплетені руки. На ньому був блазнівський убір із червоних, білих і чорних латок-ромбів; носаки бордових капців закручувалися й закінчувалися обірваними нитками — там він поздирав брязкальця. Квінопол[4] він викинув — ковпак із бубонцями полетів у нічний горщик.

«Вже от-от, — вирішив Джек. — Сподіваюся, боршин за ним не припреться».

Стіл був заставлений залишками його тридцять першої трапези в цьому місці — сніданку. Довколишнє повітря було прохолодніше, ніж він уважав за приємне. З моменту заселення боршин навідував Джека тричі, раптом вивалюючись нізвідки, пускаючи слину й намагаючись його вхопити. Щоразу Джек боронився стільцем і водночас верещав на все горло; Князь Кажанів завжди з’являвся через кілька секунд і проганяв створіння, усіляко вибачаючись за незручність. Після першого такого візиту Джек утратив сон, знаючи, що це може повторитися в будь-який час.

Їжа — нічого особливого — з’являлася регулярно, і він механічно поїдав її, думаючи про інші речі. Потому ніяк не міг — та й не хотів — пригадати, що саме їв.

«Вже скоро», — подумав він.

Щоб не розм’якнути, Джек вправлявся. Відновив трохи втраченої ваги. Боровся з нудьгою, складаючи й відкидаючи численні плани втечі й відомщення. Потім йому спали на думку слова Розалії, і він визначився з дальшими діями.

Повітря мов заблискотіло. Пролунав звук, досить подібний до дзенькоту нігтем об келих, і то десь зовсім близько.

Тут поруч із ним опинився Князь Кажанів, і цього разу він не всміхався.

— Джеку, — одразу перейшов він до справи, — ти мене розчаровуєш. Що ще ти тут намагаєшся влаштувати?

— Перепрошую?

— Кілька митей тому ти вчинив якісь слабенькі чари. Ти направду вважав, що я не помічу акту Мистецтва тут, у Гнівній Тверджі?

— Лиш якби в мене вийшло, — відповів Джек.

— Але це, очевидно, не так. Ти досі тут.

— Очевидно.

— Ці стіни ти не розіб’єш, крізь них ти не пройдеш.

— Я вже в цьому переконався.

— То як там тягар часу — зростає?

— Потроху.

— Тоді нам, либонь, пора додати до твого середовища новий елемент.

— А ти й не казав, що є інші боршини.

Бесідник гиготнув, і невідь-звідки взявся кажан, кілька разів облетів голову свого пана й почепився до ланцюга на шиї.

— Та ні, йдеться не про це, — пояснив князь. — Цікаво, як довго ти ще збережеш чуття гумору?

Джек знизав плечима, недбало стер плямку сажі з правого вказівного пальця.

— Дай знати, коли з’ясуєш, — відказав він.

— Обіцяю, ти довідаєшся одним із перших.

Джек кивнув.

— Я був би вдячний, якби ти втримався від дальших потуг магічного характеру, — мовив Князь Кажанів. — У цій високонасиченій атмосфері вони можуть породжувати значний резонанс.

— Візьму це до уваги, — пообіцяв Джек.

— Пречудово. Даруй, що перервав. Не заважатиму тобі більше, повертайся до своїх звичайних справ. Адьє.

Джек не відповів, бо вже був сам.

Трохи згодом у його середовищі з’явивсь той новий елемент.

Зненацька усвідомивши, що він не самотній, Джек підвів очі. Побачивши її мідне волосся й напівусмішку, він із несподіванки на якусь мить майже повірив.

Тоді він підвівся, наблизився до неї, обійшов збоку, оглянув під різними кутами.

— Дуже вправна робота, — кінець кінцем визнав він. — Мої вітання твоєму творцеві. Ти надзвичайно точна подоба моєї панни, Івени з Тривкої Фортеці.

— Я ані подоба, ані твоя панна, — відказала вона з усмішкою і реверансом.

— Дарма, ти принесла мені просвіток, — мовив він. — Чи не зволиш сісти?

— Дякую.

Усадивши її, він підтяг ще один стілець і поставив ліворуч від першого. Відкинувшись на його спинку, скоса глянув на відвідувачку.

— То поясниш мені свою загадку? — сказав він. — Якщо ти й не моя Івена, і не подоба, яку витворив мій ворог мені ж на неспокій, що ж ти тоді таке? Або — сказати б делікатніше — хто ти?

— Я — Івена Тривкофортецька, дочка Лорети і Ні-разу-не-вмерлого-полковника, — мовила вона, досі всміхаючись; і лиш тоді він постеріг, що зі срібного ланцюга на її шиї звисає дивна коштовність, яка нагадує формою його світлицю. — Але я не твоя панна, — докінчила жінка.

— Він постарався на славу, — констатував Джек. — Навіть голос досконалий.

— Мені майже шкода бездомного владаря ніде не сущого Тінистого Захистку, — відповіла гостя, — о Джеку Брехливий. Тобі, знавцеві підлоти в усіх її проявах, важко вже розпізнати правду.

— Тінистий Захисток існує! — заперечив він.

— Чого ж ти тоді так нервуєшся від його згадки?

— А він тебе добре навчив, витворе. Глузувати з мого дому — глузувати з мене.

— Це й був мій намір. Проте я не витвір того, кого ти звеш Князем Кажанів. Я — його жінка. Знаю його таємне ім’я. Він показав мені в кулі цілий світ. З палат Гнівної Тверджі побачила я всі місця й речі. Мені відомо, що такого місця, як Тінистий Захисток, ніде нема.

— Нічиї очі, крім моїх, його й не бачать, — заговорив Джек, — бо він завжди схований у тінях. Це великий, розлогий осідок із високими, осяюваними від смолоскипів палатами, підземними лабіринтами й численними вежами. З одного боку він трохи освітлений, другим же звернений до темряви. Обставлений він численними пам’ятками з найвидатніших крадіжок усіх часів. Є там речі неймовірно красиві і речі неоціненно коштовні. Тіні витанцьовують у його коридорах, а грані безлічі самоцвітів жевріють яскравіше за сонце тієї половини світу. От із якого місця ти глузуєш: із Тінистого Захистку, що проти нього твердиня твого хазяїна — всього-на-всього свинюшник. Там дійсно подеколи дуже самотньо; одначе справжня Івена звеселить мій дім своїм сміхом, додасть туди своєї витонченості, так що стоятиме він у пишності ще довго по тому, як твій хазяїн безповоротно відійде в темряву внаслідок моєї помсти.

Вона стиха поаплодувала.

— Послухавши тебе, легко пригадати, як твої слова й твоя пристрасть колись мене переконали, Джеку. Втім, тепер я вже бачу: говорячи про Тінистий Захисток, ти говориш надто добре, як на опис справжнього місця. Я довго тебе чекала, а відтак довідалася, що тобі стяли голову в Іґлесі. Однак я все одно була рішуче настроєна діждати твого вороття. Та батько мій постановили по-іншому. Спершу я гадала, ніби ним керує жадоба до Пломеня Пекла. Проте я помилялася. Він із самого початку усвідомив, що ти — хвалько, волоцюга, брехун. Я плакала, коли він обміняв мене на Пломінь, але поступово покохала того, кому мене віддано. Пан мій лагідний там, де ти безтактний, розумний там, де ти просто хитрий. Його фортеця існує насправді, і вона чи не наймогутніша в цілому краї. Він — усе, чим не є ти. Я його кохаю.

Джек вдивився в її вже не всміхнене лице, а тоді спитав:

— То як же він заволодів Пломенем?

— Його підданий виборов Пломінь в Іглесі.

— Як же того підданого звали?

— Квейзер, — повідомила вона. — Звитяжцем Пекельних ігор став Квейзер.

— Доволі-таки незначна відомість, щоб її знала подоба, — зауважив Джек, — якщо це, звісно, правда. Однак мій ворог — особа дріб’язкова, ретельна. Даруй, але я не вірю, що ти — справжня.

— Це — приклад егоїзму, який не дає побачити очевидного.

— Ні. Я знаю, що ти — не справжня Івена, а річ, прислана мене катувати, бо справжня Івена, моя Івена, утрималася б від заочного осуду на мою адресу. Вона б дочекалася моєї відповіді на всі наговори проти мене.

Тоді вона відвела погляд.

— Знову твої велемудрі слова, — промовила врешті. — Вони пустопорожні.

— Іди-но вже, — заохотив він, — розкажеш своєму хазяєві, що зазнала невдачі.

— Він мені не хазяїн! Він мій муж і коханий!

— ...А не хочеш іти, то лишайся. Воно й байдужісінько.

На цьому він підвівся, перейшов до ліжка, простягся на ньому й заплющив очі.

Коли глянув знову, її вже не було.

Однак він таки встиг побачити дещо, чого вона йому показувати не хотіла.

«...Та я їм нічого не викажу, — вирішив він. — Хай доводять як хочуть — я заявлятиму, що це все фокуси. Триматиму своє знання там, де й свої почуття — до часу».

Трохи згодом він забувся барвистим сном, у якому побачив те майбутнє, котрого б йому хотілося.

Після того Джекові надовго дали спокій — і це його цілком улаштовувало.

Йому здавалося, що він стримав натиск Князя Кажанів, розладнав його перші заміри на власний здоровий розум. Час від часу, походжаючи стінами, стелями, підлогами — поверхнями світлиці, — Джек пирхав зо сміху. Він метикував над своїм планом і його небезпеками, над роками, що можуть піти на здійснення задуму. Харчувався. Спав.

Якось йому дещо спало на думку. Звісно, Князь Кажанів і так міг спостерігати за ним котрої-будь миті; але що як за ним спостерігають повсякчас? Джекові негайно привиділося, як ту дивну коштовність позмінно передають із рук до рук прислужники його ворога. Ця думка його не полишала. Хай би до чого він брався, з’являлося надокучливе відчуття: а хтось же може дивитися. Він став подовгу просиджувати, витріщаючись на ймовірних спостерігачів у задзеркаллі. Він став зненацька оглядатися й тикати невидимим глядачам сороміцькі жести.

«Боги! А воно ж діє! — вирішив Джек одного разу, пробудившись і швидко оглянувши світлицю. — Він мене таки дістає! Його присутність відчувається повсюди, і це починає виводити мене з рівноваги. Але я заклав підвалини. Хай-но він лише дасть мені потрібну шпаринку, навіть якщо більше нічого не зміниться, — і я, може, матиму шанс. Втім, найліпший спосіб запевнити собі ту шпаринку — залишатися якомога безтурботнішим на позір. Мушу перестати никати й витріщатися, перестати бурмотіти».

Він ліг, відкривши своє єство, й відчув протверезний холодок височини.

Після того він узяв за звичку мовчати й рухатися повільно. Придушувати дрібні реакції виявилося тяжче, ніж він собі думав. Однак він їх придушував, хоч інколи мусив для цього сісти, стиснути руки й лічити до кількох тисяч. Дзеркала показували, що він заріс добрячою бородою. Його блазенське трико зносилося й засмальцювалось. Він нерідко просинався в холодному поту, неспроможний пригадати, яке саме страхіття його щойно мучило. Хоч його розум подеколи й затуманювався, він у своїй вічносвітлій дзеркальній в’язниці зберігав тепер бодай позірну нормальність.

«Цікаво, — думав він, — а чи це не чари якісь? Або ж просто наслідки тривалої одноманітності? Імовірно, друге. Гадаю, я відчув би чари, хоч він і ліпший за мене маг. Та вже скоро, скоро. Скоро він прийде. Йому здасться, що я надто вже довго не піддаюся. Буде й зворотний наслідок. Він стурбується. Вже скоро. Скоро він прийде».

Коли він таки прийшов, Джек був попереджений заздалегідь.

Прокинувшись, він знайшов повну ванну — другу з незапам’ятних уже часів його заселення, — і свіже вбрання. Відмився й напнув ту зелено-білу одіж. Брязкальця він цього разу залишив на задертих носаках, а ковпака хвацько заломив набакир.

Потім усівся, заклав руки за голову й ледь помітно всміхнувся. Ні, він не викаже своїм виглядом, що нервується.

Коли повітря заблискотіло й почувся знайомий звук, Джек глянув у той бік і злегка кивнув.

— Привіт, — сказав він.

— Привіт, — відповів той. — Як ти?

— Про мене, то цілком собі відновився. Пора б мені й честь знати.

— Коли йдеться про здоров’я, завжди краще перепильнувати. Про мене, тобі й досі потрібен відпочинок. Однак ми обговоримо це питання пізніше.

Мені шкода, що я не мав змоги приділяти тобі більше часу, — додав відвідувач. — Був заклопотаний справами, що вимагали моєї цілковитої уваги.

— Та пусте, — відповів Джек. — Однаково всі зусилля вже скоро скінчаться нічим.

Князь Кажанів пильно вдивився йому в лице, буцім шукаючи там ознак божевілля. Потому сів і спитав:

— Ти про що?

Повернувши ліву долоню вгору, Джек відповів:

— Якщо настане кінець усьому, то всі зусилля скінчаться нічим.

— А чого це всьому має настати кінець?

— А чи ти, милостивий князю, зважав останнім часом на температуру?

— Ні, — спантеличено відказав той. — Я давно вже й не потикався зі своєї твердині фізично.

— А це могло б бути повчально. Або, ще краще, відкрий-но своє єство еманаціям від Щита.

— Так і вчиню — на самоті. Однак він завжди трохи підтікає. Ті семеро, котрі повинні явитися його латати, скоро дізнаються й уживуть заходів. Підстав непокоїтись або віщувати лихо нема.

— Є — якщо один із сімох ув’язнений і неспроможний зреагувати.

Бесідник витріщив очі.

— Не вірю! — відповів він.

Джек здвигнув плечима.

— Я саме шукав безпечного місця, звідкіля міг би вибратися куди слід, коли ти запропонував мені свою... хм, гостинність. Що-що, а це доволі легко перевірити.

— То чому ж досі мені не сказав?

— А нащо? — спитав Джек. — Якщо мій здоровий розум приречений на зруйнування, що мені тоді до решти світу? Хай хоч далі існує, хоч теж буде зруйнований.

— Дуже егоїстичне ставлення, — зауважив Князь Кажанів.

— Моє ставлення, — сказав Джек і побрязкав бубонцями.

— Піду-но я, мабуть, перевірю твою байку, — зітхнув гість, підводячись.

— Я буду тут, — пообіцяв Джек.

Князь Кажанів привів його у високу залу за залізними дверима й там розрізав пута.

Джек роззирнувся. Мозаїчна підлога зі знайомими мотивами, купки очерету по кутах, задраповані темними завісами стіни, якесь приладдя на столику поруч вівтарика посеред зали, дух тиміяму в повітрі.

Джек ступив уперед.

— Твоє ім’я якось дивно вписано в Енську книгу, — зауважив Князь Кажанів, — бо над ним вимазано чиєсь інше.

— Може, божественний охоронець передумав.

— Наскільки я знаю, такого досі не траплялося. Одначе коли ти вже один із семи обраних, хай буде так. Втім, послухай-но мене, перш ніж ставати до своєї частини Щитового відбутку.

Він плеснув у долоні, й одна із завіс ворухнулась. У кімнату ввійшла Івена. Наблизилася до свого мужа й стала обіч нього.

— Хоч тобі й можуть знадобитися на це твої сили, — мовив князь до Джека, — ти й не думай, ніби вони рівня моїм тут, у Гнівній Тверджі. Невдовзі нам доведеться засвітити вогні, і виникнуть тіні. Навіть якщо я тебе недооцінив, знай же, що моя жона роками вивчала Мистецтво і має унікальний дар його застосовувати. Якщо, бува, утнеш щось крім того, навіщо я тебе сюди привів, вона долучить свій хист до мого власного. Гадай собі що хоч, а вона — не подоба.

— Мені це відомо, — відповів Джек, — бо подоби не плачуть.

— Коли це ти бачив, як Івена плакала?

— Спитай-но якось її саму.

Вона опустила очі, а Джек розвернувся й ступив до вівтаря.

— Я, мабуть, почну. Станьте в мале коло, — сказав він.

По черзі запалив вугілля в десяти жаровнях, виставлених рядками: три, чотири, три. Сипнув запашних порошків, кожен із яких зайнявся й задимів власним кольором. Відтак перейшов на дальній бік вівтаря і вістрям залізного ножа накреслив на підлозі візерунок. Тихо промовив щось, і його тінь розмножилася, знову злилася в одну, загойдалася, знерухоміла, потемніла — аж тут простяглася через залу, мов безконечна дорога на схід. По тому, попри мерехтіння світла, уже не совалася, зате зробилася така темна, мовби мала тепер іще один вимір — глибину.

Джек почув князів шепіт до Івєни: «Не до вподоби це мені!» — і зиркнув у їхній бік.

Крізь клуби диму, при мерехтливих світильниках, здавалося, що він набув у тім колі темнішого, лиховіснішого вигляду, а рухався дедалі впевненіше й цілеспрямованіше. Коли він узяв із вівтаря дзвоник і дзенькнув ним, Князь Кажанів гаркнув: «Стій!» — але малого кола не розірвав, бо залу сповнило відчуття напруженої, пильної чужої присутності.

— В одному ти маєш рацію, — заговорив Джек. — Мені далеко до тебе в Мистецтві. Я не настільки здурів, щоб схрещувати з тобою мечі — поки що. Надто ж в осередку твоєї влади. Натомість я хочу просто затримати тебе на якийсь час, запевнивши собі безпеку. Щоб вигнати силу, яку я сюди викликав, навіть удвох вам знадобиться кілька хвилин — а потім у вас будуть ще й Інші клопоти. Оцей, наприклад!

Він схопив найближчу жаровню за ніжку і пожбурив її в протилежний кут зали. Вугілля розсипалося по очереті. Той загорівся, вогонь торкнувся бахроми драперії, а Джек вів собі далі:

— Ніхто мене на Щитовий відбуток не призивав. Трісочками від столу, обвугленими в полум’ї свічки, при якій ми ото вечеряли, я сфальшував запис в Енській книзі. Ті чари ти тоді й помітив — вона саме мені відкрилася.

— Ти посмів зламати Великий пакт і втрутитися в долю світу?

— Атож, — підтвердив Джек. — Нащо світ безумцю, яким ти хотів мене зробити? А на Пакт мені наплювати.

— Віднині й до віку вічного ти, Джеку, вигнанець. Нема в тебе більше друзів серед темнобічників.

— І не було ніколи.

— Пакт і його знаряддя, Енська книга, — то єдине, що кожен із нас шанує — завжди шанував досі, — попри всі інші розбіжності, Джеку. Тепер ти будеш зацькований до безповоротного знищення.

— До цього вже майже дійшло — тут, із твоєї волі. А так я з тобою хоч попрощаюсь як слід.

— Я вижену сутність, яку ти викликав, і загашу пожежу, яку ти спричинив. Відтак підійму проти тебе половину світу. Ти й хвилі спочинку більше не знатимеш. І скінчиш аж ніяк не щасливо.

— Ти мене вже раз умертвив, ти забрав мою жінку й поламав її волю, ти мене ув’язнив, ти носив мене на шиї, напускав на мене свого боршина. Знай же: коли ми знову зустрінемося, тим, котрого катують і цькують аж до безуму, буду вже не я. Маю довгий список, і ти в ньому — найперший.

— Ми, Джеку-Тінь, таки ще зустрінемось — хтозна, чи не за лічені миті. І тоді про свій список можеш забути.

— О, коли ми вже про списки, то я дещо згадав. Чи тобі, бува, не цікаво, чиє ім’я я викреслив, уписуючи в Енську книгу своє власне?

— І ниє ж?

— Це досить дивно, але — твоє. Знаєш, тобі й справді слід частіше вибиратись у світ. Робив би ти це, то помітив би холодок, перевірив би Щит і зазирнув би в Книгу. Тоді взявся б до Щитового відбутку, а я не став би твоїм бранцем. Усіх цих неприємностей можна було б уникнути. Десь тут є якась мораль. Більше моціонів на свіжому повітрі — може, оце вона?

— У такому разі ти б дістався баронові або потрапив назад до Ґлайву.

— Спірно, — парирував Джек, озираючись через плече. — А ті гобелени гаразд розгорілися, тож я, мабуть, піду. Десь за чверть року — чи й менше, хтозна? — ти, відбувши свою Щитову повинність, без сумніву, кинешся мене шукати. Не опускай рук, якщо не знайдеш одразу. Прояви наполегливість. Коли я буду готовий, ми зустрінемося. Я поверну собі Івену. Я відберу в тебе Гнівну Тверджу. Я винищу твоїх кажанів. Я побачу, як ти мандруєш від покиді до могили й назад — багато разів. А поки що — бувай здоровий.

Він розвернувся, вдивляючись туди, куди простяглася його тінь.

— Твоя я не буду, Джеку, — почув він Івенин голос. — Усе, що я раніше казала, було правда. Радше я себе вб’ю, ніж стану твоєю.

Він глибоко вдихнув напахчене повітря, а тоді відповів: «Побачимо» — і ступив у затінок.

6

Небо світлішало — він із заплічною торбою тюпав на схід. Повітря було прохолодне, змії туману звивалися серед сірих трав; долини та розколини були сповнені імлою; зорі пронизували примарну плівку хмар; вітерці з недалекого гірського озерця волого облизували скелясту землю.

На мить зупинившись, Джек пересунув ношу на праве плече. Озирнувся й задивився на темну країну, яку покидав. Він ішов звідти швидко й зайшов уже далеко. Але йти має ще далі. З кожним його кроком до світла спроможність ворогів заподіяти йому шкоду меншає. Невдовзі вони його загублять. Однак не забудуть, розшукувати не облишать. Отже, він робить, що мусить: тікає. Йому бракуватиме темної країни з її чарами, жорстокощами, дивами й насолодами. Там усе його життя, адже там предмети його ненависті і його любові. Він знав, що йому доведеться повернутися — принісши з собою те, що допоможе втамувати й одне, і друге.

Одвернувшись, він потюпав далі.

Тіні перенесли його до схованки поблизу Присмерку, де зберігалися нагромаджені впродовж років магічні документи. Він дбайливо загорнув їх і взяв із собою на схід. Діставшись Присмерку, він опиниться у відносній безпеці, а перебравшись на той бік — поза всякою небезпекою.

Деручись угору, він зайшов у Ренсіяльські гори там, де це пасмо найближче до Присмерку; звідти взяв курс на Панікус, найвищий гребінь.

Мов пагорб понад туманом, він розгледів неясний і віддалений обрис Зірниці на тлі Вічного світанку. Нерухомо, наче гербовий лев, простягся той обличчям до сходу на своєму стрімчаку. Невтаємниченому він би здався просто фігурно обвітреним шпилем на Панікусі. Та й справді, більш ніж наполовину був він із каменю — його масивний котячий тулуб становив одне ціле з гребенем. Згорнуті крила спочивали на спині, і Джек, хоч і наближався ззаду, точно знав, що руки в того схрещені на грудях — ліва поверх правої, що вітерці так і не покуйовдили його дротуватого волосся й бороди, а своїми незмигними очима він і досі вдивляється в східний небокрай.

Стежини не було, й останні кількасот футів треба було долати майже вертикальну кам’яну поверхню. Як і завжди, завдяки тутешнім густим тіням, Джек сягнисто йшов угору, мов по горизонтальній площині. Що ближче він підходив до верхівки, то гучніше ревли навколишні вітри; але й вони не заглушили голосу Зірниці, що неначе здійнявся з нутрощів самої гори.

— Доброго ранку, Джеку.

