Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

ISBN 978-617-12-6742-8 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Published by arrangement with Rights People, London

Перекладено за виданням: Yoon N. The Sun is Also a Star / Nicola Yoon. — New York : Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC, 2016. — 384 p.

Переклад з англійської Юлії Підгорної

Дизайнер обкладинки Андрій Цепотан

Електронна версія створена за виданням:

Юн Н.

Ю49 Сонце також зірка : роман / Нікола Юн ; пер. з англ. Ю. Підгорної. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 256 с.

ISBN 978-617-12-6550-9

ISBN 978-0-553-496-680 (англ.)

Сімнадцятирічна Наташа не схожа на своїх однолітків. Скептик і затята реалістка, вона довіряє лише науці та фактам. Не загадує бажань, коли зірка падає з неба. Не вірить у призначення. І звісно ж, у таке безглуздя, як кохання з першого погляду. Тільки дурні вірять у нього. Ось такі, наприклад, як Деніел… І треба ж було Наташі натрапити на цього романтичного телепня. Це що, жарт Усесвіту? Вони ж — наче небо і земля. Та що то між ними? Оте незбагненне, що вже почало відбуватися. Те, що здатне зіштовхнути Землю з орбіти і кинути її в обійми неба, порушивши всі закони фізики й універсуму. Японці називають це «передчуттям любові». Коли двоє ще не закохані, але вже не можуть одне без одного…

УДК 821.111

© Nicola Yoon, 2016

© Depositphotos.com / naidzionysheva, hugolacasse, mmarikk, обкладинка, 2019

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного До- звілля», переклад і художнє оформ- лення, 2019

Ця книжка — художній вимисел. Усі імена, персонажі, місця та події, описані в ній, або є витвором уяви автора, або використані образно. Будь-яка аналогія з реальними особами (живими чи вже покійними), подіями або місцями є збігом.

Моїм мамі й татові, які розповіли мені про мрії та про те, як їх здійснювати.

Романтиці заходу сонця не зашкодить,

коли ми дещо про нього дізнаємося.

Карл Саган «Бліда блакитна цятка»

Чи Всесвіт смію я потурбувати?

Хвилини досить, аби рішення прийняти

і скасувати — те, яке хвилина змінить.¹

Т. С. Еліот «Любовна пісня Дж. Альфреда Пруфрока»

1 Переклад Т. Небесної.

Пролог

Карл Саган говорив, що коли ви хочете зробити яблучний пиріг з нуля, то спочатку мусите винайти всесвіт. Говорячи «з нуля», він мав на увазі з нічого. Він говорив про час, коли світ іще не існував. Якщо ви хочете приготувати яблучний пиріг з нічого, то маєте розпочати з Великого Вибуху й розширення всесвітів, нейтронів, іонів, атомів, чорних дір, сонць, місяців, припливів океанів, Чумацького Шляху, Землі, еволюції, динозаврів, їхнього вимирання, качкодзьобів, людини прямоходячої, кроманьйонців тощо. Маєте почати з самого початку. Ви мусите винайти вогонь. Вам будуть потрібні вода, родючий ґрунт і насіння. А також корови, люди, які доїли б їх, та ще кілька тих, хто збивав би те молоко в масло. Вам знадобляться пшениця, цукрова тростина та яблуні. Вам стануть у пригоді хімія й біологія. А для справді чудового яблучного пирога — ще й мистецтво. Аби цей рецепт залишився для наступних поколінь, вам треба мати друкарський верстат і здійснити Промислову революцію, а можливо, доведеться ще й вірш написати.

Аби зробити щось просте, як-от яблучний пиріг, ви маєте створити цілий світ.

Деніел

Місцевий хлопець змиряється з долею, погоджуючись стати лікарем, банальна тема

Це через Чарлі моє літо (і вже осінь) перетворилися на низку абсурдних заголовків. Чарльз Чже Вон Бе, він же Чарлі, мій старший брат, первісток старшого сина, здивував моїх батьків (і всіх їхніх друзів та пліткарів з корейської громади Флашинга² у Нью-Йорку) тим, що його тимчасово відрахували з Гарвардського університету («найкращий виш», як сказала моя мама, коли надійшов лист про його зарахування). Тепер його вигнали з найкращого вишу, і все літо мама супиться, не в змозі ані остаточно повірити в це, ані до кінця зрозуміти.

— Чому в тебе такі погані оцінки? Вони вигнали тебе? Чому вони тебе вигнали? Чому не змусили залишитися і більше вчитися?

— Не вигнали. Тимчасово відрахували. Це не те саме, — говорить тато.

— Це тимчасово, лише на два семестри, — бурчить Чарлі.

Спостерігаючи цю жахливу хвилю збентеження, сорому й розчарування моїх батьків, я вже майже жалію Чарлі. Майже.

2 Мультиетнічний район, у якому переважають іммігранти з Азії. (Тут і далі прим. перекл.)

Наташа

Мама каже, що настав уже час мені здатися, що мої зусилля марні. Вона засмучена, тож її акцент помітніший, ніж зазвичай, і кожне твердження звучить як питання.