Ставши при його лівому боці, Джек придивився високо вгору, туди, де голову Зірниці — чорну, мов ніч, що з неї Джек недавно пішов, — облямовував ореол зникомої хмарки.

— Ранку? — перепитав Джек.

— Майже. Завжди майже ранок.

— Де?

— Повсюди.

— Я приніс тобі випити.

— Я видобуваю воду з хмар і дощу.

— Я приніс тобі вина, видобутого з грона.

Велетенський, пошрамований блискавками вид повільно повернувся до нього, схиливши вперед роги. Джек відвів зір від очей, що ніколи не кліпали й кольору яких він не міг запам’ятати. Є щось жахне в очах, нездатних побачити те, на що були призначені дивитися.

Ліва рука опустилася, розкрита порубцьована долоня лягла біля Джека. Він поклав на неї міх із вином. Зірниця його підняв, осушив і кинув Джекові до ніг. Витер рота тильним боком долоні, злегка ригнув, знову звернув погляд на схід.

— Чого ти хочеш, Джеку-Тінь? — спитав він.

— Від тебе? Нічого.

— То навіщо ж носиш мені вино щоразу, коли тут проходиш?

— Ти його начебто любиш.

— Так і є.

— Ти, мабуть, єдиний мій друг, — сказав Джек. — Не маєш нічого, що мені хотілося б украсти. А я не маю нічого, чого б ти дійсно потребував.

— Може, ти відчуваєш жаль до мене, прикутого ось тут.

— Що таке жаль? — спитав Джек.

— Жаль — це те, що прикувало мене тут чекати на світанок.

— Тоді мені він ні до чого, — відповів Джек, — бо мушу рухатися.

— Знаю. Половину світу сповіщено, що ти порушив Пакт.

— Вони знають чому?

— Ні.

— А ти?

— Звісно.

— Звідки?

— З форми хмари я знаю, що чоловік у далекому місті посвариться з дружиною за три чверті року відтепер, а перш ніж я договорю, повісять якогось убивцю. З падіння каменя я знаю, скількох дів саме спокушають і як рухаються айсберги на тому боці світу. З текстури вітру я знаю, де впаде наступна блискавиця. Я так давно спостерігаю і настільки зрісся з усім на світі, що ніщо від мене не приховане.

— Ти знаєш, куди я іду?

— Так.

— І що я збираюся там робити?

— І це я теж знаю.

— Тоді скажи-но мені, якщо знаєш: чи вдасться мені те, чого я бажаю?

— Тобі вдасться те, на що ти ладишся, але доки це станеться, воно, може, не буде вже тим, чого ти бажаєш.

— Я тебе не розумію, Зірнице.

— І це я теж знаю. Але так воно з усіма оракулами, Джеку. Коли те, що передбачено, стається, запитувач — уже не та сама особа, котра колись поставила запитання. Неможливо дати людині втямити, чим вона стане з плином часу; і будь-яке пророцтво по-справжньому дотичне тільки до майбутньої особи.

— Резонно, — відповів Джек. — От тільки я не людина. Я темнобічник.

— Усі ви — люди, хай би котрий бік світу звали домом.

— Я не маю душі, і я не змінююся.

— Ти змінюєшся, — запевнив Зірниця. — Усе живе змінюється або вмирає. Твій народ холодний, але світ його теплий, обдарований усіма тими чарами, химороддям, дивоглядією. Світлоземці натомість знають почуття, яких ви не зрозумієте, хоч їхня наука й настільки ж холодна, як ваші серця. Однак вони б віддали належне вашому краю, якби не боялися його аж так, а ви могли б тішитися їхніми почуттями, якби не та сама причина. Проте спроможність така є й у вас, і в них. Треба лиш замінити страх розумінням, бо ж ви — дзеркальні відбитки одні одних. Тож не розводься мені тут про душі, не бачивши жодної, людино.

— Як ти й казав, я не втямив.

Джек усівся на камінь і, наслідуючи Зірницю, задивився на схід.

Трохи згодом він знову заговорив:

— Ти казав, ніби чекаєш тут світанку, щоб побачити, як сонце зійде над небокраєм.

— Так.

— Думаю, ти чекатимеш тут довіку.

— Можливо.

— А хіба ти не знаєш точно? Я гадав, ти знаєш усе.

— Я знаю багато всього, не все. Є різниця.

— То скажи-но мені дещо. Чував я від деннобічників, ніби ядро світу — це рідкотілий демон, ніби в міру спуску до нього стає все гарячіше, а якщо проколоти кірку світу, звідтіля нібито вистрибує вогонь і розтоплені мінерали утворюють вулкани. Та я ж знаю, що вулкани — це витвори стихійників-вогневиків, котрі, якщо їхній спокій порушено, топлять землю довкола себе й викидають її вгору. Мешкають вони в невеличких кавернах. Можна спуститися значно глибше за них, і тепліше не стане. А коли спустишся досить глибоко, дістанешся центру світу, який аж ніяк не розтоплений — там міститься Машина з велетенськими пружинами, як ото в годиннику, і трибами, і шківами, і противагами. Мені це достеменно відомо, бо я туди добирався й був біля самої Машини. Проте деннобічники мають способи довести, що їхній погляд — правильний. Пояснення одного з них мене якось майже переконало, хоч я і знав: він помиляється. Як таке може бути?

— Ви обоє мали рацію, — відповів Зірниця. — Ви — з обох боків — описуєте ту саму річ, хоч ніхто з вас не бачить, яка вона насправді. Кожна сторона малює дійсність відповідно до власних засобів керувати нею. Бо якщо вона некерована, ви її боїтеся. Тоді ви інколи змальовуєте її як щось незбагненне. У вашому випадку — як машину; у їхньому — як демона.

— Зірки, як я знаю, — оселі духів і божеств: котрихось дружніх, котрихось недружніх, але здебільшого байдужих. Вони всі близькі, досяжні. Якщо звернутися до них як слід, вони відповідають. Проте деннобічники стверджують, ніби зорі на величезній відстані від нас і розумних істот там нема. Знову-таки?..

— Знову ж таки, ідеться всього лише про два способи дивитися на дійсність — обидва правильні.

— Якщо є два способи, то, може, і третій існує? Або четвертий? Або, коли вже на те пішлося, їх стільки, скільки людей?

— Так, — підтвердив Зірниця.

— То котрий же правильний?

— Усі.

— Але ж побачити під усім цим, як воно є! Це взагалі можливо?

Зірниця не відповів.

— А от ти, — спитав Джек. — Ти бачив дійсність?

— Я бачу хмари й падучі камені. Я відчуваю вітер.

— Але по всьому цьому ти якось знаєш й інші речі.

— Усього я не знаю.

— Але чи бачив ти дійсність?

— Я... Колись... Я чекаю, доки зійде сонце. Ото й усе.

Джек задивився на схід, розглядаючи порожевілі хмари. Послухав, як падають камені, відчув вітер, але ніякої мудрості в тому не знайшов.

— Ти знаєш, куди я іду і що збираюсь робити, — сказав він, помовчавши. — Ти знаєш, що трапиться, і знаєш, який я буду через довгий час відтепер. Ти можеш бачити все це звідси, зі своєї гори. Ти, мабуть, знаєш навіть, коли я вмру остаточною смертю і як це відбудеться. Через тебе моє життя здається даремним, а моя свідомість — чимось, що його просто несе собі кудись без можливості вплинути на події.

— Ні, — заперечив Зірниця.

— Гадаю, ти кажеш це, тільки щоб я не журився.

— Ні, кажу це, бо життя твоє перетинають тіні, прозирнути яких я не можу.

— Чому не можеш?

— Можливо, наші життя якимсь робом переплетені. Речі, що мають вплив на моє власне існування, завжди від мене приховані.

— Ну, і це вже не абищо, — зауважив Джек.

— ...Або, може, здобувши те, чого прагнеш, ти опинишся поза всякою передбачуваністю.

Джек зареготав.

— Оце було б славно, — сказав він.

— Може, не настільки славно, як тобі здається.

Джек здвигнув плечима.

— Так чи інак, не маю вибору, крім як пожити — побачити.

Далеко ліворуч і внизу — надто далеко, щоб розчути його неперервний рев — на сотні футів униз зливався водоспад, зникаючи з очей за скелястою відногою. Набагато нижче звивався рівниною великий потік, зміївся крізь темний ліс. Ще далі Джек бачив дим над селом на березі того потоку. На якусь мить, невідь-чому, йому закортіло пройтись тим селом, позазирати у вікна й на подвір’я.

— А чому, — спитав він, — деннобічники не дістали від Упалої Зірки тих самих знань про Мистецтво, що й ми?

— Можлива річ, — відказав Зірниця, — найбільш схильні до богослов’я світлоземці запитують, чому він не обдарував темнобічників наукою. Та яка різниця? Я чув байку, ніби й те, і друге — не дар Упалого, а винахід людини; насправді ж його дар — це, мовляв, свідомість, що творить власні системи.

Тут, засапано пихкаючи, щодуху молотячи зеленими крилами, на їхній кам’яний виступ бухнувся дракон. Доти його льоту чутно не було — вітер заглушав. Дракон полежав, шпарко подихуючи полум’ям. Трохи згодом закотив свої червоні очі-яблука вгору.

— Привіт, Зірнице! — мовив він шовковистим тоном. — Маю надію, ти не проти, якщо я тут трохи перепочину. Фшшш! — він випустив триваліше полум’я, підсвітивши весь стрімчак.

— Можеш тут перепочити, — дозволив Зірниця.

Дракон зауважив Джека, утупився в нього й не відводив погляду.

— Застарий я вже перелітати ці гори, — заявив він. — Але найближчі вівці — он у тім селі по той бік.

Поставивши ногу в тінь Зірниці, Джек запитав:

— То чому ж ти не переселишся на той бік гори?

— Світло мене дратує, — відповів дракон. — Потребую темного лігва. Це твоє? — звернувся він уже до Зірниці.

— Що — моє?

— Чоловік.

— Ні. Він свій власний.

— Отже, я не мушу летіти, а ще й тобі прислужуся — приберу зайве з карниза. Він більший за вівцю, хоч і напевно не такий смачний.

Дракон пустив у бік Джека цілий фонтан полум’я, а той повністю зайшов у тінь — і полум’я зникло з його вдихом. Тоді Джек дихнув вогнем назад на дракона.

Той здивовано форкнув і заходився терти крилом очі, що раптом зволожніли. У цей час на нього наповзла тінь, лягла на писок. Це вгамувало нову спробу підпалу.

— Ти! — мовив дракон, блимаючи на огорнуту тінями постать. — Я гадав, ніби ти — якийсь присмерковець, що завдає клопоту дорогому Зірниці. Та тепер я тебе впізнав. Ти — те безчесне створіння, що пограбувало мою скарбницю! Що ти зробив з моєю білозлотою діадемою, оздобленою туркусом? З моїми чотирнадцятьма штудерними срібними браслетами? З моїм мішком місячних зливків, яких налічувалося двадцять сім?

— Вони тепер у моїй скарбниці, — відповів Джек, — а тобі вже пора летіти. Хоч ти й більший за шмат баранини, а що не такий смачний, то вже напевно, та я міг би тобою поснідати.

Він знову дихнув полум’ям, і дракон відсахнувся.

— Облиш! — заблагав змій. — Дай перепочити ще якусь хвильку, і я заберуся.

— Зараз! — звелів Джек.

— Жорстокий ти, тіньовику, — дракон зітхнув. — Ну й нехай.

Він підвівся, урівноважуючи тулуб довгим хвостом, тоді, хекаючи, перевальцем дочвалав до краю. Озирнувшись, кинув: «Ненависний!» — а відтак відштовхнувся й щез Із очей.

Джек став над прірвою і дивився, як той падає. Коли вже здавалося, що він на смерть розіб’ється об схил гори, крила розпросталися й ухопили повітря; потому дракон піднявся й полинув до того села в лісі край потоку.

— І чого ж варта та свідомість, — зауважив Джек, — якщо вона не змінює звірячої природи.

— Але дракон був колись людиною, — сказав Зірниця. — Отаким, як тепер, його зробила власна зажерливість.

— Мені це явище знайоме, — мовив Джек, — бо я, хоч і недовго, був якось щуром-злодюжкою.

— Проте ти подолав свою пристрасть і повернувся до людського стану — як, може, колись і драконові вдасться. Завдяки своїй свідомості ти розпізнав і подолав деякі з тих чинників, що робили тебе піддатливим до передбачуваності. Свідомість має властивість перетворювати. От чому ти не знищив дракона?

— Не було потреби, — почав був Джек. Відтак зареготався: — Його туша засмерділа б усю твою скелю.

— А може, ти вирішив, що нема потреби вбивати щось без потреби його з’їсти або вбивати те, що насправді тобі не загрожує?

— НІ, — не погодився Джек, — бо тепер я натомість відповідаю за смерть котроїсь вівці й позбавлення котрогось селюка майбутнього харчу.

Джек аж кілька секунд не міг упізнати звук, що залунав по тому — щось скрипіло, поклацувало. То Зірниця скреготів зубами. Тут на них налетів холодний вітер, а світло на сході затуманилося.

— ...А може, ти й мав рацію, — тихо почулося від Зірниці, який звертався мовби й не до Джека, — щодо свідомості... — і його велика темна голова злегка похнюпилася.

Зніяковівши, Джек відвернув погляд. Провів очима білу незмигну зірку — давній предмет свого неспокою, — що швидко перетнула східний небосхил справа наліво.

— Правитель цієї зорі, — сказав він, — опирається будь-яким магічним спробам установити зв’язок. Сама вона рухається не так, як інші, а ще й швидша за них. Ніколи не блимає. Чому?

— Це не справжня зоря, а штучний об’єкт, що його вивели на орбіту над Присмерком деннобічні науковці.

— З якою метою?

— Його розмістили там стежити за кордоном.

— Навіщо?

— Вони вас бояться.

— Ми не маємо замірів на землі світла.

— Знаю. Але хіба ж ви самі не пильнуєте кордону — по-своєму?

— Звісно.

— Навіщо?

— Щоб знати, що вздовж нього коїться.

— І все?

Джек пирхнув.

— Якщо він і справді над Присмерком, то на цей об’єкт діють не лише його власні закони, а й магія. Одного дня я його звалю.

— Навіщо? — спитав Зірниця.

— Щоб показати: моя магія перевершує їхню науку — бо одного дня так і буде.

— Мені здається, перевага того чи того — річ нездорова.

— Аж ніяк — якщо ти на боці, що переважає.

— Однак ти ладен скористатися їхніми методами, щоб підвищити власну спроможність.

— Я вдаватимусь будь до чого, що послугує моїм цілям.

— Цікаво, що ж із цього врешті-решт вийде.

Джек рушив на східний бік шпиля, перемахнув через край, намацав ногами опору й глянув угору.

— Ну, чекати тут Із тобою на світанок я не можу. Мушу йти навстрічу сонцю золотому. Бувай, Зірнице.

— Доброго ранку, Джеку.

З торбою на плечі, як той мандрівний крамар, Джек тюпав до світла. Він проминав розтрощене місто Мертвоніжжя, навіть не дивлячись на повиті лозою кумирні Непотрібних богів — найважливішу тутешню цікавинку для туристів. На їхніх вівтарях ніколи не було приносів, вартих крадіжки. Туго обмотавши голову шарфом, він побіг славетним Проспектом Співочих статуй. Усі вони, за життя — ті ще індивідуалісти, заводили від звуку кроків власну пісню. Здолавши нарешті той відтинок (а бігти довелося довгенько), він тимчасово оглух, а ще задихався й дістав головний біль.

Джек рубонув повітря кулаком, але спинився, не доказавши прокляття, — слів забракло. Він не спромігся придумати, чого б іще побажати цьому покинутому румовищу — здається, його вже й так навідали всі можливі лиха.

«От коли я зацарюю, все стане по-іншому, — вирішив він. — Міста більше не плануватимуть настільки безладно, щоб вони перетворювалися на таке».

«Зацарюю»?

Це спало на гадку якось само собою.

«А чом би й ні? — подумав він. — Якщо я зможу здобути ту владу, котрої шукаю, чому б не використати її для всього, що заманеться? Коли я вчиню свою помсту, мені треба буде якось дати раду всім тим, хто проти мене тепер. То чому б не з позиції завойовника? Я єдиний, хто не прив’язаний до котрогось одного місця сили. Маючи Ключ, що був утрачений, — Кольвінію, я зможу розбити інших у їхніх же осідках. Мабуть, ця думка давно вже в мені вистигала. Я винагороджу Розалію за те, що вона підказала мені засіб. А список свій маю доповнити. Помстившись Князеві Кажанів, Беноні, Смейджу, Квейзеру й Блайту, я розберуся з бароном і подбаю, щоб Ні-разу-не-вмерлий-полковник мав підставу змінити ім’я».

Його тішило, що торба на плечі, окрім іншого, містила й саме ті манускрипти, через котрі розгнівався кажанячий князь. Джек навіть зважував був думку запропонувати їх в обмін на власну свободу. Не зробив він цього лише тому, що той або пристав би на цю пропозицію, але не випустив би Джека, або — що навіть гірше — дотримав би слова. Необхідність повернути щось украдене стала б для Джека найболючішою в його житті втратою обличчя. І змити цю ганьбу можна було б тільки так, як він саме тепер і намагався: здобувши досить влади, щоб дістати сатисфакцію. Без манускриптів це, звісно, було б тяжче, і...

Джекові забило памороки. А він таки мав слушність, подумалось йому, у тій розмові з Зірницею. Свідомість, як отой шум від двохсот мертвонізьких статуй, — це дисонанс і суперечливість, від яких тільки голова болить.

Ген праворуч над обрієм знову з’явився той деннобічний супутник. У міру Джекового просування світ прояснявся. Стало вже видно перші зелені плями на далеких полях. Хмари на сході запалали яскравіше. Його слуху торкнувся перший за цілу вічність пташиний спів, а відшукавши того співця на його гілляці, Джек побачив яскраве пір’я.

«Добре знамення, — вирішив він згодом, — коли тебе зустрічають піснею».

Джек затоптав багаття й присипав його, а заразом кістки та пір’їни, відтак рушив далі назустріч дню.

7

Він уперше відчув, що воно поволі наближається, у котрийсь момент посеред семестру. Як саме це сталося, точно й не знав. У цьому місці він, виглядало, був обмежений тими самими чуттєвими каналами, що й люди навколо. Однак щось — намацуючи дорогу, петляючи, ховаючись, здаючи назад, щоб рушити далі правильнішим шляхом, — його розшукувало. Це він знав. А от що воно було таке — ні сном ні духом. Хай там як, останнім часом, як оце зараз, відчувалося: воно вже близько.

Усі вісім кварталів від університету до «Лави запасних» він подолав пішки, проминаючи високі будівлі з вікнами мов дірки в перфокартах, ідучи жвавими вулицями, де, попри багаторічний уже досвід, його ніздрі досі потерпали від вихлопних газів транспорту. Звернувши, він пробирався провулками, де на тротуарах було повно пивних бляшанок, а з прогалин поміж будинками вивалювалося сміття. Мляволиці люди — за вікнами, на сходах, у дверях, — стежили, як він іде. Високо над головою розірвав повітря пасажирський лайнер; ще з більшої висоти навіки знерухомлене сонце силкувалося прицвяхувати його, безтінного, до гарячого асфальту. Якісь діти бризкались коло гідранта; відірвалися від забави й теж задивилися на перехожого. Фальшивий натяк на вітерець, дзюркіт води, скреготлива пташина скарга десь у піддашші... Він пожбурив недокурок у канаву й очима провів його в плавання. «Усе оце світло, а я без тіні, — подумав він. — Як цього досі ніхто не постеріг? І де я її, власне, загубив?»

У місцях із тьмянішим освітленням усе було дещо по-іншому. Там видавалося, ніби у світі з’являється певна нова властивість — або навпаки, котрась зникає. З природи це було глибинне чуття взаємопов’язаності, відсутнє в повносилому сяйві дня. Його супроводжували дрібніші відчуття й деякі вражіння. Щось ніби тіні, попри його глухість до них, намагалися до нього докричатися. От якось так він, увійшовши до темного бару, і відчув: те, що його розшукує, уже близько.

Скинувши з себе спеку вічного дня, він пройшов углиб «Лави запасних». Торкнуті там і сям рудизною, йому впали в око її темні коси, освітлені рожевим жеврінням свічки з-під скла. Лавіруючи між столиків, він уперше від виходу з авдиторії почувся розслаблено.

Він прослизнув на місце навпроти неї і всміхнувся.

— Привіт, Клер!

Вона витріщила темні очі.

— Джоне! Ти як завжди. Раптом з’являєшся... нізвідки.

Він і далі всміхався, вивчаючи її дещо грубуваті риси, слід від окулярів на переніссі, невеличкі припухлості під очима, неслухняні жмутики волосся на чолі.

— Як торговий агент, — відповів він. — А ось і офіціант.

— Пива.

— Пива.

Обоє зітхнули, відкинулися й задивилися одне на одного.

Зрештою Клер зареготала.

— Оце так рік! — заявила вона. — Ох і рада ж я, що цей семестр закінчився!

Він кивнув.

— Найбільший випуск в історії.

— І прострочені книжки, яких ми вже не побачимо...

— Поговори з кимось у ректораті, — порадив він. — Дай їм список прізвищ...

— Випускники начхають на штрафні квитанції.

— Колись їм знадобляться академдовідки[5]. От вони по них звертатимуться, а ви їм раз — і оповістки: спершу заплати.

Вона подалась уперед.

— А це добра ідея!

— Авжеж. Щоб дістати роботу, вони забашляють.

— Слухай, антропологія — явно не твоє. Тобі б управлінцем бути.

— Я був там, де хотів.

— Чому в минулому часі? — спитала вона.

— А, не знаю.

— Що сталося?

— Та нічого.

Однак відчуття нікуди не ділося. Оте щось було поруч.

— Твій контракт, — мовила Клер. — Щось пішло з ним не так?

— Ні, — заспокоїв він. — Усе так.

Принесли склянки. Він узяв свою і відпив. Під столом, кладучи ногу на ногу, зачепив її гомілку. Клер не відсунулася; втім, так бувало завжди, і не тільки з ним. «Охоча краля, — подумав Джек, — проте надто вже заміж прагне. Увесь семестр на мене облизується. А тепер уже ось-ось...»

Він прогнав ті думки геть. Зустрінь він її раніше, міг би й одружитися, — коли б настав час повертатися куди треба, він кинув би жінку без жодних вагань. Але вони познайомилися тільки цього семестру, а він уже майже досяг свого.

— Що там з отією творчою відпусткою? — спитала вона. — Щось уже вирішив?

— Не знаю. Це залежить від дослідження, над яким я саме працюю.

— І як воно просувається?

— Знатиму, коли використаю належні мені комп’ютеро-години.

— Скоро?

Глянувши на наручний годинник, він кивнув.

— Аж так скоро? — напосідала вона. — А якщо результати будуть сприятливі?..

Він прикурив сигарету.

— Тоді — хоч наступного семестру.

— Але ж ти сказав, що твій контракт...

— ...у повному порядку. Але я його не підписав. Поки що.

— Ти якось говорив, нібито Квіліан тебе не любить.

— Так і є. Він старомодний. Гадає, що я забагато працюю з комп’ютерами, замало — в бібліотеках.

Вона всміхнулася.

— Я теж так гадаю.

— Так чи інак, я надто популярний лектор, щоб мені не продовжили контракт.

— То чому ж ти його не підписав? Просиш більше грошей?

— Ні, — відповів він. — Але якщо я таки попрошусь у відпустку, а він відмовить, круто буде сказати йому, щоб кудись там запхав свій контракт. Ні, я не ставатиму в позу, якщо контракт піде на користь моїй... розвідці. Але приємно було б сказати докові Квіліану, куди він може засунути свою пропозицію.

Вона сьорбнула пива.

— Отже, ти наблизився до чогось важливого.

Він знизав плечима.

— То як там твоє підвищення кваліфікації? — спитав він.

Вона засміялася.

— А ти явно сидиш професору Везертонові в печінках. Чи не всю лекцію він препарував твій курс із темнобічних звичаїв і філософії.

— Ми багато в чому не сходимось, але ж він ніколи не був на темному боці.

— Він натякав, ніби й ти не був. Він погоджується, що то — феодальне суспільство, а деякі з його князьків можуть і справді вірити, ніби мають прямий контроль над усім у своїх володіннях. Та він геть відкидає гіпотезу, що вони більш-менш об’єднані таким собі Пактом, і її засновок, буцім небо впаде, коли вони не триматимуть спільними чарами якийсь там Щит.

— То що ж тоді береже весь той бік світу від загибелі?

— Хтось це запитав, а він відповів, що це, мов, задача для природознавців, а не теоретиків суспільних наук. Однак особисто він гадає, що тут не обійшлося без якогось висотного перетікання від наших силових екранів.

Він пирхнув.

— От я б узяв його якось на екскурсію. І дружка його Квіліана з ним.

— Я знаю, що ти там бував, — мовила вона. — Власне, я гадаю, що твій зв’язок із тим боком навіть тісніший, ніж ти кажеш.

— Про що це ти?

— Бачив би ти себе зараз — зрозумів би. Я довго не могла усвідомити, у чому річ, але коли помітила, що саме надає тобі дивного вигляду в місцях, як це, усе стало ясно — це твої очі. Вони чутливіші до світла, ніж будь-які, що я колись бачила. Щойно ти переходиш зі світла в якесь таке місце, твої зіниці стають величезні. Навколо них майже не лишається кольору. А ще я зауважила: сонячні окуляри, яких ти майже не знімаєш, значно темніші, ніж звичайні.

— Ну, я таки маю проблеми з очима. Вони досить слабкі, і яскраве світло їх подразнює.

— Так, я це й кажу.

Він відповів усмішкою на усмішку.

Загашена сигарета ніби стала сигналом: з настінного динаміка високо над баром зазміїлася м’яка нудна музика. Він відпив ще пива.

— Гадаю, Везертон і по воскресанню тіл пройшовся?

— Так.

«Ану ж я помру тут? — подумалося йому. — Що зі мною буде? Я не потраплю до Ґлайву, не повернуся?»

— Що трапилося? — спитала вона.

— Тобто?

— У тебе ніздрі роздулися. А чоло — наморщилося.

— Ти забагато уваги приділяєш рисам обличчя. То все та гидка музика.

— Я люблю на тебе дивитися, — сказала вона. — Але допиваймо і ходімо до мене. Я поставлю щось інше. Є в мене дещо, що я хочу тобі показати, — і спитати твоєї думки.

— Що ж це?

— Поки що не скажу.

— Гаразд.

Вони допили, і він розплатився. Коли вони вийшли на світло, від якого він захистивсь окулярами, його передчуття вгамувалися.

Піднявшися сходами, вони ввійшли до її квартири на третьому поверсі. Тільки-но переступивши поріг, вона знерухоміла й видала якийсь тихий гортанний звук.

Він швидко протиснувся вперед ліворуч від неї. Там спинився.

— Що таке? — спитав він, обшукуючи кімнату очима.

— Я певна, що не залишала квартиру такою. Оті папери на підлозі... І стільця там наче не було. І шухляда та не була відчинена. І дверцята шафи...

Він вернувся до неї, пошукав на замку подряпин — не знайшов. Тоді перетнув кімнату й увійшов до спальні, а Клер почула звук, що міг бути тільки клацанням розкладеного ножа.

За мить виринув звідти, зник в іншій кімнаті, звідти перейшов до ванної. З’явившись ізнову, спитав:

— А оте вікно біля стола було відчинене, як зараз?

— Гадаю, так, — відповіла вона. — Так, мабуть, було.

Він зітхнув. Обдивився підвіконня, тоді сказав:

— Твої папери, імовірно, здув порив вітру. Що ж до шухляди й шафи, закладаюся, ти сама їх ізранку не зачинила. І, напевне, забула, що пересунула стілець.

— Я велика акуратистка, — зауважила вона, зачиняючи вхідні двері квартири; повернувшись, погодилася: — Але, думаю, ти маєш рацію.

— Чого така знервована?

Вона пройшлася квартирою, збираючи папери.

— Звідки в тебе той ніж? — спитала вона.

— Який ніж?

Вона затріснула дверцята шафи, крутнулась і гнівно зиркнула.

— Той, що ти тримав у руці хвилину тому!

Він простяг руки долонями вперед.

— Нема в мене ножа. Хочеш — обшукай. Зброї не знайдеш.

Вона рушила до комода, засунула витягнуту шухляду. Схилившись, відчинила одну з нижчих і вийняла щось загорнуте в газетний папір.

— Ось одна з причин, — заявила вона. — Чому я знервована? Ось чому!

Поклавши пакунок на стіл, Клер розв’язала мотузку.

Він став поруч і стежив, як вона розгортає папір. Усередині були три старезні книги.

— Я думав, ти вже віднесла їх на місце!

— Я збиралася...

— Домовленість була саме така.

— Хочу знати, як і де ти їх добув.

Він похитав головою.

— Ми домовлялись і про таке: якщо я їх поверну, ти в мене цього не питатимеш.

Вона виклала книги рядком, тоді показала на корінець однієї й обкладинку іншої.

— Я впевнена, що цього раніше не було. Це ж плями крові, ні?

— Не знаю.

— Я спробувала стерти менші з них мокрою ганчіркою. Те, що стерлося, достоту нагадувало запеклу кров.

Він знизав плечима.

— Коли я тобі розповіла, що ці книги викрадено з їхніх полиць у відділі раритетів, а ти запропонував їх повернути, я сказала: «Гаразд». Погодилась: якщо ти зможеш їх віднайти, обставлю це як анонімне повернення. Без запитань. Але я і не думала, що має пролитися кров. Самі плями мене б на цю думку не наштовхнули. Але тоді я почала міркувати щодо тебе й усвідомила, як мало насправді знаю. Ось і стала помічати всяке, наприклад, твої очі й те, як тихо ти рухаєшся. Я чула, ніби ти трешся зі злочинцями, — ну, але ж ти пописував статті з кримінології і викладав цей предмет. Тож тоді це видалося логічним. А ось тепер я бачу, як ти розгулюєш моєю квартирою з ножем у руці, готовий, імовірно, зарізати непроханця. Жодна книжка не варта людського життя. Нашу домовленість розірвано. Розповідай, що ти заради них накоїв.

— Ні, — відповів він.

— Я маю знати.

— Ти ж розіграла ту сценку при вході, тільки щоб побачити мою реакцію, правда?

Вона зашарілася.

«А тепер вона, мабуть, спробує шантажем одружити мене на собі, — подумав він, — якщо гадає, що зможе роздмухати з цього досить серйозний скандал».

— Ну, гаразд, — сказав він уголос, застромивши руки в кишені й відвернувшись, щоб визирнути у вікно. — Я знайшов, хто це скоїв, і мав із ним розмову. Унаслідок непорозуміння, яке трапилося в процесі, у нього зламався ніс, і він, нечема такий, заюшив книжки. Звести всі плями мені не вдалося.

— Он як, — почув він; повернувся назад і пильно глянув їй в обличчя.

— Це й усе, — наполіг він.

Тоді ступив уперед і поцілував її. За мить вона обм’якла на нього. Він трохи помасажував їй спину й плечі, перемістив руки на сідниці.

Маневр удався, подумав він, підіймаючи руки їй на ребра й повільно пересуваючи їх уперед до ґудзиків блузки.

— Вибач, — зітхнула вона.

— Усе гаразд, — запевнив він, розстібаючи ґудзики. — Усе гаразд.

По тому, роздивляючись подушку крізь завісу її волосся й аналізуючи власні реакції на раніші події, він знову відчув усе ближчу присутність — цього разу так близько, що майже здалося: за ним стежать просто зараз. Він швидко оглянув кімнату, але нічого не побачив.

Прислухаючись до звуків транспорту на вулиці внизу, він вирішив, що пора вже й до справи братися — але спершу сигарета.

Звуковий удар із небес струснув шибки, мовби чиясь несподівана рука.

Хмари, повільно скупчуючись, трохи затемнили сонце. Знаючи, що приїхав рано, він припаркувався на викладацькій стоянці й забрав із заднього сидіння свого важкого портфеля. Багажник машини містив три дорожні сумки, теж важкі.

Розвернувшись, він пішов у дальній бік академмістечка. Відчував потребу невпинно рухатися, бути готовим тікати, якщо знадобиться. У цю мить йому згадався Зірниця, який спостерігає за скелями, хмарами й птахами, відчуває вітри, дощі, блискавки; подумалося — а чи й кожен його хід умент стає відомий тому спостерігачу? Мабуть, так; от би той друг опинився зараз поруч, дав йому пораду! Цікаво, Зірниця вже знає — ні, чи давно він вже знає — результат задуманої спроби?

Листя й трава набули тієї легкої розжареності, що інколи передує бурі. Було все ще досить тепло, однак тепер спеку пом’якшував вітерець із півночі. Кампус стояв майже безлюдний. Джек проминув групу студентів, що обсіли цоколь фонтана, порівнюючи оцінки після тільки-но складеного іспиту. Двох він начебто впізнав як слухачів свого «Вступу до культурної антропології» кілька семестрів тому, але вони на нього й не глянули.

Біля Дрейк-Голу його хтось покликав.

— Джоне! Докторе Шейд[6]!

Спинившись, він побачив, як із дверей виринає опецькувата постать юного викладача Пойндекстера. Звали його теж Джоном, але в їхній картярській компанії він був новачок, тому вони стали кликати його на прізвище, щоб не плутатися в розмовах.

Коли той наблизився й вітально кивнув, Джек вимучив із себе усмішку.

— Здоров, Пойндекстере. Я думав, ти вже звалив кудись поправляти здоров’я.

— Маю ще пооцінювати кляті лабораторні, — сказав той, тяжко дихаючи. — Вирішив випити чогось гаряченького, а тільки-но зачинив двері кабінету, як збагнув, що накоїв. Ключі лишилися на столі, а замок заклацується сам собою. У корпусі більше нікого немає, ректорат теж зачинений. Я стовбичив там, чекаючи на охоронця — ану ж пройде. У них, можливо, є доступ до універсального ключа. Бачив когось із охорони?

Джек похитав головою.

— Ні, я лиш кілька секунд як приїхав. Та я знаю, що доступу до універсальників охорона не має... Твій кабінет — з дальнього боку корпусу, так?

— Так.

— Забув, на котрому він там поверсі, — але, мо, через вікно?

— Без драбини зависоко, — та й обидва вікна зачинені.

— Ходімо всередину.

Пойндекстер витер червонястого лоба тильним боком долоні й кивнув.

Зайшовши вглиб будівлі, Джек вийняв із кишені в’язку ключів і встромив один у замок дверей, котрі показав Пойндекстер. Ключ повернувся, щось клацнуло, і Джек розчахнув двері.

— От пощастило, — сказав він.

— Звідки в тебе універсальник?

— Це не він. Це ключ від мого кабінету. Тому тобі й пощастило.

Обличчя Пойндекстера вищирилося жовтуватою усмішкою.

— Дякую! — сказав він. — Дуже дякую. Поспішаєш?

— Ні, я приїхав зарано.

— Тоді дозволь і тобі щось із автомата принести. Мені все ще потрібна перерва.

— Гаразд.

Джек зайшов у кабінет і поставив портфель за дверима, слухаючи, як віддаляються і зникають кроки Пойндекстера.

Повитріщався у вікно на передбур’я. Десь задзвенів дзвоник.

За деякий час вернувся Пойндекстер, і Джек узяв простягнутий йому паркий стаканчик.

— Як матір?

— Добре. Скоро вже випишуть.

— Переказуй вітання.

— Неодмінно. Дякую. Ви були дуже люб’язні, провідавши її.

Вони відсьорбнули зі своїх стаканчиків, відтак Пойндекстер знову заговорив:

— А мені таки пощастило, що ти нагодився. Мабуть, по цілому універі тільки в нас із тобою два однакові замки. Дідько, я б і від привида поміч прийняв, аби він мене тільки впустив.

— Привида?

— Ну-бо. Це ж найсвіжіша витівка.

— Боюся, нічого про це не чув.

— ...Біла хрінь, яка нібито пурхає по деревах і дахах.

— Коли це почалося?

— Звісно, недавно. Минулого семестру то були мутагенні каменюки в Геологічному корпусі. Позаминулого, якщо не помиляюсь,— афродизіяки в питній воді. Усе як завжди. Завершення семестру — щось типу кінця світу, сповнене передвість і чуток. А в чому річ?

— Ні в чому. Бери сигарету.

— Дякую.

Він почув нерішуче бекання грому, і всюдисущий лабораторний сморід викликав неприємні спогади. «Ось чому цей корпус ніколи мені не подобався, — усвідомив він. — Через запахи».

— То як, ти з нами наступного семестру? — спитав Пойндекстер.

— Навряд чи.

— А, то відпустку затвердили. Вітаю!

— Не зовсім.

За товстими окулярами майнув стурбований вираз.

— Ти хоч не звільнятись надумав?

— Це залежить від кількох обставин.

— Може, це й егоїстично, але я надіюсь, що ти залишишся.

— Дякую.

— Але якщо підеш, хоч на зв’язку будеш?

— Звісно.

«Зброя, — вирішив він. — Потребую чогось ліпшого, ніж маю. Але в нього просити не можна. Одначе добре, що я сюди зазирнув».

Він витяг сигарету, визирнув у вікно. Небо стало ще темнішим; шибка, здавалося, трохи зволожніла.

Він одним духом допив і кинув стаканчик у смітник. Загасивши сигарету, встав.

— Пора мені бігти — тре встигнути в Вокер, поки не вперіщило.

Пойндекстер звівся й потис йому руку.

— Ну, якщо вже довго не побачимось, хай щастить, — сказав він.

— Дякую... Ключі!

— Що-що?

— Ключі. Чом би тобі не забрати їх зі стола й не покласти в кишеню — так, про всяк випадок?

Пойндекстер зашарівся й послухався поради. Тоді гигикнув.

— Так. Нащо мені ото знов таке, правда?

— Чистісінька.

Поки Пойндекстер засвічував свічки над столом, Джек забрав портфеля. На небі блиснуло, а потім пролунав низький гуркіт.

— Бувай.

— На все добре.

Він вийшов і поквапився до корпусу імені Вокера, але перед цим удерся до однієї з лабораторій і вкрав пляшечку сірчаної кислоти, примотавши затичку скотчем.

8

Він висмикнув перші надруковані сторінки й розклав на безцеремонно зайнятому столі. Апарат і далі собі клацав, перекриваючи шум дощу.

Повернувся до машини, висмикнув наступну сторінку. Поклав поруч із іншими, задивився на них.

З боку вікна пролунало щось подібне до дряпання, і він рвучко підняв голову з роздутими ніздрями.

Нічого. Там не було нічого.

Прикурив сигарету, кинув сірника на підлогу. Пройшовся туди-сюди. Глянув на годинника. Свічка мерехтіла у свічнику, збоку спливав віск. Джек перейшов до вікна, прислухався до вітру.

З боку дверей клацнуло, і він повернувся туди. Увійшов тілистий чолов’яга, подивився на нього. Зняв чорного непромокного капелюха, поклав на стільця при дверях, пригладив рукою рідке біле волосся.

— Докторе Шейд, — мовив він, киваючи й розстібаючи плаща.

— Докторе Квіліан.

Чолов’яга повісив плащ біля дверей, видобув носовичка й став протирати окуляри.

— Як ви?

— Добре, дякую. А ви?

— Добре.

Доктор Квіліан зачинив двері, а його бесідник повернувся до машини й висмикнув звідти ще кілька сторінок.

— Що ви робите?

— Деякі розрахунки для тієї публікації, про котру казав, — десь тиждень чи два тому.

— Ясно. Я тільки недавно дізнався, як ви оце влаштувались, — він кивнув на машину. — Тільки-но хтось скасовує сеанс, ви вже й тут — забираєте його комп’ютеро-години.

— Так. Я підтримую контакти з усіма, хто є в розкладі.

— Останнім часом було збіса багато скасувань.

— Гадаю, це все грип.

— Ясно.

Джек затягнувся сигаретою. Кинув її на підлогу й роздушив ногою, коли машина завершила друк. Повернувшись, вийняв останні видруки. Відніс на стіл до решти.

Доктор Квіліан підійшов слідком.

— Можна глянути, що там у вас?

— Авжеж, — відповів він, підсовуючи тому папери.

За мить Квіліан визнав:

— Не розумію.

— Якби зрозуміли, я б дуже здивувався. Вони десь потрійно віддалені від справжнього буття[7], і мені доведеться перекласти їх для своєї статті.

— Джоне, — сказав Квіліан, — у мене щодо вас з’являються якісь чудні відчуття.

Джек кивнув і підпалив чергову сигарету, а тоді забрав видруки.

— Якщо вам потрібен комп’ютер, я вже все, — повідомив він.

— Я багато про вас міркував. Як давно ви в нас?

— Років зо п’ять.

З боку вікна знову пролунав якийсь звук, і обидва повернули туди голови.

— Що то було?

— Не знаю.

Трохи помовчавши, Квіліан поправив окуляри й повів далі:

— Вам тут багато чого дозволено, Джоне...

— Авжеж. І я це ціную.

— Ви прийшли до нас із переконливим послужним списком і довели, що справді знаєтеся на темнобічній культурі.

— Дякую.

— Це не мав бути комплімент.

— Та невже?— вивчаючи останню надруковану сторінку, він заусміхався. — І що ж це мало бути?

— Маю дивне відчуття, що ви, Джоне, не той, за кого себе видали.

— Тобто?

— У своїй заяві про працевлаштування ви вказали, ніби народилися в Новому Лейдені. А в архівах того міста запису про ваше народження немає.

— Он як? І як же на це пролилося світло?

— Доктор Везертон туди недавно їздив.

— Ясно. Щось іще?

— Поза тим, що ви, як відомо, товаришуєте з бандитами, є певний сумнів у дійсності вашого наукового ступеня.

— Знову Везертон?

— Джерело не важливе. На відміну від висновку. Я не впевнений, що ви на своєму місці.

— А чому висловлюєте сумніви саме цього вечора й тут?

— Семестр закінчився; мені відомо, що ви збираєтеся йти від нас, а сьогодні ваш останній сеанс роботи з машиною — згідно з поданими заявками. Я хочу знати, що ви забираєте із собою і куди саме.

— Карле, — відповів він, — ану ж я зізнаюся, що й справді трохи не той, за кого себе видав? Самі ж кажете: я у своїй сфері знавець. Нам обом відомо, що я — популярний лектор. Хай би до чого Везертон докопався — що з того?

— Якісь проблеми, Джеку? Може, я міг би допомогти?

— Ні. Аж ніяк. Жодних проблем.

Квіліан перетнув кімнату й усівся на низенькому диванчику.

— Досі не бачив нікого з вас так близько, — сказав він.

— На що натякаєте?

— На те, що ви — не людська істота.

— А хто ж тоді?

— Пітьмородний. Це так?

— А що?

— Їх, за певних умов, належить саджати за ґрати.

— Припускаю, якщо я один із них, ці умови вважатимуться виконаними?

— Може, і так, — відповів Квіліан.

— А може, і ні? Чого ви хочете?

— Наразі — тільки дізнатися вашу справжню особу.

— Ви ж мене знаєте, — сказав Джек, згортаючи сторінки й тягнучись по портфель.

Квіліан похитав головою.

— З усього, що мене у вас турбує, — відповів він, — вельми непокоїть мене одна річ, котра тільки недавно спала на думку. Припустивши на мить, ніби ви — темнобічник, який емігрував у день, певні паралелі змушують мене цікавитися вашою особою. Є на темному боці світу одна персона, чиє існування, як я гадав раніше, має виключно мітологічний характер. Цікаво, чи наважився б легендарний крадій вийти на сонце? І коли так, то з якої причини? Чи не може Джонатан Шейд бути смертним еквівалентом Джека Тіньового?

— Ану ж так і є? — спитав той, силкуючись не глянути на вікно, де, здавалося, щось майже повністю заступило й без того тьмяне світло. — Ви готові мене заарештувати? — повів він далі, повільно пересуваючись ліворуч, так що Квіліан мусив повертати голову вслід за ним.

— Так, готовий.

Тут він таки зиркнув у вікно й знову відчув ту давню огиду, побачивши, що притулилось до шибки.

— Тож, гадаю, ви прийшли зі зброєю?

— Так, — відповів бесідник, виймаючи з кишені маленького пістолета й націлюючи його.

«Можна кинути в нього портфелем. Ризик — одна куля, — подумав Джек. — Зрештою, калібр досить малий. Однак якщо виграю час і підберуся до світла, цього може не знадобитися».

— Дивно, що ви, мавши таке на гадці, прийшли самі. Навіть якщо ви таки вповноважені арештовувати небезпечних осіб на території університету...

— А я не казав, що прийшов сам.

— ...Втім, якщо проаналізувати, нічого дивного, — він ступив ще крок до мерехтливого світла. — Гадаю, ви самі. Хочете владнати це самотужки. Може, ви просто бажаєте вбити мене без свідків. Або прагнете одержати всі лаври за моє затримання. Одначе, думаю, ідеться про перше, бо ви до мене дуже неприязні. Чому саме, напевне й не знаю.

— Боюся, ви переоцінюєте свою здатність викликати неприязнь, а мою — до насильства. Ні-ні, я вже повідомив компетентні органи, і по вас уже виїхали. Мій намір тільки в тому, щоб забезпечити вашу присутність аж до їхнього прибуття.

— Здається, ви чекали ледь не до найостаннішого моменту.

Вільною рукою Квіліан кивнув на портфель.

— Маю підозру, що, розшифрувавши ваш останній проект, ми дійдемо висновку: до суспільних наук він стосується мало.

— А ви дуже підозрілива особа. Знаєте, закон забороняє арештовувати людей без доказів.

— Так, саме тому я вичікував. Закладаюся, оце ви докази й тримаєте, і, напевне, знайдуться інші. Крім того, я взяв до уваги деяку гнучкість законів у питаннях безпеки.

— Резонно кажете, — відповів Джек і повернувся так, щоб світло залило йому все обличчя. — Я — Джек Тіньовий! — вигукнув він. — Владар Тінистого Захистку! Я Джек-Тінь, злодій, що ходить у тиші й у затінку! Мені стяли голову в Іґлесі, і я повстав із Гноїщ Ґлайву. Я випив кров вампіра і з’їв камінь. Я — порушник Пакту. Я той, хто підробив ім’я в Червоній Енській книзі. Я в’язень у самоцвіті. Я вже раз надурив владаря Гнівної Тверджі, і я повернуся йому відімстити. Я ворог моїх ворогів. Іди й візьми мене, мерзото, з любові до Князя Кажанів чи з ненависті до мене, бо ж я нарікся Тіньовим Джеком!