— Ти не думаєш, що вже час здатися, Ташо? Не думаєш, що твої зусилля марні?

Вона розтягує перший склад слова «марні» на зайву секунду. Тато нічого не говорить. Він німий від гніву чи безсилля. Я ніколи не була впевнена, від чого саме. Батькові зморшки такі глибокі й важкі, що важко уявити його з іншим виразом обличчя. Якби це було лише кілька місяців тому, я засмутилася б, побачивши тата таким. Але тепер мені байдуже. Адже саме через нього з нами трапилася оця халепа.

Пітер, мій дев’ятирічний брат, — єдиний з нас, кого тішить такий поворот подій. Просто зараз він пакує свою валізу під «No Woman, No Cry» Боба Марлі.

— Олдскульна музика для зборів, — так він називає цю пісню.

Попри те, що Пітер народився тут, в Америці, він каже, що хоче жити на Ямайці. Мій брат завжди був доволі сором’язливим і йому було важко завести друзів. Гадаю, він уявляє Ямайку раєм і вірить, що, бозна з якого дива, там йому буде краще.

На цей час ми вчотирьох перебуваємо у вітальні нашої двокімнатної квартири, яка є також нашою з Пітером спальнею. У ній два невеличких дивани, які ми розкладаємо на ніч, і яскрава блакитна завіса посередині для усамітнення. Просто зараз завіса відсунута вбік, тож видно обидві половини кімнати.

Досить легко здогадатися, хто з нас хоче їхати, а хто залишитися. Моя половина кімнати досі виглядає обжитою. Книжки на маленькій поличці з IKEA. На столі дотепер стоїть моя улюблена фотографія, де ми з моєю найкращою подругою Бев у захисних окулярах сексуально надули губи на камеру у фізичній лабораторії (окуляри — моя ідея, а випнуті губи — її). Я не дістала жодної речі зі свого комода. Я навіть не зняла зі стіни плакат NASA з мапою зоряного неба. Він величезний — взагалі-то це вісім плакатів, які я склеїла докупи. На ньому зображені всі великі зірки, сузір’я і ділянки Чумацького Шляху, які видно з Північної півкулі. Тут навіть є інструкція щодо того, як відшукати Полярну зорю та як орієнтуватися за зірками, коли заблукав. Тубуси, що я їх придбала для пакування плаката, стоять закриті, обіперті об стіну.

На половині Пітера практично всі поверхні порожні. Більшість його речей уже розкладені по коробках і валізах.

Звісно, мама має рацію — мої зусилля марні. Утім я все одно беру навушники, підручник з фізики й кілька коміксів. Якщо я маю якось убивати час, то, можливо, зможу закінчити домашню роботу й почитати.

Пітер хитає головою.

— Навіщо тобі це? — питає він, маючи на увазі підручник. — Ми їдемо, Ташо. Тобі не доведеться здавати домашню роботу.

Пітер саме відкрив для себе силу сарказму і вдається до нього за найменшої нагоди.

Я не відповідаю йому, лише надягаю навушники і прямую до дверей.

— Скоро повернуся, — кажу мамі.

Вона клацає язиком і відвертається. Я нагадую собі, що вона засмучена не через мене. «Ташо, ти ж знаєш, що це не ти мене засмучуєш?» — вона часто повторює це останніми днями. Я збираюся до будівлі Служби громадянства та імміграції США, розташованої в центрі Мангеттена, — подивитися, чи може хтось там мені допомогти. Ми — нелегали, і сьогодні ввечері нас депортують.

Сьогодні мій останній шанс спробувати переконати когось — чи долю — допомогти мені знайти спосіб залишитися в Америці.

Аби ви зрозуміли: я не вірю в долю. Але я у відчаї.

Деніел

Причини, з яких я вважаю Чарльза Чже Вон Бе, він же Чарлі, гівнюком (у довільному порядку):

1. До цього епічного, видовищного (і цілком чарівного) провалу в Гарварді він був безжально гарним в усьому. Ніхто не має бути гарним в усьому. Математика й англійська, біологія і хімія, історія й фізкультура… Не годиться бути вправним в усьому. Три-чотири предмети — максимум. І навіть це вже ознака несмаку.

2. Він — справжній чоловік, а це означає, що часто поводиться як справжній покидьок. Здебільшого. Постійно.

3. Він високий, з витонченими, бездоганними вилицями, до яких пасують усі прикметники, якими їх описують у романах. Дівчата (усі дівчата, не лише ті, які вивчають корейську Біблію) кажуть, що в нього звабливі губи.

4. Усе це було б чудово — авжеж, очі розбігаються від його чеснот, їх аж трохи забагато для однієї людини, — якби він був доброю людиною. Але це не так. Чарльз Чже Вон Бе не добрий хлопець. Він пихатий і самовдоволений, і що найгірше — він покидьок. Гівнюк. Невиправний.

5. Я йому не подобаюсь. І не подобаюсь уже багато років.