Квіліанове обличчя відреагувало на цю тираду збентеженим виразом; він розтулив рота й пробував щось казати, та його слова втонули під вигуками співрозмовника.

Тут шибка розбилася, свічка згасла, і в кімнату застрибнув боршин.

Обернувшись, Квіліан побачив порізане, промочене дощем створіння в протилежному боці кімнати. Він видав нерозбірливий вигук і став, мов паралізований. Джек кинув портфель на підлогу, знайшов свою пляшечку з кислотою і відкоркував її. Виплеснув уміст створінню на голову й, не чекаючи наслідків, підхопив портфель і кинувся повз Квіліана.

Він дістався дверей ще до того, як створіння видало перший зойк болю. Вибіг у коридор, замкнувши за собою двері, ще й Квіліанів дощовик із вішалки встиг поцупити.

Перший постріл він почув на півдорозі вниз головними сходами корпусу. Пролунали й інші, але в цей час він, кленучи калюжі, уже перетинав кампус у накинутому на плечі дощовику, тож їх не почув. Крім того, гримів грім. Невдовзі, побоювався Джек, і сирени завиють.

Гадаючи збурені думки, він побіг далі.

Погода йому в чомусь сприяла, у чомусь — заважала.

Усі машини, хоч і нечисленні, значно сповільнилися, а коли він нарешті вибрався на вільну ділянку, її покрив, який доти так довго був сухісінький, став уже настільки слизький, що про рух на бажаній швидкості годі було й думати. Темрява бурі змушувала водіїв за першої-ліпшої нагоди з’їжджати з дороги, а тих, хто вже був удома, — там у безпеці й лишатися, палячи безліч свічок. Пішоходів видно не було. Завдяки цьому всьому йому легко вдалося, кинувши свій автомобіль, привласнити чужий, і то ще не від’їхавши вельми далеко.

Вибратися з міста було не важко, але обігнати бурю... Здавалося, і він, і вона прямують у той самий бік: одним із маршрутів, що їх він давно проклав і запам’ятав для якнайшвидшого й водночас плутаного повернення в темряву. За інших обставин він був би радий послабленню того постійного сяйва, яке спершу обпекло, тоді вкрило засмагою його неохочу до цього шкуру. Але сьогодні негода його сповільнювала, а потрапляти в аварію саме тепер не можна було аж ніяк. Буря зливала на машину потоки води, а її вітри збивали з курсу, тоді як її блискавиці підсвічували силует міста, з якого він утікав.

Побачивши розставлені на дорозі поліційні ліхтарі, він сторожко пригальмував, шукаючи з’їзду з шосе. Зітхнув і злегка вишкірився, коли йому помахали — проїжджай! — з місця пригоди за участі трьох автівок, де саме несли на ношах у роззявлене нутро «швидкої» якихось чоловіка й жінку.

Він покрутив ручку магнітоли, але зловив самі лиш завади. Прикурив сигарету, трохи опустив вікно. На щоку впала заблукана крапля, однак повітря було прохолодне й витягувало дим назовні. Він глибоко вдихнув і спробував розслабитися, тільки тепер усвідомивши, який напружений доти був.

Лише значно пізніше буря зійшла на стійку мжичку, а небо стало потроху розвиднятися. Він уже рухався відкритим простором, відчуваючи мішанку з полегкості і сторожкості, яка сформувалася в проміжках між прокльонами з моменту його від’їзду. «І чого я добився?» — спитав він себе, згадуючи проведені на денному боці роки.

Чимало часу пішло в нього на те, щоб познайомитися з відповідними сферами, здобути потрібні регалії і ввійти в курс викладацької справи. Далі треба було влаштуватися на роботу в якийсь університет із достатніми обчислювальними потужностями. У вільний час він учився користуватись обладнанням, а ще мусив вигадувати проекти, які давали б йому змогу робити це без підозр. Крім того, йому довелося критично переглянути все, що він мав із первинних даних, у контексті його справжніх питань, упорядкувати інформацію і надати їй належної форми. На все це знадобились роки, і без невдач, ще й численних, не обійшлося.

Однак цього разу... Цього разу він був так поруч, що відчував це на смак, на запах. Цього разу він знав, що наблизився до шуканих відповідей.

А тепер ось він тікає з портфелем, набитим паперами, що їх він навіть не мав нагоди перевірити. Можливо, це чергова невдача і він вертається без омріяної зброї, вертається до своїх ворогів. Якщо це так, він просто відстрочив свою погибель. Одначе й лишитися він не може — тут-бо він теж ворогів нажив. Цікаво, майнула в нього думка, чи нема тут якоїсь зашифрованої науки, якогось уже готового, але ще не поміченого осяяння, з якого він більше дізнався б і про себе, і про недругів. Якщо й було, він його не вхоплював.

Ще б трохи... Мав би він ще хоч трохи часу, то міг би перевірити, переформулювати, якщо знадобилося б — і перепрограмувати. А тепер часу вже не було. Якщо йому дістався тупий меч, повернутися й нагострити його вже зась. Були й інші справи, особистої природи, які він волів би довести до логічнішого завершення... Наприклад, із Клер...

Згодом дощ перестав, хоча хмарне запинало лишалося суцільним і загрозливим. Тоді Джек ризикнув піддати ходу й знову спробував увімкнути радіо. Завади й досі траплялися, але їх було вже менше, ніж музики, тож він залишив її грати.

Коли почалися новини, він саме їхав звивистим спуском із крутого пагорба; хоч він ніби й уловив власне ім’я, гучність надто зменшилася, щоб розчути напевно. На шляху більш нікого вже не було, і він почав регулярно зиркати назад через плече й заглядати на кожну другорядну дорогу. Бісило те, що смертні досі мають непогані шанси схопити його, перш ніж він дістанеться туди, де буде при силі. Підіймаючись на ще вищий пагорб, він угледів ген-ген ліворуч дощову завісу й кілька хирлявих блискавок, таких далеких, що грому було не чути. Оглянувши решту небес, він переконався, що зараз ніхто не літає, і подякував за це Королю Гроз. Закуривши чергову сигарету, спіймав сильнішу станцію, дочекався новин. Про нього у випуску нічого не повідомили.

Йому згадався той далекий день, коли він стояв біля дощової калюжі й обговорював свою скруту зі своїм же відбитком. Він спробував уявити собі те мертве вже «я» — зморене, худе, змерзле, голодне, зі збитими ногами й неприємним запахом. Усіх тих подразників зараз не було, за винятком перших легких ознак неситості в його шлунку, які годі було й порівняти з тим давнім відчуттям на межі голодної смерті. Втім, наскільки те «я» мертве? Як змінилося його становище? Тоді він тікав із Західного полюса світу, прагнучи залишитися живим, намагаючись уникнути переслідувачів і дістатися Присмерку. Тепер він тікає до Присмерку з боку яскравого Східного полюса. Підбурюване від ненависті, почасти — від кохання, у серці палало тоді бажання помсти, гріючи й підживлюючи. Не обійшлося без нього й зараз. Здобуте знання деннобічних мистецтв і наук аж ніяк не змінило того чоловіка, що стояв колись при калюжі; той досі там стояв — усередині Джека, — і думки їхні були однакові.

— Зірнице! — мовив Джек, одчинивши вікно і звертаючись до небес. — Ти чуєш усе, то й це почуй: я геть не змінився відтоді, як ми говорили востаннє.

Він зареготався.

— Добре це чи погано? — озвучив він питання, що тільки-но спало на думку. Зачинив вікно й замислився над цим. Не надто схильний до самодлубання, він, попри те, був допитливий.

Упродовж свого перебування в університеті він помічав зміни в людях. Найочевидніші були вони в студентах, ще й траплялися так швидко — за той короткий проміжок від зарахування до випуску. Однак його колеги теж змінювалися в усяких дрібницях — поглядах, сентиментах. Лиш він один не змінився. «Цікаво, ми це не щось засадниче? — подумав він. — Не одна з основних відмінностей між денно- і темнобічником? Вони змінюються, ми — ні. Це важливо? Мабуть, але я не розумію, як саме. Ми не маємо потреби інакшати, а вони, здається, мають. Чому? Тривалість життя? Інше ставлення до життя? Мабуть, й одне, і друге. Так чи інак, а що цінного в змінах?»

Почувши наступні новини, він звернув на другорядну дорогу, яка видавалася безлюдною. В тому випуску його згадали: «...розшукують допитати про вбивство».

Розпаливши багаттячко, він кинув туди всі наявні при ньому ідентифікаційні папери. Поки вони горіли, розкрив сумку й повкладав у портмоне нові документи, що їх підготував був кілька семестрів тому. Попіл переворушив і розкидав.

Відніс Квіліанів дощовик на той бік поля, порвав його в кількох місцях і кинув у канаву, де вирувала брудна вода. Повернувшись до машини, вирішив якомога швидше поміняти її на іншу.

Відтак погнав по шосе, міркуючи над своїм становищем, як він його тепер розумів. Боршин убив Квіліана й утік, безсумнівно, як і прийшов, — крізь вікно. Причина Квіліанової присутності там була відома владі, а Пойндекстер підтвердив би, що й сам Джек з’являвся в кампусі, і сказав би, куди той збирався. Клер, та й багато хто ще, можуть засвідчити, що Джек і Квіліан були на ножах. Висновок напрошувався сам собою. Хоч він і вбив би Квіліана, якби стала така потреба, його обурювала думка бути страченим за щось, чого він не коїв. Це нагадало йому трапунок в Іґлесі, і він напівсвідомо потер шию. Несправедливість цього всього допікала до живого.

«Цікаво, — спало на гадку, — чи не вирішив боршин із шалу чи болю, ніби вбиває мене? Або ж він просто захищався, знаючи, що жертва втекла? І як тяжко він поранений?» Джек і уявлення не мав про регенераційну спроможність того створіння. Що, як воно вже знову шукає його сліду, яким так довго йшло? Чи відрядив його на пошуки Князь Кажанів, або ж воно, вимуштруване ненавидіти Джека, корилося власним почуттям? Здригнувшись, утікач додав швидкості.

«Коли я повернуся, це не матиме ваги», — переконував він себе.

Але все одно ставив собі ті запитання.

На виїзді з наступного містечка він добув собі іншу машину. У ній помчав до Присмерку — приблизно туди, де співав колись яскравий птах.

Він довго сидів схрестивши ноги на верхівці пагорба й читав. Одяг був запилюжений, під пахвами проступили круги поту; під нігтями засів бруд, а повіки все опускалися, заплющувалися, рвучко підіймалися знов. Він раз по раз зітхав і щось нотував у своїх паперах. Понад горами на заході сяяли невиразні зірки.

Сюди він дійшов пішки, залишивши останній автомобіль за багато ліг на схід від цього пагорба. Десь там двигун застукотів і став глухнути, а зрештою зупинився й більше не запускався. Зрозумівши, що проминув межу, до якої діяло перемир’я між силами-суперницями, він пошкандибав у бік пітьми, прихопивши лише портфель. Найліпше йому завжди було на верховинах За всю ту мандрівку він спав тільки раз; хоч і був це глибокий, здоровий сон без жодних сновидь, він картав своє тіло за кожну проспану хвилю й заприсягнувся більше не спати, доки не вибереться з підконтрольної людям території. Тепер, коли він звідти вже вибрався, можна було дозволити собі відпочити — але спершу ще дещо.

Насупившись, він погортав сторінки, знайшов шукане, занотував щось на берегах, повернувся до місця з письменами оригіналу.

Здається, правильно. Здається, майже пасує...

Холодний вітерець перетнув верхівку пагорба, принісши з собою дикі пахощі, які він у містах людей заледве не забув. Тепер же напіврозвіяним сном, по якому лишилися тільки ці сторінки, здавалось натомість різке світло вічнодня, запахи й шуми міста, полчища облич в авдиторіях, нудні наради, монотонні звуки машинерії, безсоромна яскравість барв. Джек удихнув вечір, і зворотний переклад, зроблений перед тим із видруку, вигулькнув йому перед очі й помчав розумом, ніби зненацька збагнутий вірш.

Так!

Обвівши небеса очима, він знайшов білу незмигну зорю, що простувала своїм курсом.

Здійнявся на ноги, геть забувши всю втому. Правою ногою накреслив на землі лаконічний узір. Тоді націлив пальця на супутник і прочитав із паперів раніше записані слова.

Якусь мить нічого не траплялося.

Потім зоря завмерла.

Нічого більше не кажучи, він не зводив із неї пальця. Вона пояскравішала й стала збільшуватися.

Потім спалахнула метеоритом і щезла.

— Нове знамення! — мовив він, а тоді всміхнувся.

9

Прилетівши в Гнівну Тверджу, проклята істота металася з палати в палату в пошуках свого князя. Нарешті знайшовши його — він саме кидав сірку в калюжку живого срібла посеред восьмикутної кімнати, — вона привернула його увагу й почепилася на люб’язно простягнутий палець. Відтак, своїм власним робом, повідомила йому принесені новини.

Почувши їх, він розвернувся, виконав якусь загадкову дію зі шматком сиру, свічкою та пір’їнкою і вийшов із кімнати.

Усамітнився у високій вежі й довго дивився звідти на схід. Потім рвучко повернувся й оглянув єдиний інший підступ до його твердині — західно-північний.

Так, і там теж! Але це неможливо.

Якщо це, звісно, не ілюзія...

Видряпався лівозакрученими сходами при стіні, відкинув накривку й вибрався назовні. Звівши голову, оглянув велику чорну сферу, оточену зусібіч яскравими зорями; принюхався до вітру. Поглянув униз на масивну розлогу твердиню — Гнівну Тверджу, що її він звів власною силою невдовзі після свого сотворіння на верхівці цієї гори. Дізнавшись різницю між сотвореними й народженими, збагнувши, що його влада зосереджена в цій точці простору, він висмоктав потугу крізь коріння гори й стягнув її вихором із небес так, що сліпуче розжеврівся, мов уражений блискавкою громозвід, і сам заходився творити. Якщо тут — його сила, то це місце мало стати його домом, його фортецею. І воно стало. Його недоброзичливці або погинули, діставши так добру науку, або пурхали вічнотьмою на шкірястих крильцях, прагнучи заслужити його ласки. За цих других він досить добре дбав, тож після помилування багато хто з них добровільно лишався в нього на службі вже в людській формі. Інші Сили, можливо, і не слабші за нього — по-своєму, у власних сферах, — після встановлення прийнятних кордонів його майже не турбували.

Щоб хтось замірився на Гнівну Тверджу тепер... Немислимо! На це зважився б хіба дурень або безумець.

Але ось гори, де гір доти не було, — гори або ж тільки їхня мана. Він підвів очі від своєї домівки й заходився вивчати далекі обриси. Його непокоїло, що він не зміг виявити в собі самому такого повносилля, яке знадобилося б для створення навіть мани гір у власному князівстві.

Зачувши кроки на сходах, він оглянувся. З отвору показалась Івена, вибралася нагору й підійшла до нього. На ній було вільне коротке плаття чорного кольору, перетягнуте пасом і застібнуте срібною брошкою на лівому плечі. Коли він її обійняв і пригорнув, вона здригнулася, відчувши струми потуги в його тілі; знала, що він не в настрої говорити.

Він показав на гору, до котрої стояв обличчям, тоді на другу, на сході.

— Так, знаю, — відповіла вона. — Посланець розповів. Тому я сюди й поквапилася. Принесла твого жезла.

Вона зняла з пояса чорний шовковий футляр.

Чоловік усміхнувся й трохи крутнув головою зліва направо.

Лівою рукою він стяг із шиї кулон на ланцюгу. Високо тримаючи його, похитав перед ними яскравим самоцвітом.

Івена відчула вир сил, і їй на мить здалося, ніби вона падає в камінь. Коштовність зросла, заповнивши все її внутрішнє видноколо.

Тут замість каменя вона раптом уздріла західно-північну гору. Довгенько вдивлялася в ту високу сіро-чорну кам’яну баню.

— На вигляд справжня, — сказала вона. — Здається такою... речовинною.

Мовчання.

Аж тут, побачивши, що вогники в небі — зоря по зорі — зникають за піками, прискалками, схилами, Івена вигукнула:

— Вона... Вона росте!

А тоді:

— Ні... Вона суне, суне на нас.

Гора зникла, й Івена знову дивилася на дармовис. Князь повернувся, повернувши заразом і її, і вони поглянули на схід.

Знов вирування, падіння, зростання...

Тепер перед ними була східна гора, її схил — мовби таран на носі величезного чудернацького корабля. Холодні вогники обрамлювали її обриси, і вона теж плужила небо, насуваючи. В них на очах поза горою звелися високі крила полум’я і майнули вперед.

— На ній хтось є... — почала Івена.

Але тут самоцвіт розлетівся на друзки, а ланцюг, зненацька розжарившись до червоного, випав з руки її мужа. Залишки задиміли в них під ногами. Коли це сталося, вона відчула від князевого тіла якийсь раптовий струс і відсахнулася.

— Що трапилося?

Він не відповів, натомість простяг руку.

— Що?

Він показав на жезл.

Вона вручила йому знаряддя, і він його здійняв. Мовчки скликав своїх слуг. Довго стояв так, і врешті з’явилися перші з них. Невдовзі вони, його слуги, його кажани, зароїлися довкола.

Кінчиком жезла він торкнув одного з них, і йому до ніг упав чоловік.

— Владарю! — гукнув той, схиливши голову. — Яка буде воля твоя?

Князь показав на Івену, і чоловік звів очі й повернувся до неї.

— Зголошуйтеся до намісника Квейзера, — звеліла вона, — він вас поозброює і дасть загади.

Вона глянула на свого мужа, і той схвально кивнув.

Відтак став торкатися жезлом й інших, і вони робилися собою колишніми.

Над вежею висів цілий парасоль із кажанів, а повз Івену марширувала на сходи й далі вниз у твердиню колона більших створінь, якій, здавалося, не буде кінця.

Коли всі пройшли, Івена повернулась на схід.

— Багато часу минуло, — зауважила вона. — Глянь, наскільки воно вже ближче.

Відчула на плечі його руку й, повернувшись, підвела обличчя. Він поцілував їй очі й губи, затим відштовхнув від себе.

— Що ти надумав?

Він показав на люк.

— Ні, — заперечила вона. — Не піду. Залишуся й допомагатиму.

Він і далі показував.

— Чи знаєш ти, що воно там таке?

— Іди! — сказав він тоді, чи принаймні їй так здавалось пізніше. Вона силкувалася пригадати, стоячи у своїй горниці на східно-південному краї твердині, точно й не знаючи, що трапилося відтоді, як те слово сповнило її розум і тіло. Підійшла до вікна, але нічого, окрім зірок, не побачила.

І раптом вона невідь-як зрозуміла.

Заплакала — світ-бо їх гинув.

Вони були справжні, тепер-то він це знав. Бо ж вони перли напролом, і він відчував, як тіло вібрує від їхніх рухів. Зорі віщували лиху годину — тривалу лиху годину, — однак йому це ясно було й без їхніх підказок. Він і далі черпав сили, що звели колись Гнівну Тверджу, а тепер мали її оборонити. Знову починав відчувати те саме, що й у той давній час.

На вершині східної новопосталої гори став утворюватися змій. Він був огненний, а розмір його годі було вгадати. Подейкували, буцім такі Сили існували колись за часів, що передували нинішній добі. Але орударів їхніх спіткала остаточна смерть, а Ключ був утрачений. Князь і сам його попошукав — як і майже всі владарі. А тепер виглядало, ніби хтось інший досяг успіху там, де князь зазнав невдачі — або ж це знов ворухнулась одна з тих прадавніх Сил.

Він дивився, як змій робиться цілковито сущим. Дуже вправна робота, вирішив князь. Дивився, як той злітає в повітря й лине на нього.

«От і починається», — мовив він подумки.

Здійняв жезла й почав битву.

Чимало часу минуло, доки змій упав долі, випатраний і димучий. Князь ізлизав краплі поту з верхньої губи. Сильного ворога він оце здолав. Гора ж тепер була ще ближче; поки він бився з насланим на нього витвором, вона просувалася з не меншою швидкістю.

«От тепер, — подумав він, — мушу бути таким, яким був на початку».

Смейдж походжав на своєму посту в аванзалі Гнівної Тверджі. Походжав якомога повільніше, щоб не виказувати своєї тривоги п’ятдесятьом із гаком воїнам, що чекали його наказів. Навколо нього то влягався, то знову здіймався порох. Декотрі з його підлеглих раз по раз смикалися з переляку, коли десь у твердині гепалася на підлогу якась зброя або броня, зірвавшись зі свого місця на стіні. Він виглянув у віконце й швидко відвів зір; там нічого не було видно через тепер уже зовсім близьке громаддя. Щось постійно гуркотало, і неприродні крики пронизували пітьму. Перед його зором блискавично поставали й зникали примари безголових лицарів, багатокрилих птахів і людоголових звірів, а також усякого іншого, по чому пам’ять не зберігала навіть форми; та ніщо з того не затримувалось і йому не загрожувало. Уже скоро, скоро вже все закінчиться, знав він, бо ж таран тієї гори має вже наближатися до вежі його пана.

Коли пролунав удар, Смейджа звалило з ніг, і він злякався, що на нього обвалиться зал. Стіни потріскалися; здалося, ніби вся твердиня відступила на крок. Почулося, як випадають із мурів брили й ламаються балки. Відтак, за кілька вдарів серця, він почув високо нагорі чиєсь волання, що обірвалося хрустким гупанням десь на подвір’ї ліворуч. Потому знявся пил і запала тиша.

Він підвівся на ноги й гукнув воякам шикуватися.

Протираючи очі від пороху, озирнувся.

Усі вони лежали на підлозі, жоден не ворушився.

— Вставай! — крикнув він і потер власне плече.

По ще одній хвилі тиші підійшов до найближчого чоловіка й оглянув його. Той не здавався пораненим. На легкий ляпас ніяк не зреагував. Смейдж спробував це з іншим; ще з двома. Результат був той самий. Вони нібито ледь дихали.

Вихопивши меча, рушив у бік подвір’я ліворуч. Кашляючи, вийшов туди.

Половину небозводу заступила тепер уже нерухома гора, а на подвір’ї бовваніли руїни вежі, яку розтрощив схил-таран. Теперішня тиша здавалася ще жахливішою, ніж попереднє гуркотіння й недавній гук. Усі примари позникали. Ніщо не ворушилося.

Смейдж пішов уперед. Просуваючись, зауважив випалені познаки, мовби тут попогуляла блискавка.

Спинився, забачивши розпростану постать при самісінькому румовищі. Тоді кинувся до неї. Перевернув тіло вістрям меча.

Впустив меч, упав навколішки, притуливши понівечену руку до серця, схлипнувши всього раз. Раптом почув, як за спиною затріскотіло полум’я, відчув навальний жар. Лишився на місці.

Почув чийсь смішок.

Тоді зиркнув угору, оглядівся. Але не побачив нікого.

Знов те саме — звідкись праворуч.

Ось!

Серед тіней, що совалися на похилому мурі...

— Здоров був, Смейдже. Пам’ятаєш мене?

Він примружився. Протер очі.

— Я... Я не можу тебе розглядіти.

— Зате я добре бачу, як ти за те м’ясо вчепився.

Він бережно опустив мертву руку й підхопив із бруківки свій меч. Підвівся.

— Хто ти?

— Ходи-но, дізнайся.

— Це все скоїв ти? — він злегка кивнув вільною рукою.

— Геть усе.

— Тоді я йду.

Він рушив на постать і змахнув мечем. Розрубав саме лиш повітря й утратив рівновагу. Відновивши її, замірився вдарити ще раз. Знову марно.

Після сьомої спроби він розридався.

— Тепер я знаю, хто ти! Виходь із тих тіней і покажи, на що здатен!

— Гаразд.

Щось ворухнулося, і перед Смейджем постав той другий. На мить він видався незмірно високим, страшним, шляхетним.

Смейджева рука нерішуче тримала меча, але тут держално зайнялося. Він упустив зброю, і той другий усміхнувся, коли вона впала між ними.

Смейдж здійняв руки, аж тут їх паралізувало. Крізь покручені сучки пальців він дивився в лице тому другому.

— Як ти й хотів, — почув Смейдж його слова. — І, здається, здатен я багато на що. Вже певно на більше, ніж ти.

Радий тебе знову бачити, — додав він.

Смейдж хотів плюнути, але не міг зібрати слини; крім того, заважали руки.

— Убивця! Звір! — прохрипів він.

— Злодій, — м’яко сказав другий. — А також чаклун і завойовник.

— Міг би я лиш ворухнутися...

— Ти зможеш. Бери-но свого меча і зріж тамтому стерву нігті на ногах — звісно, аж по самісіньку шию.

— Не розу...

— Голову відцюкай! Ну-бо, один швидкий, точний удар — як кат сокирою.

— Нізащо! Він був добрий владар. Ні мене, ні товариство не кривдив. Я не глумитимуся над його трупом.

— Не був він добрий. Жорстокий мучитель.

— Тільки для своїх недругів — і то завше по заслузі.

— Тепер, як бачиш, тут новий владар. Отже, маєш нагоду скласти йому присягу — принісши голову владаря старого.

— Я цього не зроблю.

— Послухай: зробити це з власної волі — єдиний спосіб, яким ти можеш зберегти своє життя в тілі.

— Ні.

— Як скажеш. Тепер ти вже не врятуєшся. Проте мій наказ таки виконаєш.

Тут Смейджеві в тіло ввійшов чужий дух, і він незчувся, як нахилився по меча. Зброя пекла руки, але він її здійняв і, не опускаючи, повернувся.

Сварячись і плачучи, підійшов до тіла, став над ним та свиснув лезом. Голова відкотилася на кілька футів, бруківка потемніла від крові.

— Тепер неси сюди.

Він підняв її за волосся й, тримаючи у випростаній руці, повернувся туди, де раніше стояв. Той другий прийняв її в нього й недбало гойднув нею вбік.

— Дякую, — сказав він Смейджу. — Геть як живий, — підняв голову вище, оглянув уважніше, ще раз гойднув. — Як живісінький. Цікаво, що стало з моєю колишньою? Менше з тим. А ця мені ще знадобиться.

— Убий мене, — озвався Смейдж.

— На превеликий жаль, мушу відкласти цей справунок на потім. А поки що побудь тут із залишком свого колишнього владаря, розділивши з усіма — окрім двох — їхній сон.

Він зробив якийсь пас, і Смейдж, захропівши, звалився на землю; вогні зараз же згасли.

Коли двері відчинилися, Івена до них не оглянулась.

Після тривалої мовчанки вона здригнулася, почувши його голос.

— Ти, мабуть, знала, — мовив він, — що рано чи пізно я по тебе прийду.

Вона не відповідала.

— Ти, мабуть, пам’ятаєш мою обіцянку, — повів він далі.

Тоді вона обернулася, і він побачив її сльози.

— Тож ти прийшов мене вкрасти? — спитала вона.

— Ні, — мовив він. — Я прийшов зробити тебе владаркою Тінистого Захистку — зробити моєю.

— Вкрасти мене, — повторила Івена. — Ти можеш здобути мене тільки так — і саме так ти волієш здобувати бажане. Та кохання, Джеку, не вкрадеш.

— Якось та обійдуся, — сказав він.

— Що тепер? До Тінистого Захистку?

— А Тінистий Захисток тут. Це місце і є Тінистий Захисток, і я завжди у нім[8].

— Так я і знала... — мовила Івена, дуже тихо. — ...І ти дійсно збираєшся правити тут, у його замку, замку мого мужа. Що ти з ним зробив? — прошепотіла вона.

— А він зі мною? Що я йому обіцяв?

— ...А з іншими?

— Усі сплять, крім одного, котрий може тебе трохи розважити. Ходімо до віконця.

Вона неохоче послухалася.

Він одгорнув завісу й показав рукою. Схиливши голову, вона придивилася.

Унизу, на рівному майданчику, якого раніше там не було, рухався Квейзер. Сірий двостатевий велет виконував хитромудрі па Пекельного танцю. Раз у раз падав, підводився, танцював далі.

— Що він робить? — спитала Івена.

— Повторює звитягу, якою виборов Пломінь Пекла. Він і далі відтворюватиме свій тріумф, аж доки йому лусне серце чи котрась велика жила й він умре.

— Як жахливо! Спини його!

— Ні. Це не жахливіше за те, що він заподіяв мені. Ти дорікала, я не виконую обіцянок. Ну от, я обіцяв йому помсту — і, як бачиш, слова додержав.

— Що в тебе за влада? — спитала вона. — Таке не було тобі до снаги, коли я... Коли я тебе знала.

— У мене Ключ, що був утрачений, — пояснив він. — Кольвінія.

— Звідки він у тебе?

— Неважливо. Важливо те, що я можу змусити гори ходити, а землю — розчахуватися; можу керувати блискавицями й скликати духів на поміч. Можу знищити владаря в його місці сили. Я тепер — наймогутніше з того, що є в темній півкулі.

— Так, — погодилася вона. — Ти сам себе нарік; ти тепер — «що», а не «хто».

Він одвернувся глянути, як знову впав Квейзер, тоді відпустив завісу.

Вона відвела очі.

— Якщо змилуєшся над усіма, хто тут залишився, — мовила вона зрештою, — я зроблю, що схочеш.

Він простяг був вільну руку, мовби збирався торкнутись Івени. Завмер, почувши волання з-за вікна. Усміхнувшись, опустив руку. «На смак аж засолодко», — вирішив подумки.

— Милість, як я дізнався, — то річ, у якій тобі відмовляють, коли ти її найбільше потребуєш, — мовив уголос. — Але коли вже ти сам маєш владу милувати, благають милості ті, хто тобі в ній відмовив.

— Я впевнена, — заявила вона, — що ніхто в цій оселі не просив милості для самого себе.

Знов повернулася до нього, питально вдивилася в лице.

— Ні, — виснувала по тому. — Немає тут милості. Було колись у тобі щось майже лицарське. Та більше нема.

— Що, по-твоєму, я зроблю із Ключем, коли повідплачую своїм ворогам? — спитав він.

— Не знаю.

— З’єднаю темний бік, зроблю з нього соборне царство...

— Звісно, під твоєю рукою.

— Авжеж, бо хто ж іще з цим упорається. Відтак я започаткую добу закону й миру.

— Твоїх законів. Твого миру.

— Ти все ще не розумієш. Я довго над цим міркував, і, хоча спершу я й справді прагнув здобути Ключ тільки заради помсти, моя думка змінилася. Я скористаюся ним, щоб покласти край усобицям між владарями й забезпечити добробут утвореної внаслідок цього держави.

— То почни просто тут. Забезпеч трохи добробуту в Гнівній Тверджі — ну або Тінистому Захистку, коли так бажаєш.

— Я й справді віддав уже більшість боргів, — замислився він. — Та все ж...

— Почни з милості, і, може, ім’я твоє колись шануватимуть, — переконувала вона. — Відмов у ній, і напевне будеш проклятий.

— Можливо... — почав був він, оступаючись назад.

Тут вона роздивилась його на повний зріст.

— А що це ти там тримаєш під плащем? Приніс мені щось показати?

— Та то дурниця, — сказав він. — Я передумав, і мені вже пора. Прийду до тебе пізніше.

Однак вона кинулась уперед і смикнула його за плащ, коли він уже розвертався.

Тоді почалися волання, і він мусив кинути голову, щоб схопити Івену за зап’ястки. У правій руці вона стискала кинджал.

— Звір! — крикнула вона й укусила його за щоку.

Він звів свою волю, вимовив однісіньке слово, і кинджал обернувся темною квіткою, яку він підсунув жінці до обличчя. Вона плювалася, лаялася, копала його ногами, але за кілька хвилин її рухи ослабли, а повіки — обважніли. Коли вона стала досить млява, він одніс її на ложе. Вона й далі чинила опір, але спроби її були вже безсилі.

— Влада, кажуть, може геть зіпсувати людину, — прошепотіла вона. — Але ти цього не бійся. Навіть без влади був би з тебе той, хто ти є: Джек Лиходій.

— Хай так, — відповів він. — Однак усе, що я тобі описав, здійсниться, а ти будеш зі мною і сама це побачиш.

— Ні. Значно раніше я вкорочу собі віку.

— Я зігну твою волю, й ти мене покохаєш.

— Ти мене не торкнешся — ні тіла, ні волі.

— Зараз ти заснеш, — мовив він, — а коли пробудишся, ми зляжемося. Ти трохи поборсаєшся, а потім піддасися мені — спершу тілом, тоді волею. Певний час безживно полежиш, а потім я приходитиму знов і знов. Згодом уже ти приходитимеш до мене. А тепер спи, поки я офіруватиму Смейджа на вівтарі його ж владаря й чиститиму це місце від усього, що мені не до душі. Приємних снів. Тебе чекає нове життя.

І він пішов, і все сталося, як він казав.

10

Коли Джек уладнав суперечки з Дрекгаймом — захопив цю державу, долучив до своєї, а барона послав на Гноїща, — то звернув увагу й на Тривку Фортецю, домівку Ні-разу-не-вмерлого-полковника. Досить скоро та оселя зрадила свою назву, і Джек опинився всередині.

Вони довго просиділи з Полковником у бібліотеці, ласуючи винцем і пригадуючи минувшину.

Кінець кінцем Джек зачепив делікатний предмет — союз Івени із залицяльником, котрий здобув Пломінь Пекла.

Полковник, на чиїх землистих щоках красувалися симетричні серпуваті шрами, а чиє волосся рудим смерчем розбігалося вгору від самого перенісся, схилив голову над своїм келихом. Опустив бліді очі.

— Ну, таке було... порозуміння, — мовив він стиха.

— Але не в моїм розумінні, — сказав Джек. — Хіба то було не завдання для мене, а відкрита для всіх пропозиція?

— Мусиш визнати, що ти таки не впорався. Тож коли з’явився інший залицяльник із викупом, я...

— Ти міг би діждати мене. Я б викрав камінь і приніс тобі.

— Повернення — діло тривале. Не хотів я, щоб моя доня в дівках засиділася.

Джек похитав головою.

— Правду кажучи, я досить-таки задоволений тим, як воно все обернулося, — повів далі Полковник. — Ти тепер — могутній владар, і в тебе моя донка. Уявляється мені, вона щаслива. У мене ж — Пломінь Пекла, і це мене тішить. Кожен із нас має те, чого хотів...

— Ні, — заперечив Джек. — Я міг би припустити, що ти ніколи не хотів мене за зятя й порозумівся з покійним паном Гнівної Тверджі щодо найліпшого виходу з того становища.

— Я...

Джек підніс руку.

— Кажу ж — «міг би», і тільки. Звісно, я цього не припускаю. Я не знаю напевне, що між вами було, а чого не було — окрім обміну Івени на Пломінь Пекла, — та мені воно й дарма. Знаю тільки, що трапилося. З огляду на це, а також на те, що ми породичалися, я дозволю тобі самому позбавити себе життя, а не втратити його від чужої руки.

Полковник зітхнув і всміхнувся, знову підвівши очі.

— Дякую, — мовив він. — Дуже люб’язно з твого боку. Я побоювався, що ти не зробиш мені такої ласки.

Вони відпили вина.

— Доведеться мені змінити назвисько, — констатував Полковник.

— Ще рано, — сказав Джек.

— Згоден. Маєш якісь пропозиції?

— Ні. Та я пометикую над цим питанням упродовж твоєї відсутності.

— Дякую, — сказав Полковник. — Знаєш, я ні разу нічого такого не робив... Чи не порекомендуєш якогось конкретного способу?

Джек трохи помовчав.

— Предобрий спосіб — отрута, — заговорив він. — Але вона так по-різному діє на ту чи іншу особу, що інколи завдає страждань. Я б сказав, що для твоєї мети найліпше буде сісти в теплу ванну й порізати під водою зап’ястки. Це майже не боляче. Десь так, як заснути.

— Що ж, гадаю, так і вчиню.

— У такому разі, — мовив Джек, — дозволь дати кілька вказівок.

Він простягнув руку, узяв бесідника за зап’ясток і перевернув п’ясть долонею догори. Вийняв кинджала.

— Отже, — почав він, мимоволі збиваючись на напівзабутий уже менторський тон, — не припустися тих самих помилок, що їх робить більшість дилетантів цієї справи, — користуючись лезом як указкою, він повів далі: — Не ріж упоперек, ось так. Кров може встигнути зсістися, спричинивши пробудження й необхідність повторити процес. Можливо, навіть не раз. Це, без сумніву, травматичний досвід, а ще й естетично незадовільний. Різати треба вздовж, ось за цією синьою лінією, — показав він. — Якщо артерія виявиться надто слизькою, її доведеться підважити кінчиком інструмента — і прудко повернути лезо. Не можна просто тягти вгору. То неприємно. Запам’ятай це. Поворот — важливий складник, якщо не вдасться відразу розітнути вздовж. Є запитання?

— Та наче й ні.

— Тоді повтори.

— Позич кинджал.

— Тримай.

Джек слухав, кивав, поправляв — але тільки в дрібницях.

— От і гаразд. Здається, ти все зрозумів, — мовив він, приймаючи повернутий кинджал і вкладаючи його назад у піхви.

— Ще келишок вина?

— Так. Файний у тебе льох.

— Дякую.

Високо понад темним світом, попід темною сферою, верхи на лінивому драконі, якому він згодував Беноні й Блайта, Джек реготав до вітрів, а непостійні сильфи реготали з ним, бо ж він тепер був їхній хазяїн.

З плином часу Джек і далі влагоджував територіальні суперечки на власну користь, і їх ставало все менше. Він почав, спершу знічев’я, відтак з дедалі більшою захопленістю, застосовувати навички, здобуті на денному боці, укладаючи грубезний том під назвою «Оцінка темнобічної культури». А що його воля тепер охоплювала чи не всю ніч, він заходився викликати до свого двору тих підданих, чиї спогади або особливі вміння були джерелом історичних, технічних або художніх відомостей для його праці. Він більш ніж наполовину вирішив, що, коли допише, доб’ється її публікації на денному боці. Тепер-то, проклавши контрабандні маршрути й завербувавши агентів у найбільших містах денного боку, він був упевнений: це можна влаштувати.

Він сидів у Гнівній Тверджі — тепер Тінистому Захистку, великому, розлогому замку з високими, осяюваними від смолоскипів палатами, підземними лабіринтами й численними вежами. Були там речі неймовірно красиві і речі неоціненно коштовні. Тіні витанцьовували в його коридорах, а грані безлічі самоцвітів жевріли яскравіше за сонце тієї половини світу. Він сидів у бібліотеці Тінистого Захистку, струшував попіл у череп булого тутешнього владаря на столі й працював над своїм проектом.

Джек прикурив сигарету (через них, зокрема, він і налагодив підпільну торгівлю) — деннобічний звичай виявився не лише приємною розвагою, але й причепливою звичкою. Дивився, як сигаретний дим мішається зі свічковим і здіймається до стелі, аж тут увійшов Стаб — відроблений із кажана чоловік, що став Джековим особистим слугою, — і спинився на протокольній відстані.

— Ваша вельможносте? — звернувся він.

— Що?

— Якась стара карга під ворітьми проситься з вами балакати.

— Я не посилав по жодних старих карг. Хай забирається.

— Вона сказала, її запрошено.

Він зиркнув на того щуплявого чорного чоловічка, чиї довгасті кінцівки й антеноподібні стирчаки білого волосся над неприродно витягнутим лицем надавали йому вигляду якоїсь комахи з численними дотиковими органами; мав до нього повагу, бо ж той колись був майстерним злодієм, який замахнувся обікрасти тутешнього ексвладаря.

— Запрошено? Не пригадую такого. А яке твоє вражіння від неї?

— Вона смердить заходом, пане.

— Дивно...

— ...І вона просила переказати, що прийшла Розі.

— Розалія! — вигукнув Джек, забравши ноги зі стола й випроставшись на стільці. — Веди її сюди, Стабе!

— Так, пане, — мовив Стаб, відсахнувшись — як і завжди, коли його владар раптом проявляв якісь емоції.

Джек щиглем послав недокурок у свою попільницю й задивився на череп.

— Цікаво, ти там уже вертаєшся? — спитав він. — Щось я таке відчуваю.

Щоб не забути, він занотував собі: тре буде відрядити кілька загонів патрулювати Гноїща, наславши перед тим на вояків страшенний нежить.

Випорожнивши череп, Джек саме впорядковував папери на столі, коли Стаб привів її до кімнати. Підвівшись, він зиркнув на Стаба, і той хутко зник.

— Розаліє! — сказав Джек, ступаючи назустріч. — Як добре...

Вона не всміхнулась у відповідь, лише кивнула й сіла на запропоноване місце.

Боги! А вона таки схожа на зламане помело, знову вирішив він, пригадуючи. Однак... Це Розалія.

— Отже, ти нарешті потрапила до Тінистого Захистку, — мовив він. — За той хліб, котрим ти мене давним-давно пригостила, ти завжди будеш нагодована. За твою пораду ти завжди будеш шанована. Ти матимеш челядь, що буде тебе купати, одягати й обслуговувати. Якщо маєш охоту до Мистецтва, я повчу тебе вищої магії. Хай би чого тобі закортіло, просто попроси. На твою честь ми влаштуємо учту — і то якнайшвидше! Вітаю в Тінистому Захистку!

— Я, Джеку, власне кажучи, ненадовго. Зайшла просто глянути на тебе знов — у цій твоїй новій сірій одежі й добрячому чорному плащі. А що за блискучі чоботи! Раніш вони в тебе ніколи такі не були.

Він усміхнувся.

— Я вже не так багато ходжу пішки, як колись.

— ...І не скрадаєшся там чи сям. Нема вже в цім потреби, — мовила вона. — Отже, Джеку, ти запопав собі царство — і то найбільше з відомих мені. Щасливий з цього?

— Досить-таки.

— Тож ти сходив до машини, що думає по-людському, тільки швидше. До тієї, щодо котрої я тебе застерігала. Це так?

— Так.

— ...І вона дала тобі Ключ, що був утрачений, Кольвінію.

Він одвернувся, намацав сигарету, прикурив і затягнувся. Знову глянув на стару й кивнув.

— Але цього я не обговорюю, — уточнив він.

— Авжеж, авжеж, — киваючи, погодилась вона. — Однак за його допомогою ти здобув владу, співмірну з тими амбіціями, що про них ти колись навіть і не здогадувався.

— Гадаю, ти маєш слушність.

— Розкажи мені про жінку.

— Яку жінку?

— У залі я зустріла жінку, прекрасну, виряджену в зелене під колір очей. Я привіталась, і її губи мені всміхнулись, але дух її йшов позад неї плачучи. Що ти з нею зробив, Джеку?

— Зробив необхідне.

— Ти вкрав у неї щось — що саме, не відаю, — як і в кожного, із ким знався. Чи є в тебе хоч один друг, Джеку? Хтось, у кого ти нічого не відібрав, кому натомість щось дав?

— Так, — одказав він. — Він, напівкам’яний, напів-невідь-який, сидить на вершині Панікусу. Я не раз його навідував і щосили намагався звільнити. Та навіть Ключ не допоміг.

— Зірниця... — протягнула вона. — Так, саме такий єдиний друг тобі й до пари — від богів проклятий.

— Розі, чому ти мені докоряєш? Я ж пропоную відшкодувати неприємності, що їх ти мала через мене й не тільки, будь-яким доступним мені способом.

— Та жінка, котру я бачила... Зробиш її знову такою, якою вона була до твоєї крадіжки — якщо я саме цього від тебе найбільше захочу?

— Можливо, — відповів Джек, — але я не впевнений, що ти цього попросиш. Зроби я так, вона б, гадаю, безнадійно збожеволіла.

— Чому?

— Через усе, що побачила й відчула.

— Ти за те все відповідальний?

— Так, але вона сама винна.

— Жодна людська душа не заслуговує такого страждання, яке ходить за нею назирці.

— Душі! Не треба мені тут про душі! Та й про страждання! Вихваляєшся, що маєш душу, а я — ні? Або ж гадаєш, ніби я сам про страждання нічого не відаю?.. Втім, ти таки влучно постерегла. Вона частково людина.

— Але ти маєш душу, Джеку. Я її принесла.

— Боюся, не розумію...

— Ти залишив її на Гноїщах Глайву, як то роблять усі темнобічники. Одначе твою я витягла — ану ж колись тобі знадобиться.

— Ти, звісно, жартуєш.

— Ні.

— Тоді як ти знаєш, що вона — моя?

— Я ж Мудра.

— Покажи.

Поки вона розв’язувала вузлик зі своїми пожитками, він розчавив сигарету. Розалія видобула якийсь маленький предмет, загорнутий у чисту ганчірку. Розгорнула її, простягла ту річ на долоні.

— Оце? — здивовано зареготався він.

То була сіра сфера, що від світла почала яскравішати, ставши спершу блискучою і дзеркальною, потім прозірчастою; поверхнею забігали мінливі барви.

— Це просто камінь, — сказав він.

— Він же був при тобі в момент пробудження на Гноїщах, правда?

— Так. У руці.

— Чому ти його там залишив?

— Чом би й ні?

— Хіба він не був при тобі щоразу, як ти пробуджувався в Глайві?

— Що з того?

— Він містить твою душу. Може, колись ти захочеш із нею з’єднатися.

— Оце — душа? І що я маю з нею робити? У кишені тягати?

— Принаймні не кидати на купі покидьків.

— Дай сюди!

Він вихопив у неї ту річ і заходився роздивлятися.

— Це не душа, — виснував він. — Це надзвичайно неприваблива каменюка — а може, яйце гігантського гнойовика. Воно навіть смердить Гноїщами!

Він замахнувся жбурляти.

— Ні! — скрикнула Розалія. — Це твоя душа... — тихо договорила вона, коли та річ ударилася в муровану стіну й розлетілася на друзки.

Він швидко відвернувся.

— Я могла б здогадатися, — сказала вона. — Душа жодному з вас не потрібна. А тобі — найменше з усіх. Мусиш визнати, що то був не просто камінь чи яйце, інакше тебе не схопила б ця миттєва лють. Ти відчув там щось особисте й загрозливе. Чи не так?

Але він не відповідав. Повільно повернув голову в бік розбитого предмета, витріщив очі. Вона простежила за його поглядом.

З предмета з’явилась імлиста хмарка, що ширилася вгору й назовні. Зависла над своїм колишнім умістищем. Знерухоміла, почала забарвлюватися. Просто в них перед очима вимальовувався людиноподібний обрис.

Джек зачудовано вдивлявся в дедалі глибші риси — його власні! Оте щось набувало все речовиннішого вигляду, аж доки здалося, ніби він дивиться на близнюка.

— Що ти за дух? — спитав він із пересохлим горлом.

— Джек, — кволо відказало воно.

— Джек — я, — заперечив він. — А ти хто?

— Джек, — повторила мара.

Повернувшись до Розалії, він гаркнув:

— Ти оце сюди принесла, ти й виганяй!

— Не можу, — мовила вона, провівши рукою по волоссю, відтак опустивши її собі на коліна, зчепивши з другою і заходившись ламати пальці. — Це твоє.

— Чому ти не залишила цю кляту річ там, де знайшла? Де їй і місце?

— Їй там не місце, — відказала Розалія. — Вона твоя.

Відвернувшись, він гукнув:

— Гей, ти! Ти — душа?

— Почекай-но хвильку, — відказало воно. — Дай зібратися... Так, якщо подумати, гадаю, я — душа.

— Чия?

— Твоя, Джеку.

— Чудово, — констатував Джек. — Але ж ти мені й відплатила, Розі. Що мені в біса робити з душею? Як її позбутися? Якщо помру, поки оце ось розгулює вільне, вороття мені не буде.

— Не знаю, що й сказати, — відповіла Розалія. — Мені здалося, що правильно з мого боку буде її відшукати, принести й віддати тобі.

— Навіщо?

— Пам’ятаєш, я казала, що барон завше був добрий до старої Розі? А ти, захопивши його володіння, повісив барона за ноги й розпоров йому живіт. Я плакала, Джеку. Він єдиний за хтозна-скільки часу проявив до мене ласку... Багато я чула про твої діяння, але доброго — ані слова. З твоєю владою так легко скривдити стількох багатьох; і саме це ти й чинив. Мені здалося: якщо відшукаю тобі душу, це може пом’якшити твою вдачу.

— Розаліє-Розаліє, — зітхнув він. — Ти дурепа. Ти хотіла як краще, але ти дурепа.

— Може, й так, — відказала вона, міцно стиснувши долоні й глянувши повз нього на душу, яка стовбичила спостерігаючи.

— Душе, — мовив Джек, знов повернувшись у той бік, — ти все чула. Маєш що запропонувати?

— Я бажаю лиш одного.

— Чого саме?

— З’єднатися з тобою. Іти з тобою життям, утішаючи й остерігаючи, і...

— Зажди-но, — перервав Джек, здійнявши руку. — Що треба, щоб ми з тобою з’єдналися?

— Твоя згода.

Джек осміхнувся. Закурив сигарету дещо непевними руками.

— А що як я не дам згоди? — спитав він.

— Тоді я блукатиму. Ходитиму за тобою назирці, не маючи змоги тебе втішати, тебе остерігати, не маючи змоги...

— Чудово, — обірвав Джек. — Я не даю згоди. Забирайся.

— Жартуєш? Збіса нічогеньке ставлення до душі. Я тут чекаю нагоди тебе повтішати й поостерігати, а ти мене геть женеш. Що скажуть люди? «Он іде Джекова душа, — скажуть вони, — бідося така. Валандається з усякими стихійниками, і нижчими астральниками, і...»

— Зникни, — наполіг Джек. — Я без тебе обійдуся. Я ж бо про вас, падлючих проноз, усе знаю. Через вас люди змінюються. Ну, а я змінюватися не хочу. Мені й так гаразд. Ти — помилка. Вертайся на Гноїща. Шуруй, куди хочеш. Роби, що хочеш. Просто йди геть. Дай спокій.

— То ти серйозно.

— Атож. Я тобі навіть гарненький новий кристал добуду, якщо ти волієш скукобитися в якомусь із них.

— Оце вже запізно.

— Ну, вибачай — чим можу.

— Якщо таки не бажаєш зі мною єднатися, будь ласкав, не викидай, мов волоцюгу якогось. Дозволь залишитися тут із тобою. Може, я хоч так зможу тебе втішати й остерігати, тобі радити, і ти побачиш мою цінність — та й передумаєш.

— Геть!

— Ану ж я візьму й не піду? Ану ж я силоміць пов’ю тебе піклуванням?

— Тоді, — відповів Джек, — я піддам тебе дії найруйнівніших сил Ключа — з тих його закапелків, до котрих я ще й не звертався.

— То ти власну душу знищити ладен?

— Саме так, побий тебе грім! Геть звідсіля!

Тоді вона повернулася до стіни й щезла.

— З душами покінчено, — мовив Джек. — А тепер ми знайдемо тобі кімнату й слуг і накажемо готувати учту.

— Ні, — заперечила Розалія. — Я хотіла тебе побачити. От і добре, побачила. Хотіла принести тобі дещо — і принесла. На цьому — все.

Вона почала вставати.

— Зажди, — сказав Джек. — Куди ж ти підеш?

— Коли я вже не Мудра Східного узграниччя, то вертаюся до «Знаку палахтючого товкачика» на возовому шляху край моря. Mo, знайдеться там якась юна корчемна дівка, що мене глядітиме, коли я одряхну. А я її навзамін Мистецтва повчу.

— Ну, хоч трохи тут побудь, — запропонував він. — Перепочинь, попоїж...

— Ні. Мені це місце не до вподоби.

— Якщо вже вирішила йти, дозволь мені доправити тебе легшим способом, ніж піхом.

— Ні. Дякую.

— А грошей візьмеш?

— Мене пограбують.

— Я приставлю до тебе варту.

— Бажаю мандрувати наодинці.

— Ну й гаразд, Розаліє.

Він провів її поглядом, а тоді перейшов до вогнища, де розпалив невелике багаття.

Джек працював над своєю «Оцінкою», стаючи в ній дедалі важливішою фігурою, і зміцнював свою владу над ніччю. Бачив, як тут і там зводять безліч його власних статуй. Чув власне ім’я з вуст менестрелів і поетів — і то не в давніх віршиках та пісеньках про його шахраюватість, а в оповідях про його мудрість і могуть. Чотири рази він дозволяв Князеві Кажанів, Смейджу, Квейзеру, баронові й Блайту пройти частину дороги з Глайву — а тоді знову відправляв їх назад, щоразу по-новому. Він постановив собі вичерпати запаси їхніх життів і так назавжди їх позбутися.

Івена танцювала й сміялася на бенкеті, що ним Джек ушанував повернення її батька. Той, досі відчуваючи поколювання в зап’ястках, підніс чару вина з льоху, що колись був його власним.

— За пана і пані Тінистого Захистку! — виголосив він. — Хай владарюють собі щасливі, допоки нас ніч покрива!

Тоді Ні-разу-не-вбитий-полковник душком вихилив чару, і всі звеселилися.

Високо на Панікусі, одне ціле з Панікусом, Зірниця дивився на схід.

Ніччю блукала, лаючись, одна душа.

Один гладкий дракон захекано тяг вівцю до свого далекого лігва.

Одна бестія в сутінковому болоті мріяла про кров.

11

А тоді прийшов час, коли Пакт був зламаний по-справжньому.

Похолодало, і Джек зазирнув до Книги. Знайшов імена тих, чия черга настала. Чекав, спостерігав, але нічого не траплялося.

Кінець кінцем він викликав тих темних владарів до себе.

— Друзі, — сказав він, — ваша черга на Щитову повинність. Чому ви її не відбули?

— Ми, пане, — відказав вельможний Елдрідж, — постановили від неї відмовитися.

— Чому?

— А ти сам її порушив, — відповів той. — Якщо світ уже не буде, який був, хай лишається, який є. Цебто на дорозі до знищення. Скарай нас на горло, коли твоя воля, але ми й пальцем не ворухнемо. Коли ти вже такий могутній маг, то лагодь-но Щит самотужки. Нас же хай стратять, а ти дивись.

— Чув, чого він хоче? — мовив Джек до челядинця. — Хай їх стратять.

— Але, пане...

— Роби, як сказано.

— Так.

— Я й сам за Щит подбаю.

Тож їх забрали й стратили.

А Джек рушив братись до діла.

На верхівці недалекої гори він дослідив проблему. Відчув холод; відкрив своє єство; знайшов вади в Щиті.

Тоді розпочав креслити схеми. Видряпував їх вістрям меча на скелі. Вони відразу починали димитися, а потім розжеврілися. Він проскандував слова з Ключа.

— Е-е... Привіт.

Він крутнувся, здіймаючи зброю.

— Це всього лиш я.

Він опустив меча; дунув крижаний вітер.

— Чого тобі, душе?

— Мені стало цікаво, що ти оце робиш. Я, знаєш, інколи ходжу за тобою слідком.

— Та знаю. І це мені не подобається.

Він знову звернув свою увагу на схему.

— Розкажеш мені?

— Ну, нехай, — здався Джек. — Якщо це втримає тебе від скиглення...

— Я пропаща душа. Нам годиться скиглити.

— Тоді скигли досхочу. Мені начхати.

— Так а оте, що ти робиш...

— Збираюся полагодити Щит. І, гадаю, склав потрібні закляття.

— Не думаю, що зможеш.

— Тобто?

— Не думаю, що хтось може таке сам-один.

— То перевірмо.

— Можна, допоможу?

— Ні!

Джек повернувся до візерунка, домалював його вістрям меча і став чарувати далі. Пролетіли вітри, заструменіли вогні.

— Тепер маю іти, — мовив він. — Не плутайся під ногами.

— Не буду. Просто хочу з тобою з’єднатися.

— Може, колись, коли світом зануджу, — але не тепер.

— Тобто надія є?

— Можливо. Однак точно не тепер.

Джек випростався й оглянув діло рук своїх.

— Не спрацювало, га?

— Замовкни.

— Тобі не вдалося.

— Замовкни.

— Хочеш зі мною з’єднатися?

— Ні!

— Може, мені вдалося б допомогти.

— У пеклі спробуй.

— Просто запитую.

— Дай спокій.

— Що тепер робитимеш?

— Забирайся!

Він здійняв руки й пожбурив потугу. Марно.

— Не можу, — визнав він.

— Отож-бо. Знаєш, що тепер робити?

— Думаю.

— А я знаю.

— Що?

— Іди спитай свого друга Зірницю. Він багато всякого відає. Гадаю, може щось порадити.

Джек опустив голову й подивився на димучий узір. Вітерець був зимний.

— Може, це й слушно, — відповів він.

— Це напевне слушно.

Джек загорнувся в плащ.

— Я зникаю, щоб піти тінями, — оголосив він.

І Джек ішов серед тіней, аж доки опинився на місці. Там поліз на гору.

Діставшись верхівки, підійшов до Зірниці й мовив:

— Я тут.

— Знаю.

— І чого я хочу — теж?

— Так.

— Це можна виконати?

— Це не є неможливо.

— Що маю зробити?

— Легко не буде.

— Я так і не думав. Кажи.

Масивне тіло Зірниці трохи посовалося.

А тоді він йому розказав.

— Не знаю, чи зможу, — визнав Джек.

— Хтось мусить.

— Може, хтось інший? Кого я міг би відрядити?

— Ні.

— Ти можеш передбачити мій успіх або невдачу?

— Ні. Я ж уже якось казав про твої тіні.

— Так, пригадую.

На горі запала тиша.

— Бувай, Зірнице, — порушив її Джек. — Дякую.

— Прощавай, Джеку.

Розвернувшись, Джек поринув у тіні.

Він спустився в велику діру, що веде до серця світу. Деінде на стінах тунелю траплялися проблиски світла. Тоді Джек перебирався в тінь і швидко долав довгі відстані. Деінде ж темрява була цілковита, і він ішов, як ходять усі.

Час від часу на шляху були дивно обставлені бокові галереї і темні портали. Він не спинявся їх дослідити. Зрідка чулася біганина пазуристих ніг і стуканина копит. Одного разу він проминув відкрите вогнище, де горіли кістки. Двічі чув волання, ніби жіноче з болю. Він не спинявся, але перевірив, чи легко ходить у піхвах меч.

Проминув галерею, де велетенський павук сидів посеред павутини, сплетеної мовби з линви. Павук почав розгойдуватися. Джек утік.

Павук за ним не погнався, але згодом Джек почув десь далеко позаду регіт.

Спинившись передихнути, він роздивився, що стіни тут вологі й поцвілі. Почув якийсь звук, ніби плин далекої річки. З-під ніг у нього порснули крихітні крабуваті створіння, почіплялися на стіни.

Просуваючись далі, він натрапив на ями й розколини, з яких здіймалися обридливі випари; час від часу то з однієї, то з іншої виривалося полум’я.

Ще багато часу минуло, доки він дійшов до металевого містка лише п’ядь завширшки. Джек зазирнув у безодню, що її перетинав той місток, і побачив саму лише чорноту. Виструнчився, зловив рівновагу й повільно рушив уперед. Зітхнув, діставшись другого боку, і пішов далі не озираючись.

Стіни тунелю розійшлися й зникли, а стеля здійнялася кудись у невидимість. Обабіч рухалися темні громаддя тієї чи іншої щільності, і він, хоч і міг будь-якої миті створити собі провідний вогник, цього не робив — боявся-бо привабити оте, що проминало поруч. Можна було й великий вогонь утнути, але він існував би недовго; щойно Джек ступив би в створений цим вогнем світ тіней, вогонь пішов би в небуття, а Джек знов опинився б у пітьмі.

Певний час він побоювався, що потрапив до гігантської каверни й там заблукав; але попереду з’явилася якась біла стрічка, й він, не спускаючи її з очей, пішов у той бік. Коли врешті-решт дійшов, побачив: це — великий чорний став з лускою блискотливих вогників на поверхні; то відбивалося у воді слабесеньке жевріння цвілі, що покривала стіни й стелю печери.

Джек пішов круг ставу, прямуючи до великої темної латки на його протилежному березі, аж тут вода збурилася. Миттю розвернувся, у руці вже був меч.

Зрозумівши, що його помітили, Джек промовив слова, які спричинили появу світла над тим ставом. Водою наближався здоровий клин, немовби під поверхнею сунуло щось величезне. З обох боків там здійнялося, ронячи краплі води, по чорному кігтястому щупальцю, які простяглися до Джека.

Він примружився на світло власної роботи й заніс меча, щоб рубонути обіруч.

Вимовив найшвидшу з відомих йому замов на силу і влучність. Щойно найближче зі щупалець опинилось на відстані вдару, змахнув мечем і перерубав його. Воно впало, досі звиваючись, біля лівого чобота, вдарило і збило з ніг.

Але, зрозумів він, це йому пощастило. Бо ж тільки-но він упав, як друге щупальце свиснуло там, де мить тому були Джекові голова з плечима.

Відтак із-під води вирвався круглий писок футів зо три в поперечнику, пустоокий й увінчаний масою ворухливих пасом із Джеків палець завтовшки, роззявив велику діру у своїй нижній частині й посунув на Джека.

Не встаючи, Джек махнув мечем і націлив його точно на ту істоту, тримаючи обома руками, а тоді повторив слова з Ключа так швидко, як тільки міг їх зартикулювати його рот.

Лезо меча зажевріло, щось зашкварчало, і з кінчика зброї пішов струмінь вогню.

Джек неквапно повів мечем по колу, і скоро в ніздрі йому вдарив запах підсмажуваної плоті.

Та створіння все одно насувало, і Джек міг уже роздивитися білість його численних зубів. Ціле щупальце й кукса відтятого несамовито молотили простір, влучаючи в небезпечній близькості. Бестія видала якесь не то шипіння, не то сичання. Тоді Джек підняв меча, так що вогонь потрапив на оті звивисті відростки зверху.

Зі звуком, що дуже нагадував схлип, воно кинулося назад у став.

Туша тварюки здійняла хвилю, що облила Джека. Але перш ніж його обдало, а бестія зникла в глибинах, він роздивився її ззаду; і здригнутися його змусив аж ніяк не холод води.

Тоді він підвівся, занурив лезо меча в став і повторив закляття, тисячократ посилюючи прикликану в зброю потугу. Від цього меч затремтів у руках так сильно, що його ледь можна було втримати. Проте Джек уперся міцніше і стояв під тим палючим світлом, поруч із уже нерухомим щупальцем.

Що більше страхався він потуги, яку сам і викликав, то довше, здавалося, там стовбичив, укритий потом, мов несподіваним додатковим теплим одягом.

Відтак, із сичанням, що було близьке до вереску, туша тварюки, збаламутивши води, наполовину виринула над серединою ставу. Коли вона знову щезла під водою, Джек і не ворухнувся, натомість тримав позицію, аж доки став закипів.

Тварюка більше не виринала.

Джек поїв лиш тоді, коли обігнув ставок і ввійшов до тунелю з дальнього боку; а спати, знав він, не можна було. Підкріпився наркотиками й рушив далі.

Прийшовши на вогнистий терен, Джек став об’єктом нападу пари волохатих напівлюдей — самця й самиці. Та він ступив у тінь, глузуючи з їхніх потуг його дістати. Втім, не бажаючи гаяти час на тортури й смерть, Джек відмовив собі в цьому задоволенні й наказав тіням перенести його якнайдалі.

Терен вогнів простягався далеко, і наступної миті, опинившись на його дальньому краї, Джек уже знав, що мета близько. Там він підготувався до наступного небезпечного місця, яке мусив проминути.

Після тривалого переходу він почав уловлювати смороди, що нагадували Ґлайвські гноїща, а подеколи були навіть ще гидотніші. Джек знав, що невдовзі знову зможе бачити, однак світла не буде, а отже, не буде й тіней, у які він міг би втекти. Ще раз повторив собі, що треба зробити.

Смерділо все сильніше й сильніше, аж доки довелося боротися зі шлунком, щоб він не вивергнув свого вмісту.

Тоді очі поступово стали бачити — не так, як звичайно.

Він розгледів вогкий скелясто-печерний ландшафт, що над ним тяжіла якась скорботна похмурість. То була тиха місцина, де в повітрі й між камінням повільно вилися туманці, де кволі випари висіли над великими калюжами застояної води, де сморід, імла й пара купчилися майже над самісінькою головою, щоб випадкової безгучної миті пролитися дощем і перерозподілити брудоту по землі. Поза тим, нічого не виднілося; і всюди було аж до кісток зимно.

Він рухався так швидко, як тільки міг наважитися.

Не встиг він зайти далеко, як помітив ліворуч легесенький натяк на рух. Побачив, що одну із зазвичай тихих калюж розхлюпало крихітне темне створіння, укрите бородавчастими виростами — виплигнуло й тепер сиділо, незмигно витріщаючись.

Вихопивши меча, Джек злегка торкнувся істоти кінчиком леза й швидко відступив, знаючи, чого можна сподіватися. Повітря вибухнуло — зі створінням трапилася метаморфоза. Тепер воно нависало над Джеком на кривих чорних ногах; не мало ні обличчя, ні явної тілесної глибини, натомість нагадувало контур, намальований найтемнішим із чорнил. Спиралося воно не на стопи. Хвіст засмикався — воно заговорило.

— Скажи мені своє ім’я, прибульцю, — мовив голос, що видзвонював, як ті срібні Карельські дзвони.

— Ніхто мого ймення не чує, заки свого не назве, — відповів Джек.

З обрису рогатої голови залунав тихий сміх.

Відтак воно сказало:

— Та годі вже, годі! Бажаю почути ім’я. Терпець мені вривається.

— Як хочеш, — погодився Джек і сказав.

Оте впало перед ним навколішки.

— Хазяїне!

— Еге, — відказав Джек. — Отак мене й звуть. Тепер мусиш слухатися моїх велінь.

— Так.

— Тим, що я промовив, заклинаю: неси мене на спині до найдальшого кордону твого краю, усе глибше й глибше, аж доки сягнеш межі, за яку тобі й таким, як ти, зась. Не зрадь мене нікому з твоїх родичів і товаришів.

— Зроблю, як сказано.

— Так. Повтори мої слова як присягу.

Те було зроблене.

— А тепер схилися нижче, щоб я міг тебе осідлати, а ти — мене нести.

Він застрибнув створінню на спину, простяг руки, ухопився за роги.

— Пішов! — скомандував Джек, і воно підвелося й рушило.

Чувся стукіт копит і віддих, мов із ковальського міха. Джек зауважив, що на дотик істота під ним досить подібна до вельми м’якої тканини.

Хода пришвидшувалася, ландшафт став розмиватися з кожною спробою спинити око на чомусь.

...Відтак запала тиша.

Він усвідомив рух чогось чорного обабіч себе, а обличчя його стали обдувати вітерці, що з’являлися й ущухали з регулярністю серцебиття. Тоді збагнув: та це ж вони летять над смердючою землею на величезних чорних крилах.

Вони мандрували довго, і Джек морщив носа, бо від тварюки тхнуло навіть сильніше, ніж загалом у тім краї. Рухалися вони з великою швидкістю, але він устигав помітити такі самі темні форми, що раз у раз проминали повз них у горішньому повітрі.

Попри їхню швидкість, мандрівка видавалася нескінченною. Джек став побоюватися, що сили його зрадять, адже руки йому заболіли вже навіть сильніше, ніж коли він закип’ятив чорний став. Спати було лячно, бо хватка могла ослабнути. Тому він почав міркувати над багатьма речами, аби тільки не задрімати. «Дивно, — думав він, — як мій найголовніший ворог зробив мені найголовнішу послугу. Якби мене не спонукав до цього Князь Кажанів, я ніколи б не подався шукати тієї потуги, яка тепер у мені, потуги, що зробила мене правителем, дала мені повноцінну помсту й Івену... Івена... Я й досі не цілком задоволений умовами, на яких тебе втримую. Одначе... А який інший спосіб? Ти заслужила, щоб я вчинив саме так. Хіба ж кохання саме по собі — не різновид чарів, що передбачає наявність коханого і закоханого, де другий зачаровано виконує накази першого? Авжеж. Це те саме».

...Тут він подумав про її батька-полковника, про Смейджа, Квейзера, Блайта, Беноні, барона. Усім їм він уже відплатив, усім відплатив. Подумав про Розалію, стареньку Розі — чи жива вона ще? Вирішив якось поспитатися про неї в «Знаку палахтючого товкачика» на возовому шляху край океану. Боршин. Цікаво, чи те покручене створіння, бува, не вижило, чи не шукає воно досі його сліду, керуючись єдиним імперативом, що горить у тому потворному тілі? Це й справді остання зброя Князя Кажанів, його остання надія на помсту. Тут наче стручок ґеблінки вибухнув — Джекові згадалися речі, про які він давно вже й думати забув: комп’ютери й «Лава запасних», лекції і та дівчина — як там її звали? — Клер! Він усміхнувся з того, що досі пам’ятає ім’я, хоча лице її стало вже не більше ніж плямою. А ще ж був Квіліан. От його лице, знав Джек, повік не забудеться. Як же він того Квіліана ненавидів! Джек хмикнув, згадавши, як кинув його в лапах ошалілого від болю боршина, який, безсумнівно, прийняв Квіліана за самого Джека. Згадалася та скажена гонитва, втеча з землі світла, рух до пітьми без певності, чи ті видруки й правда містять Ключ, що був утрачений, — Кольвінію. У пам’яті спливла переможна радість від випробування Ключа. Хоча відтоді Джек більше не відвідував світлого боку, тепер він відчув якусь незрозумілу ностальгію за тими днями в університеті. «Може, це тому, що я тепер зовні, — подумав він, — і розглядаю це як об’єкт, а тоді й сам був частиною того об’єкта».

...І щоразу його думки верталися до постаті Зірниці, що стриміла на вершині Панікусу...

Він пригадав увесь свій шлях від Пекельних ігор до теперішнього становища, від місця, де все почалося, до цього пункту його поточної мандрівки...

...І щоразу думки верталися до Зірниці на Панікусі, єдиного його друга...

Чому вони друзі? Що в них спільного? Начебто й нічого. Однак Джек відчував до тієї загадкової істоти приязнь, якої ніколи не мав до жодного іншого створіння; а ще відчував, що й сам він Зірниці з якогось дива не зовсім байдужий.

...І саме Зірниця порадив йому цю мандрівку як єдиний спосіб виконати те, що мусить бути зроблене...

Відтак прийшла думка про умови, що склалися на темному боці світу, й усвідомлення: а він же, Джек, не просто єдиний, хто здатен цю мандрівку здійснити, але й значною мірою відповідає за стан справ, через який у цій мандрівці виникла потреба. Однак мотивувало його не чуття обов’язку або відповідальності. Ішлося натомість про самозбереження. Якщо темний бік загине від морозної Всезими, Джек загине разом із ним; і воскресіння не буде.

...І щоразу його думки верталися до постаті Зірниці, що стриміла на вершині Панікусу...

Тут він так здригнувся, що заледве не випустив роги жахливого створіння, на якому їхав. Подібність! Подібність...

Але ні, подумав він. Ця істота — якийсь карлик проти Зірниці, що баштою височіє в небесах. Тварюка ховає лице, тоді як Зірниця має шляхетні риси. Бестія смердить, тоді як Зірниця пахне чистими вітрами й дощами височини. Зірниця мудрий і добрий, а оце — дурне й бажає лише зла. То тільки збіг, що вони обоє крилаті та рогаті. Цю істоту можна зв’язати чародійським закляттям, ну а кому по силі зв’язати Зірницю?..

«А й справді, кому? — спитав Джек себе. — Бо чи ж його не зв’язали, хоча й по-іншому, але так само надійно, як я — оцю бестію?.. Але з таким хіба що боги б упоралися...»

...Обміркувавши цю думку, він її відкинув.

«Неважливо, — вирішив зрештою Джек. — Він мені друг. Я міг би спитати в цього демона, чи знає він про Зірницю, але його відповідь нічогісінько не змінила б. Зірниця — мій друг».

Тоді все навколо стало темніти, і він ухопився міцніше, злякавшись, що непритомніє. Але коли вони знизились, а пітьма поглибшала, Джек зрозумів: кордон уже близько.

Кінець кінцем істота, що його везла, приземлилася. Її солодкий голос проспівав:

— Ось сюди, хазяїне, можу я тебе донести, але не далі. Отой чорний камінь перед тобою позначає межу краю пітьми, в якій видно. За нього мені не вільно.

Джек проминув чорний камінь й опинився в цілковитій чорноті.

Обернувшись, сказав:

— Ну й гаразд. Відпускаю тебе з єдиною умовою: як випаде нам зустрітися ще, ти не замірятимешся мені нашкодити, а знову послужиш моїй волі, як було цього разу. Тепер наказую забиратися. Іди, тебе відпущено!

Відтак він рушив од кордону, знаючи, що вже близько до мети.

Знав він це по ледь помітному тремтінню землі під ногами. У повітрі відчувалася якась легесенька вібрація, мов десь на віддалі гули машини.

Він рухався вперед, метикуючи над своїм завданням. Невдовзі магія втратить силу, жодної користі не буде навіть від Ключа. Але в цій чорній смузі загроз бути не має. Перед тим місцем — сама лише чорнота. Він викликав вогничок, який раз по раз спалахував, показуючи, куди ставити ноги; напрямок руху Джек знав і так — треба було лиш іти на звук, відчуваючи, як він гучнішає.

...А що гучнішим був звук, то слабшою ставала Джекова здатність створювати провідний вогник, аж доки зникла зовсім.

Тож він пішов обережніше, і того вогника йому не надто бракувало, адже далеко попереду вже з’явилася цяточка світла.

12

У міру того, як світло росло, гудіння й вібрації сильнішали. Зрештою розвиднілося досить, щоб він міг розрізнити, куди йде. А ще пізніше пояскравішало так, що він лайнувся — забув-бо прихопити ті свої старезні сонячні окуляри.

Яскравість перетворилася на світляний квадрат. Джек улігся на живіт і довгий час дивився на світло, даючи очам пристосуватися. Просуваючись уперед, повторив це багато болісних разів.

Підлога під ногами стала гладесенькою; повітря було прохолодне, але приємне, і не містило запахів, що панували були на тому терені, котрий він недавно покинув.

Він рухався, аж доки підійшов упритул. Там не було нічого, окрім світла. Це був гігантський отвір, що вів до чогось, але Джек бачив саме тільки жовто-біле сяйво; чув якесь тертя, стукіт і гул, мовби від багатьох машин.

...Або Великої машини.

Він знову ліг долічерева. Проповз крізь отвір. Опинився на карнизі, і його розум якусь мить не міг перетравити всього того, що розкинулося внизу.

Вона мала стільки шестерень, що перелічувати їх можна було б без кінця й краю, — котрісь крутилися повільно, котрісь — швидко, великі наповзали на малі; були там і кулачки, і рушійні вали, і шківи, і маятники — декотрі з маятників удвадцятеро більші за Джеків зріст, а ще й неквапні, громіздкі, — і поршні, і якісь деталі, що штопорами вкручувалися в чорні металеві гнізда й викручувалися звідти; були там і конденсатори з трансформаторами та випрямлячами; були великі синювато-металеві пульти з циферблатами, перемикачами, кнопками й багатобарвними вогниками, що повсякчас то загорялися, то згасали; стояв там невгамовний шум, гудіння, від ще глибше захованих генераторів — або ж чогось іншого, що, можливо, черпало енергію із самої планети, з її тепла, її гравітаційного поля, певних неявних напруг, — і від цього в Джекових вухах мов рій комах дзижчав; стояв там усеосяжний блакитний запах озону. Зі стін величезної печери, де містилося те устатковання, сяяло блискуче світло; напрямними рейками над усім комплексом курсувала батарея ковшів, які спинялися там і сям, щоб підлити мастила в певних місцях; були там кабелі живлення, що зміїлися між певними точками, — але Джекові це ні про що не казало; були там крихітні коробочки в скляній оболонці, тонесенькими дротиками з’єднані з рештою приладдя, які містили такі мініатюрні складники, що Джек зі своєї позиції не міг розрізнити навіть їхньої форми. Було там не менше сотні ліфтоподібних пристроїв, що весь час то пірнали в глибини, то зникали десь у височині, спиняючись на тому чи іншому рівні машини, щоб висунути якесь механічне знаряддя в котрісь частини її механізму; на найдальшій стіні то зникали, то знову з’являлися широкі смуги червоного світла; і Джеків розум не міг охопити всього побаченого, відчутого, занюханого й почутого — хоч він і знав, що мусить якось дати цьому раду, — тож шукав зачіпки, яка підкаже йому найліпшу для втручання точку, прагнув знайти в цій масивній конструкції те, що її знищить. Він угледів розвішані на стінах титанічні інструменти — інструменти, орудувати якими змогли б хіба велетні, — щоб усе те обслуговувати: ключі, плоскогубці, ломи-підважувачі, усякі штуки-для-крутіння-інших-штук, — і він знав: серед них є потрібна йому річ — річ, котра, якщо її правильно застосувати, може зламати Велику машину.

Він підповз ближче й роздивлявся далі. Величне видовище; нічого подібного раніше не бувало й більше не буде.

Він пошукав, як спуститися, і побачив металеву драбину далеко праворуч. Пішов до неї.

Карниз повужчав, але Джек спромігся дотягтися рукою до верхнього щабля, а тоді хить — і ноги вже теж на драбині.

Він почав довгий спуск.

Ще не діставшись низу, почув кроки. Їх важко було розрізнити серед звуків машинерії, але він їх таки розчув і відсахнувся в тінь.

Хоч тінь і не мала своїх звичайних властивостей, вона його таки приховала. Він чекав обіч драбини, біля чогось на зразок генератора, й обдумував свій наступний хід.

Неподалік прокульгав якийсь біловолосий чоловічок. Джек уважно його вивчав. Чоловічок спинився, видобув мазничку, крапнув мастила на кілька трибів.

Джек дивився, як той ходить при Машині, знаходить усякі шліци й отвори, забризкує в них оливу.

— Здоров був, — мовив він, коли чоловічок із ним порівнявся.

— Що... хто ти?

— Я той, хто прийшов тебе навідати.

— Нащо?

— Порозпитувати тебе про те й се.

— Ну, це досить-таки приємно, і я залюбки тобі відповідатиму. Що бажаєш знати?

— Мене зацікавила будова цієї Машини.

— Вона доволі складна, — відказав той.

— Ще б пак. А можна детальніше?

— Так, — відповів той і приголомшив його поясненням.

Джек кивав, відчуваючи, як руки напружуються.

— Розумієш?

— Так.

— У чім річ?

— Гадаю, ти помреш, — мовив Джек.

— Що...

Тут Джек ударив його в ліву скроню першою кісточкою правого кулака.

Перейшовши до стійки з інструментами біля Машини, він оглянув ту силу-силенну приладдя. Вибрав тяжкий металевий прут, призначення якого не розумів. Узявши його, відшукав маленьку скляну коробочку, на яку вказав був стариган. Оглянув сотні крихітних тендітних трибків, що крутилися всередині з тією чи іншою швидкістю.

Здійнявши прута, Джек розтрощив скло й почав руйнувати хитромудрий механізм. З кожним завданим ударом здіймався звук механічного протесту з якоїсь іншої частини розлогої Машини. Пролунало нерівномірне гудіння, відтак серія дзенькотливих звуків, мовби щось здорове тріснуло або відірвалося. Далі почувся пронизливий виск, якесь скреготіння й скрип металу об метал. Затим щось гепнуло, і з кількох сегментів повалив дим. Одна з масивніших шестерень сповільнилася, повагалася, стала, а тоді знову рушила, але вже повільніше.

Поки Джек трощив інші коробочки, нагорі збожеволіли мастильні ковші — заметалися туди-назад, зливаючи вміст, повертаючись до настінних кранів по нові порції. Запахло горілою ізоляцією, щось зашкварчало і стало пострілювати. Підлога затрусилася, кілька поршнів зірвалося. Тепер поміж диму було вже й полум’я, і Джек закашлявся від їдких випарів.

Машина здригнулася, скреготливо спинилася й оскаженіло рушила знов. Вона трусилася від гонитви трибів під потріскування валів. Її стало рвати на шмаття. Від гуркоту Джекові заболіло у вухах. Розвернувшись, він пожбурив прута вглиб Машини й кинувся до драбини.

Коли озирнувся, то помітив частково приховані димом велетенські постаті, що мчали до Машини. Він знав — запізно.

Злетів драбиною, дістався карниза, гайнув у темряву, з якої недавно прийшов.

Так почалось руйнування знаного йому світу.

Подорож назад де в чому виявилася ще небезпечнішою, ніж туди, бо тепер земля тремтіла, ворушачи пил і віковічне сміття, утворюючи тріщини в стінах, де-не-де обвалюючи стелю. Двічі, кахикаючи, він мусив розчищати собі дорогу від уламків. А ще й мешканці того великого тунелю бігали в паніці й нападали одне на одного зі свіжою люттю. Щоб пройти, Джек не одного з них умертвив.

Вибравшись на поверхню, він поглянув на чорну кулю високо в небі. Повз неї і досі проходив холод — тепер, може, навіть сильніший, ніж коли Джек вирушав чинити свою диверсію. Роздивившись сферу, він помітив: та, здавалося, трішечки зсунулася зі свого попереднього місця.

Тоді, поспіхом, щоб дотримати нещодавньої обіцянки самому собі, він перенісся за допомогою Ключа до «Знаку палахтючого товкачика» на возовому шляху край океану.

Увійшов до тієї корчми, збудованої з ніч-дерева, лагодженої-перелагодженої безліч разів, такої давньої, що аж майже незапам’ятної для нього. Коли спускався до головної їдальні, земля здригнулася, а стіни навколо скреготнули. Це спричинило мовчанку, яку порушив гомін гурту їдців при вогні.

Джек наблизився до них.

— Шукаю стару на ймення Розалія, — заявив він. — Тут вона мешкає?

Плечистий чолов’яга з білявою бородою й синявим шрамом на чолі підвів очі від своєї страви.

— А ти хто такий? — запитав він.

— Джек із Тінистого Захистку.

Чолов’яга обдивився Джеків одяг, Джекове обличчя; його очі розширилися, відтак опустилися.

— Я, пане, не знаю жодної Розалії, — мовив він лагідно.

— А з вас котрийсь?

Інші п’ятеро їдців сказали: «Ні», уникаючи дивитися на Джека, і поквапом докинули: «...пане».

— Хто тут за власника?

— Гарік його звуть, пане.

— Де його можна знайти?

— Он за тими дальніми дверима праворуч од вас, пане.

Джек розвернувся й пішов туди. На півдорозі почув, як його ім’я прошептали в затінку.

Піднявшись двома сходами, він увійшов до меншого покою, де сидів і пив вино гладкий червонопикий дядько в засмальцьованому фартуху. Через жовту свічку, яка, захлинаючись, палахкотіла на столі перед ним, його лице видавалося ще рум’янішим. Дядькова голова поволі повернулася, і очі його, втуплені в бік Джека, кілька секунд не могли сфокусуватися.

Потім він запитав:

— Чого треба?

— Мене звуть Джек, і я прибув сюди здалека, Гаріку, — відповів гість. — Шукаю одну стару, яка збиралася доживати тут віку. Ім’я їй Розалія. Розкажи мені, що тобі про неї відомо.

Гарік наморщив чоло, опустив голову й примружився.

— Стривай-но... — мовив він. — Була тут одна карга... Так. Померла не так давно.

— Он як, — сказав Джек. — Тоді повідай мені, де її поховано, щоб я сходив на могилу.

Гарік пирхнув і вихилив своє вино. Відтак зареготався. Витер губи тильним боком долоні, потім підніс руку й витер рукавом очі.

— Поховано? — повторив він. — Та ми з неї жодної користі не мали. Тримали її тут лише з доброчинності, а ще — бо вона трохи вміла лікувати.

На Джекових щелепах напнулися бугорці м’язів.

— То як же ви з нею вчинили? — поцікавився він.

— Та ну, кинули трупа в океан. Втім, там і рибі-то майже нічого не зосталося.

Джек залишив «Знак палахтючого товкачика» палахтіти на тому возовому шляху край океану.

Тепер він ішов уздовж чорної океанської гладіні. Зорі в ній пританцьовували щораз, коли здригалися земля і води. Повітря було досить-таки зимне, і Джек відчув неабияку змореність. Меч на поясі став майже надсильною ношею. Закортіло загорнутися в плащ і полежати хвильку-другу. Захотілося сигарети.

Бредучи мов сновида, вгрузаючи чоботами в пісок, він здригнувся й прийшов до тями, побачивши, хто перед ним постав.

То був ніби він сам.

Джек струснув головою, тоді збагнув:

— А, це ти, душе.

Його душа кивнула.

— Не тре було руйнувати той заїзд, — мовила вона. — Адже скоро моря вирвуться на волю і землю омиють могутні хвилі. Це місце було б зруйноване чи не найперше.

— Ти помиляєшся, — заперечив Джек, позіхаючи. — Причина була: мені від того полегшало на серці. А звідки це ти знаєш, що буде з морями?

— Я завжди десь поруч. Разом були ми на Панікусі, де ти балакав з могутнім Зірницею. Разом спускалися ми в нутро світу. Велику машину ти трощив у моїй присутності. Поверталися ми вкупі. І сюди вдвох прийшли.

— Навіщо?

— Ти ж знаєш, чого я хочу.

— ...А я вже не раз давав на це свою відповідь.

— Ти ж знаєш, Джеку, що цього разу все по-іншому. Своїми діями ти позбавляєш себе-таки більшості сил — а може, і всіх. Ти, Імовірно, знищив усі свої життя, окрім теперішнього. Ти мене вже потребуєш. Ти знаєш, що це так.

Джек задивився на океан і на зорі, що метушилися, мов світляні комахи.

— Можливо, — відказав він. — Але ще не зараз.

— Глянь на схід, Джеку. Глянь на схід.

Джек підвів очі, повернув голову.

— То палає заїзд, — сказав він.

— Тож ти не хочеш, щоб ми з’єдналися?

— Не тепер. Але я тебе й не прожену. Гайда-но додому в Тінистий Захисток.

— Гаразд.

Тут земля здригнулася найжахливішим дрожем з усіх, що траплялися доти, і Джека хитнуло на місці.

Щойно берег знову знерухомів, Джек вихопив меча й почав креслити взір у піску.

Почав вимовляти закляття. Майже доказавши, був збитий Із ніг величезною хвилею, що з головою його накрила. Відчув, як його несе на узвишшя, а легені запалали від браку повітря. Він силкувався проплисти з хвилею якнайдалі, бо знав, що буде потім.

Чіпляючись за пісок, він відштовхувався вперед, а в очах стрибали вогники. Так він трохи просунувся, перш ніж води пішли у відступ.

Він опирався їхньому натиску, впиваючись у пісок пальцями, підгрібаючи руками, б’ючи ногами, намагаючись повзти...

...і ось звільнився.

Лежав одним боком обличчя в холодній мокрій ріні, з поламаними нігтями, у повних води чоботах.

— Джеку! Сюди! Мерщій!

Це гукала його душа.

А він лежав, відсапуючись, нездатний ворухнутися.

— Мусиш іти, Джеку! Або ж негайно приймай мене! Скоро буде наступна хвиля!

Джек застогнав. Спробував підвестися, та марно.

Відтак із боку заїзду, полум’я якого освітлювало пляж блідо-червонястим сяйвом, грюкнуло — обвалилися дах і одна зі стін.

Тепер світло було почасти затулене, і довкола Джека затанцювали тіні.

Ледь не плачучи, він черпав із них силу щораз, як вони на нього падали.

— Поспіши, Джеку! Вона розвернулася! Повертається!

Він звівся навколішки, потім через силу встав на рівні. Подибав уперед.

Досяг узвишшя, пішов далі вглиб суходолу. Побачив, що попереду чекає душа, попрямував до неї.

Ззаду наростав шум вод.

Джек не озирався.

Кінець кінцем почув, як хвиля розбилася, і відчув бризки. Самі тільки бризки.

Знесилено вишкірився до власної душі.

— От бачиш? Я твоїх послуг, зрештою, і не потребую, — заявив він.

— Та скоро потребуватимеш, — пообіцяла душа, теж усміхнувшись.

Джек потягся по кинджал, але його вже не було на поясі — забрав океан, заразом із плащем. Меч, що був у руці в момент удару хвилі, щез у той самий спосіб.

— Тож море обікрало крадія, — реготнув він. — Що ж, це все ускладнює.

Упавши навколішки, він, поморщившись через зламаний ніготь, указівним пальцем заново накреслив той узір, що його малював був на піску.

Тоді, не підводячись, промовив закляття.

Джек стояв навколішки у великій залі свого Тінистого Захистку, і всюди навколо нього блимали смолоскипи й довжелезні свічки. Якийсь час він не ворушився, даючи тіням себе омити. Відтак звівся й прихилився до стіни.

— То що тепер? — спитала в нього душа. — Помиєшся й виспишся?

Джек повернув голову.

— Ні, — відказав він. — Я не ризикну проспати час свого найбільшого тріумфу — або розгрому, це вже як вийде. Ще хвильку передихну, тоді візьму сильне зілля, яке мене підкріпить.

Відтак він рушив до шафки, де тримав свої наркотики, відімкнув її дверним закляттям і приготував дозу. Роблячи це, зауважив, що руки тремтять. Перш ніж випити оранжеву рідину, він мусив поповідпльовуватись від піску.

Потім він зачинив шафку й перемістився на найближчу лаву.

— Ти давно не спав — і ти пив якесь таке зілля по дорозі до Великої машини.

— Гадаю, мені про це відомо навіть краще, ніж тобі, — сказав Джек.

— Але ж ти себе й виснажиш.

Джек не відповів. Трохи згодом почалися дрижаки. Та він усе одно мовчав.

— Цього разу довше не діє, га?

— Замовкни! — звелів Джек.

Затим звівся на ноги й підніс голос.

— Стабе! Прокляття! Де тебе носить? Я вдома!

Майже одразу ледь не біжком увійшла темна постать.

— Владарю! Вернулися! Ми не знали...

— Тепер знаєте. Купіль мені, свіже вбрання, новий меч і їдла — якнайбільше! Я голодний як вовк! Ану ворушись!

— Слухаюсь!

І Стаб зник.

— Ти що, Джеку, в небезпеці почуваєшся, — меч у власній твердині?

Він обернувся й усміхнувся.

— Настали незвичні часи, душе. Якщо ти й справді блукала за мною назирці, то знаєш, що зазвичай я в цих стінах так не ходжу. Нащо ж ти намагаєшся мене роздратувати?

— Робити таке час від часу — це привілей, ба навіть обов’язок усякої душі.

— Тоді вибери кращий час, щоб скористатися своїм привілеєм.

— Але зараз час просто досконалий, Джеку, — найслушніший з тих, що були. Невже ж ти боїшся, що, як утратиш сили, твої піддані можуть проти тебе повстати?

— Замовкни!

— Ти, звісно, знаєш, що вони звуть тебе Джеком Лиходієм.

Джек знову всміхнувся.

— Ні, — сказав він. — Це не спрацює. Я не дозволю тобі мене розсердити, обманом вимусити до якоїсь дурниці. Так, мені відомо, як мене величають, хоч в обличчя мені це казав мало хто, а вдруге не повторив жоден. Однак чи усвідомлюєш ти, що, посядь котрийсь із підданих моє місце, він невдовзі дістав би якесь подібне назвисько?

— Так, я це усвідомлюю. Це тому, що їм бракує душ.

— Не сперечатимуся з тобою, — мовив Джек. — Хоча хотів би я знати: чому це ніхто ніколи не коментує твоєї присутності?

— Мене бачиш лиш ти, і лиш тоді, коли я того забажаю.

— Пречудово! — підхопив Джек. — То чом би тобі й зараз не зникнути з моїх очей і не залишити мене наодинці з купелем і трапезою?

— Вибач. Ще трохи зарано.

Джек здвигнув плечима й повернувся спиною.

Згодом принесли ванну й наповнили її водою. Трохи води пролилося через струс світу — такий лютий, що однією зі стін пішла від нього тріщина, мов чорна ламана блискавка. Дві свічки перекинулося й поламалося. В одному з сусідніх покоїв обвалилася, нікого не зачепивши, кам’яна стеля.

Він ще й не роздягнувся, як принесли нового меча. Відірвавшись перевірити лезо, він схвально кивнув.

Він ще й не занурився, як на лавці перед ним виклали нову одіж.

Він ще й не докупався, як поруч поставили стіл.

Доки він витерся, одягнувся й підперезався мечем, на стіл уже подали їжу й поставили куверт.

Їв він повільно, смакуючи кожний шматок. З’їв неймовірну кількість.

Тоді підвівся й пішов до кабінету, де знайшов сигарети. Звідти рушив до підніжжя своєї улюбленої вежі й піднявся її сходами.

З верхівки вежі він, курячи, роздивлявся чорну сферу. Так, вона значно зсунулася з моменту останнього огляду. Джек видихнув димок у її бік. Можливо, це була дія наркотиків, але він відчував піднесення від того, що скоїв. Хай би чим це закінчилось, а поштовх дав він — став батьком нових обставин.

— Тепер тобі шкода, Джеку? — спитала душа.

— Ні, — сказав Джек. — Це треба було зробити.

— Але тобі шкода, що це треба було зробити?

— Ні, — відрубав Джек.

— Нащо ти спалив «Знак палахтючого товкачика», той заїзд на возовому шляху край океану?

— Щоб помститися за Розалію, за те, як із нею там повелися.

— І що ж ти відчував, ідучи берегом опісля?

— Не знаю.

— Тільки гнів і втому? Чи ще щось?

— Було сумно. Було шкода.

— І часто на тебе таке находить?

— Ні.

— Хочеш знати, чому таких відчуттів віднедавна побільшало?

— Якщо знаєш, кажи.

— Бо я поруч. Ти маєш душу — звільнену душу. Я завжди біля тебе. Ти вже відчув мій вплив. Хіба воно аж так погано?

— Спитай якось іншим разом, — відповів Джек. — Я прийшов дивитися, не базікати.

...І Джекові слова дійшли до вух того, хто його шукав, а тієї ж миті далека гора скинула власну верхівку, плюнула в повітря вогнем, вивергнулась — і знов заспокоїлася.

13

Джек слухав лускіт каміння й дивився, як опускається чорна пляма; чув стогони в глибинах світу; бачив, як землю перетинають вогняні лінії.

У ніздрі йому вдарив їдкий сморід підземного царства. Немовби кажани його попередника, здійнялися клуби попелу, закружляли, опустилися в зимному повітрі. Зірки виконували в небесах рухи, яких доти не документовано. На віддалі бовваніло сім огневерхих гір, і Джекові пригадалося, як він колись зрушив був одну з них. Небо раз по раз пронизували метеоритні рої, викликаючи в пам’яті вигляд небес у день його останнього воскресіння. Хмари випарів і стовпи диму затуляли сузір’я там і сям. Трус землі не вщухав, і далеко під Джеком затремтіли підвалини Тінистого Захистку. Падіння вежі Джек не боявся — споруда ця йому так подобалася, що він понакладав на неї могутні чари й був певен: простоїть вона стільки, скільки протримається його влада.

Його душа мовчки стояла поруч. Він закурив нову сигарету й задивився, як неподалік ізсувається з гори земля.

Помалу скупчилися хмари. Вони згромадилися на віддалі, де почалася гроза. Багатоногими, вогненогими комахами переповзали вони з гори на гору. Хмари освітлили північне небо, на них сипалися метеорити, у них плювалась атакована земля. Згодом Джек розчув і ревучого супровідника тієї колотнечі. Ще пізніше постеріг: битва суне просто на нього.

Коли вона вже майже його накрила, Джек усміхнувся й витяг меча.

— Ну, душе, — мовив він, — гляньмо, скільки ще в мене сил.

Із цим він надряпав на камінні взір і вирік слова.

Ріка світла й грому розділилася, обтекла Тінистий Захисток обабіч, не торкнувшись самого замку.

— Дуже добре.

— Дякую.

Тепер вони були оточені зусібіч: знизу палала й трусилася земля, навколо лютувала гроза, а небо нагорі було посмуговане метеоритами.

— І як же ти зрозумієш?

— Зрозумію. Власне, чимало вже зрозуміло, хіба ні? — відповів Джек.

Його душа промовчала.

Зачувши кроки, Джек обернувся до сходів.

— Це Івена, — повідомив він. — Вона боїться гроз і під час них завжди йде до мене.

З’явившись зі сходів, Івена побачила Джека й кинулася до нього. Нічого не сказала. Він обійняв її однією рукою, укривши плащем. Жінка тремтіла.

— Чи не гризе тебе совість за те, що ти їй заподіяв?

— Трохи, — визнав Джек.

— То, може, скасуєш заподіяне?

— Ні.

— Бо пригадавши все, вона тебе зненавидить?

Джек не відповів.

— Вона мене не чує. Давай я питатиму, а ти відповідатимеш стисло, щоб вона подумала, буцім ти просто мугикаєш. Тож тут щось більше за ненависть?

— Так.

Обоє трохи помовчали.

— Боїшся, чи не збожеволіє вона від спогадів?

— Так.

— Отже, у тебе побільшало почуттів і сентиментів — їх навіть більше, ніж мені видавалося.

Джек не відповів.

Навколо досі шуміло й блискало, й Івена зрештою повернула до нього лице та мовила:

— Тут, нагорі, жахливо. Ходімо вниз, любий.

— Ні. Ти йди, коли хочеш. Та я мушу залишитися.

— Тоді я побуду з тобою.

Повільно, дуже повільно, гроза стала проходити, ущухла, зникла. Джек побачив, що гори й досі палають, побачив також, що порозламувана земля вивергає власні вогні. Обернувшись, запримітив у повітрі якусь білість і зрештою втямив: це не дим, а сніг. Однак було то значно західніше.

Йому раптом здалося, що це не спрацює, що руйнація зайде задалеко. Та що вже вдієш, лишається спостерігати.

— Івено?..

— Так, муже мій?

— Маю дещо сказати...

— Що, кохання моє?

— Я... та нічого!

І душа його підійшла ближче, опинившись просто в нього за плечима, і з’явилося дивне відчуття, яке швидко сягнуло нестерпної сили.

Повернувшись назад до жінки, він сказав:

— Вибач!

— За що, любий?

— Зараз ніяк не поясню, але, може, прийде час, коли ти згадаєш ці мої слова.

Збентежена, вона відповіла:

— Сподіваюся, такий час не прийде, Джеку. Я завжди була з тобою щаслива.

Відвівши очі, він поглянув на схід. На мить йому перехопило дух, а серцебиття відчулось у всенькому тілі.

Попри порох, шум і холод, воно тримало слід. Ні сяйні вогні, ні тремтяча земля, ні повзуча гроза йому не заважали, бо воно не відало страху. Воно зісковзувало схилами, немов привид, і плазувало серед скель, немов гад. Перестрибувало розколини, ухилялося від каменепадів, було підсмалене однією з блискавок. Був то балабух протоплазми на паличці: було то якесь пошрамоване одоробло, що, коли поміркувати, не мало б ні жити, ні рухатися. Але, можливо, воно насправді й не жило — принаймні не як інші істоти, хай навіть і темнобічні. Імені в нього не було — сама тільки назва. На вельми розумне воно не скидалося. Це був жмут інстинктів і рефлексів, почасти вроджених. Почуттів воно не мало, крім одного. Було неймовірно дуже, здатне витримувати крайні нестатки, силенний біль і непомірні тілесні ушкодження. Жодною мовою не говорило, а всі зустрічні створіння тікали з його дороги.

Земля трусилася, навколо гуркотіло каміння, а воно почало собі спуск із гори-що-колись-була-зрушила-з-місця, тоді як на його шляху падали з блискотливої хмари вогняні струмені.

Зсув перешкодив йому не більше, ніж гроза.

Пробравшись серед розкиданих під горою каменюк, воно якусь мить роздивлялось останній підйом.

Слід вів туди; туди йому й треба.

Високе місце високо нагорі, захищене мурами, добре вартоване...

Але та істота мала не тільки дужість, але й певну хитрість.

...Й одне почуття.

— Чи виграв, чи програв, а спрацювало, — сказав Джек; і хоч Івена й не відповіла, за неї це зробила його душа.

— Ти програв. Інше питання, чи виграв від цього світ. Але ти, Джеку, програв.

...І, вдивляючись у дедалі світліший схід, Джек відчув, що це правда.

Адже небо зблідло якось по-іншому, ніж від вулканічних вогнів і гроз. Джек відчув, як потуга всередині нього йде на спад. Глянувши знову на захід, він завважив, як низько вже чорна сфера, і в його розумі вибухнув світанок.

Стіни Тінистого Захистку почали валитися — Джек утрачав владу.

— Нам би ліпше тікати.

— А тобі яка різниця, духу? Ти ж невразливий. Я не тікатиму. Згадай моє слово: ця вежа вистоїть перед світанком.

Унизу на подвір’я сипонула кам’яна злива — мурована стіна розчахнулася, оголивши внутрішність кількох покоїв. Джек почув крики своїх прислужників, кількоро з яких промчало двором. Земля вкотре задрижала, і вежа теж трохи хитнулася.

Джек знов повернувся на рожевонебий схід.

— Ключ, що був утрачений, Кольвінію, утрачено знов, — виголосив він. — Цього разу — назавжди.

Адже він спробував був простеньке закляттячко — і воно не подіяло.

Він почув ревіння, мовби від пущених вод, і дальня частина цитаделі луснула й розвалилася.

— Якщо ти не тікатимеш, то що буде з дівчиною, котра стоїть поруч?

Джек повернувся до Івени, майже забувши про її присутність. Він угледів на її обличчі дивну міну.

Одразу й не збагнув, що означає той вираз; а коли вона заговорила, то зауважив, що й тембр її голосу змінився.

— Що діється, Джеку?

Коли Івена це промовляла, він відчув, як тіло її напружилося й трохи відсахнулося. Він негайно розслабив власну руку, щоб не заважати її рухові.

За мить його сповнило розуміння. У міру втрати ним чарівних сил закляття, що він давно наклав був на Івену, щезало. Розум її яснішав пропорційно до того, як збуреним світом просувався світанок.

Він заговорив, сподіваючись захопити всю її увагу, відвернути від раптового усвідомлення змін власного стану.

— Це моїх рук справа, — заявив він. — Семеро зі списку в Червоній Енській книзі відмовилися латати Щит проти зовнішнього холоду, тож я їх стратив. Однак я помилився, вирішивши, буцім і без них обійдуся. Хоч і гадав, що впораюсь, а не спромігся утнути таке самотужки. Була лиш одна альтернатива. Я зруйнував Велику машину, яка підтримувала дотеперішній стан світу. Бач, ми, темнобічники, черпаючи легенди з тієї майже незбагненної речі під назвою «наука», вважаємо, що руху світові надає Машина. Не менш забобонні деннобічники гадають, ніби ядро світу заповнене вогняними стихійниками й розтопленими мінералами. Хто скаже, що з цього правда, а що — ні? Філософи з обох боків нерідко припускали, що світ чуттів — це ілюзія. Мені це насправді й байдуже. Хай би яка була реальність, що від неї ми, виглядає, навік ізольовані, а я дістався центру світу й улаштував там катастрофу. Оце її наслідки ти бачиш навколо. Через мої дії світ починає обертатися. Не буде більше темного боку і світлого боку. Натомість в усіх куточках світу чергуватимуться пітьма й світло. Пітьма, здається мені, завжди міститиме якісь форми того, що притаманне нам, а наука, без сумніву, пануватиме в світлі.

«Ну, тобто, — додав він подумки, — якщо світ не загине. А цікаво, як воно буде в землях світла — там, в універі, — коли звечоріє, тоді стемніє і зазоріє? Пойндекстер ще подумає, ніби це якась вправна каверза до кінця семестру».

— Таким чином, — заговорив він далі, — не буде потреби затулятися від холоду чи жару. Тепло зорі, навколо якої ми рухаємося, буде розподілятися, а не зосереджуватися. Я...

— Джек Лиходій! — вигукнула вона, хутко задкуючи від нього.

Він упівока побачив, що над обрієм визирнув палючий жовтогарячий окраєць.

Коли на них упало його проміння, вежа затремтіла, задрижала, заходила ходором. Він почув, як каміння сиплеться вже в самій споруді, відчув крізь підошви вібрації від зміщення брил.

...Івена ж войовничо пригнулась, а її вирячені очі шалено дивилися з-поза густого волосся, тепер уже вільного, що майоріло повз них під вітром...

...І Джек побачив, що в її правиці — кинджал.

Він облизнув губи й оступився назад.

— Івено! — сказав він. — Будь ласка, вислухай мене. Я можу забрати в тебе цю іграшку, але не хочу завдавати тобі болю. Завдав його вже досить. Кинь його, прошу. Я спробую...

Тут вона стрибнула на нього, а він потягся до її зап’ястка, схибив, відступив убік.

Лезо промайнуло повз; услід за ним — руки й плече. За плечі він її і схопив.

— Джек Лиходій! — повторила вона й різонула, розтявши йому руку.

Хватка його ослабла, а вона вирвалася і штрикнула, лучачи в горло.

Він підставив під зап’ясток Івени своє ліве передпліччя й відштовхнув її правою рукою. Цієї миті розгледів її обличчя — у кутиках рота були клапті піни; цівки крові перетинали підборіддя звідтам, де вона прокусила губу.

Вона заточилась назад — на парапет, який піддався натиску, майже безгучно.

Джек стрибнув до Івени, але встиг лиш побачити її спідниці, розмаяні в падінні на подвір’я. Крик обірвався швидко.

Джек одсахнувся, бо совання вежі ледь і його вниз не скинуло.

Сонце вже наполовину зійшло.

— Джеку! Маєш забиратися! Усе тут розвалюється!

— Яка різниця? — сказав він.

Але повернувся й рушив до сходів.

Воно обшукувало коридори, вдершись до цитаделі крізь зяючу діру в північному мурі. Трупи лишало там, де вони падали, — щораз, коли мусило вбивати. Якоїсь миті на нього обвалилася секція стелі. Воно вирилося з-під завалу й рушило далі.

Тулилося за каменюччям, коли поруч мчали бригади водоносів, кваплячись заливати пожежі; таїлося в нішах і за завісами, меблями, дверима; ковзало, як привид, і плазувало, як гад.

Пробиралося крізь уламки, аж доки знову взяло слід.

Угору, угору він вів, ще й закручувався...

Туди і йому дорога.

Під небом, що його розкраяло світло, з таким ясним образом зламаного парапету на гадці й розквітлими пелюстками її спідниць увічню, засуджений вироком із її слиною та кров’ю замість чорнила, не чуючи вже гуркоту катованої землі через його одноманітність, виразніше бачачи розтрощене каміння в тінистій чіткості світанку, серед вітрів-жалібників, сприймаючи хитання руйнованої вежі вже майже як щось заколисливе, Джек підійшов до спуску — і побачив, як сходами підіймається оте.

Він вихопив меча і приготувався, бо ж іншої дороги вниз не було.

Дивно, подумалося йому, як інстинкт самозбереження завжди бере верх, хай би там що.

Він виставив меч вістрям до боршина, який саме злетів останніми сходинками й напав.

Меч прохромив ліве плече істоти, але її не спинив. Зброю вирвало Джекові з рук — боршин ударив, збив на спину, настрибнув.

Джек відкотився вбік і спромігся напівзвестися, перш ніж створіння вдарило знов. Меч досі стирчав у плечі істоти, виблискуючи від світла; крові на лезі не було, натомість по краях рани слизотіла густа рідина брунатного відтінку.

Джеку вдалось ухилитися від другого нападу й уперіщити ворога обома руками, але удари не дали жодних помітних наслідків. Він ніби вдарив пудинг, що ніяк не розхлюпується.

Йому пощастило уникнути атак створіння ще двічі, навіть його в ногу копнути, а пропустивши повз себе, і в потилицю ліктем додати.

Наступного ж разу воно так-сяк ухопило Джека, але він стусонув лезо в плечі ворога й вирвався в подертій туніці.

Пригинцем, кружкома, утримуючи між собою і ворогом якомога більшу відстань, він загріб із-під ніг два шматки муровання й відскочив назад. Тут би Джекові й кінець, якби не цей стрибок. Воно розвернулося з блискавичною швидкістю, і він пожбурив один зі своїх нових знарядів — та не влучив.

Він ще стояв у метальній стійці, а воно вже напустилося на нього, валячи навзнак.

Джек гамселив його по голові своєю останньою зброєю, аж доки її вишарпнуло з руки. Груди здушило, а писок істоти так наблизився до його власного, що він захотів заверещати й заверещав би, якби мав досить повітря в легенях.

— Шкода, що ти не зробив правильного вибору, — почув Джек слова своєї душі.

Тут одна рука створіння лягла йому на зашийок, друга — на голову. Руки почали крутний рух.

Звідкілясь ізсередини наринула чорнота, і сльози болю змішалися з потом на його обличчі, а голову йому скрутило так, що він дещо побачив; майнула думка...

Чари здиміли, але цей світанок і досі був ніби присмерк. А він же завжди міг діяти в Присмерку не як чародій, а як злодій.

Завдяки своїй могутності в затінку...

...Жодне лезо його там не здатне торкнутися, жодна потуга — ушкодити.

Сонце зі сходу, упавши на секцію парапету, відкинуло довгу темну тінь усього за якийсь фут.

Джек посилкувався туди дотягнутися, але не зміг. Тож він просто викинув праву руку якнайдалі в той бік.

У тінь потрапила п’ясть і пів передпліччя.

Біль нікуди не дівсь, як і хрускіт хребців; Джек і досі відчував давкий тягар на своїх грудях.

Одначе тепер у нього ввійшло, заструменіло тілом старе темне відчуття.

Він опирався непритомності; напружив м’язи шиї. Застосувавши почерпнуту силу, скручувався й тягнувся, аж доки помістив у тінь усю руку по плече. Затим, орудуючи ліктями й п’ятами, спромігся засунути й голову в могутній затінок.

Посмиком звільнив і другу руку, обома намацав горлянку боршина. Затяг того в тінь із собою.

— Джеку, що діється? — почулося від душі. — Не бачу тебе, коли ти в тіні.

Пройшло ще чимало часу, перш ніж Джек з’явився із затінку.

Він важко сперся на парапет і відсапувався. Був вимащений кров’ю і якоюсь липкою речовиною брунатного відтінку.

— Джеку?

Він попорпався в залишках туніки — рука тремтіла.

— Прокляття... — напівпошепки прохрипів він. — Всі сигарети зламались...

Виглядало, ніби він через це ось-ось розплачеться.

— Джеку, мені вже здавалося, ти не виживеш...

— Мені теж. Ну, гаразд, душе. Ти вже давненько мене діймаєш, а я чимало всякого пережив. У мене нічого не залишилося. То чом би хоч тебе не ощасливити. Даю згоду. Роби, що волієш.

Тоді він на мить заплющив очі, а коли розплющив, душа зникла.

— Душе? — покликав він.

Відповіді не було.

Жодної різниці він не відчув. Чи вони й справді з’єдналися?

— Душе? Я ж дав, чого тобі хотілося. Хоч поговорити зі мною можна було б.

Мовчання.

— Ну й нехай! Кому ти там треба!

Він обернувся й оглянув сплюндрований край. Побачив, як косі промені сонця фарбують ту пустелю, яку він сам і сотворив. Вітри дещо принишкли, і в повітрі мовби спів якийсь чувся. Попри уламки й дими, була в тому всьому якась руїнна краса. Цей край не мусив би прийняти таких мук, якби ж не оте в Джекові, що принесло біль, смерть і безчестя туди, де їх доти не було. Однак з румовища постало, а певніше, наклалось на нього, дещо, чого він ніколи раніше не бачив. Усе, на що він кидав оком, тепер ніби містило потенціал досконалості. На відстані лежали розвалені села, утяті гори, обвуглені ліси. Усе лихо було на його совісті, бо він справді заробив своє назвисько. Проте з цього, відчував Джек, виросте дещо інше. І це вже не буде його заслугою. Його може бути тільки провина. Та відчувалося: тепер він уже вільний бачити, що може вийти з цієї зміни світоладу, пройматися цим, цим насолоджуватись, ба навіть... ні, оце ні. Принаймні поки що. Але чергування світла й пітьми стане новим ладом речей, і він передчував, що буде добре воно. Повернувся й глянув на схід сонця, витер очі й подивився ще трохи, бо йому здалося, що це — найпрекрасніше з досі баченого. Так, вирішив Джек, душа в нього, напевно, таки є — бо раніше він нічого такого не відчував.

Вежа припинила хитатися й почала розвалюватися просто під ним.

«Я був щирий, Івено, — подумав він. — Я ж це сказав, ще навіть не мавши душі. Я перепросив — і мені було шкода. Не тільки тебе. Увесь світ. Пробач. Кохаю тебе».

...І вежа, камінь по каменю, посипалася; і його кинуло на парапет.

«Так і годиться, — міркував він, ударившись об поруччя. — Так і годиться. Рятунку нема. Коли вже світ чистять вітри з вогнями й водами, знищуючи або вимиваючи звідсіля все лихе, так і годиться, щоб і найостанніше, найлихіше з того обійдене не було».

Коли парапет тріснув і поруччя піддалося, Джек почув могутнє шелестіння, мовби від вітру. Хвильку-другу воно лунало переривчасто, як ото лопотить розвішаний сушитися одяг.

Випавши за край, він спромігся перевернутися й глянути вгору.

Падаючи, угледів у небі темну постать, що росла на очах.

«Авжеж, — усвідомив Джек, — нарешті він побачив схід сонця — і дістав волю...»

Згорнувши крила, без жодного виразу на велетенському рогатому виді, додолу чорним метеором нісся Зірниця. Наближаючись, випростав руки й розкрив здоровезні долоні.

«Цікаво, — подумав Джек, — чи він устигне?»

Про видання

Jack of Shadows

Roger Zelazny

© Roger Zelazny, 1989

Друкується з дозволу спадкоємців автора та їхніх літературних агентів, Zeno Agency Limited (Великобританія) за участі Агентства Олександра Корженевського (Росія)

Переклад з англійської Дениса Дьоміна

УДК 82-312.9

Ж50

Роджер Желязни

Ж50 Джек Тіньовий : роман / Роджер Желязни ; пер. з англ. Д. Дьоміна. - Тернопіль : Навчальна книга - Богдан, 2023. - 144 с.

ISBN 978-966-10-6092-9

© Навчальна книга-Богдан, виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2023

© Roger Zelazny, 1989

Літературно-художнє видання

Роджер Желязни

Джек Тіньовий

Переклад з англійської Дениса Дьоміна

Обкладинка Ігоря Дунця

Головний редактор: Богдан Будний

Редактор: Ольга Безкаптурна

Верстка: Андрій Кравчук

Технічний редактор: Неля Домарецька

Підписано до друку 10.12.2022. Формат 60 [ 90/16.

Умови, друк. арк. 9. Умови, фарбо-відб. 9. Накл. 1000 пр.

Термін придатності необмежений, зберігати в сухому місці.

«Навчальна книга — Богдан», просп. С. Бандери, 34а, м. Тернопіль, Україна, 46002.

«Навчальна книга — Богдан», а/с 529, м. Тернопіль, Україна, 46008.

У випадку побажань та претензій звертатися:

т/ф (0352) 520 607 ojfice@bohdan-books.com

Інтернет-магазин «НК Богдан»:

www.bohdan-books.com mail@bohdan-books.com

т. (0352) 519 797, (067) 350 1870, (066) 727 1762

Електронні книги: www.bohdan-digital.com

Гуртові продажі: т/ф (0352) 430 046, (050) 338 4520

м. Київ, просп. Гагаріна, 27: т/ф (044) 296 8956; (095) 808 3279,

nk-bogdan@ukr.net

Інтернет-магазин «Дім книги»: dk-books.com

т. (067) 350 1467; (099) 434 9947

notes

Примітки

1

Переклад І Франка (Тут і далі примітки перекладача).

2

В оригінальній назві, Jack of Shadows, читається каламбур — «валет тіней», «тіньовий валет»

3

Альба — літургійний одяг католицьких тощо священників, довга біла шата.

4

Один із численних авторських новотворів, властивих для стилю Р. Ж. Імовірно, від імені Квінапал (так звуть вигаданого теоретика блазенства у «Дванадцятій ночі» Шекспіра).

5

В американських реаліях потенційний роботодавець нерідко вимагає надати офіційну довідку про академічну успішність кандидата.

6

Англ shade — «тінь», «відтінок»

7

Майже точна цитата з «Держави» Платона Подано за перекладом Д. Коваль.

8

Алюзія на рядок із п’єси Крістофера Марло «Трагічна історія доктора Фауста» «Бо пекло — скрізь, і я завжди у нім» (переклад Є Крижевича).