Наташа

Я кладу свій телефон, навушники й наплічник до сірого контейнера, перш ніж пройти крізь металошукач. Охоронниця (бейджик сповіщає, що її звати Ірен) зупиняє мій контейнер на конвеєрній стрічці, як робила це щодня.

Я зводжу на неї погляд і не усміхаюся.

Вона зазирає до контейнера, перевертає мій телефон і роздивляється чохол, як робила це щодня. На чохлі зображена обкладинка альбому «Nevermind» гурту Nirvana. Кожного дня її пальці затримуються на немовляті з обкладинки, і щоразу мені не подобається, що вона торкається його. Вокалістом Nirvana був Курт Кобейн. Його голос, зірваний, неідеальний, слухаючи який відчуваєш усе, що відчував він сам, який натягується так, що, здається, ось-ось обірветься, — це єдине, завдяки чому я не збожеволіла, коли почався цей кошмар. Його страждання значно гірші, ніж мої.

Ірен не поспішає, а я не можу пропустити цю зустріч. Я розмірковую, чи не сказати їй щось, але не хочу дратувати. Мабуть, вона ненавидить свою роботу. Я не хочу давати їй привід затримати мене ще довше. Вона підводить погляд, але жодним чином не виказує, що впізнає мене, хоча я весь останній тиждень щодня приходжу сюди. Для неї я — лише чергове обличчя, черговий прохач, черговий хтось, хто чогось хоче від Америки.

Ірен

Історія

Наташа геть помиляється стосовно Ірен. Тій подобається її робота. Більше, ніж подобається — вона їй необхідна. Це майже єдиний контакт із людьми, який вона має. Це єдине, що тримає її цілковиту й відчайдушну самотність на відстані.

Кожна взаємодія з цими прохачами потроху рятує її життя. Спочатку вони ледве помічають її. Вони кидають свої речі в кошик і пильно стежать за тим, як ті проходять крізь металошукач. Більшість підозрюють Ірен у намірі прибрати до рук дрібні гроші, ручку, ключі абощо. За звичних обставин відвідувачі навіть не помітили б її, але вона робить так, щоб вони звернули на неї увагу. Це її єдиний зв’язок зі світом.

Тож вона перехоплює кожен контейнер однією рукою у рукавичці. Затримка достатньо довга, аби відвідувач підвів на неї погляд. Аби насправді побачив жінку, що стоїть перед ним. Більшість бурмоче вимушене «доброго ранку», і ці слова тішать її. Хтось питає, як її справи, і вона радіє ще більше.

Ірен ніколи не відповідає. Не знає, як. Натомість вона опускає очі до контейнера й уважно розглядає кожну річ, шукаючи якусь зачіпку, щоб відкласти предмет убік і роздивитися пізніше.

Над усе вона прагне скинути рукавиці й торкнутися ключів, гаманців та дрібних грошей. Як би їй хотілося провести кінчиками пальців по поверхнях, запам’ятовуючи текстуру, і пропустити крізь себе артефакти з життя інших людей! Але вона не може надовго затримувати чергу. Зрештою, Ірен пропускає контейнер і його власника далі від себе.

Минула ніч для Ірен була особливо поганою. Нестерпно голодний рот самотності хотів проковтнути її цілком. Сьогодні вранці контакт був їй просто необхідний, аби врятувати своє життя. Вона відводить погляд від контейнера, що віддаляється, і дивиться на наступного відвідувача.

Це та сама дівчина, яка протягом тижня приходить сюди щодня. Їй не більше сімнадцяти. Як і решта, дівчина не відводить погляд від контейнера. Вона зосереджено дивиться у нього, наче не витримає розлуки з яскраво-рожевими навушниками та мобільником. Ірен кладе руку в рукавичці на бік контейнера, аби той не вислизнув з її життя на конвеєрну стрічку.

Дівчина підводить очі, й Ірен підноситься духом. Здається, дівчина в такому ж відчаї, що й Ірен. Ірен стримується, проте подумки усміхається до неї.

«Ласкаво просимо. Рада тебе бачити», — каже Ірен, але лише подумки.

Насправді вона вже дивиться вниз і вивчає чохол телефону. На ньому зображене вгодоване біле немовля, повністю занурене у прозору блакитну воду. Хлопчик розкинув руки й ноги, тож здається, що він радше летить, аніж пливе. Його рот і очі відкриті. Перед ним з рибальського гачка звисає доларова банкнота. Картинка неблагопристойна, і щоразу, коли Ірен дивиться на неї, їй перехоплює подих, неначе це вона під водою.

Вона хоче знайти привід, щоб конфіскувати телефон, але його немає.

Деніел

Я знаю, коли саме перестав подобатися Чарлі. Це сталося влітку, коли мені виповнилося шість, а йому вісім. Він катався на своєму претензійному новому велосипеді (червоний, крутий, з десятьма швидкостями) зі своїми претензійними новими друзями (білими, крутими, десятирічними). Навіть попри те, що впродовж цілого літа була купа натяків, я ще не зрозумів, що мене понизили до Докучливого Молодшого Брата.

Того дня він зі своїми друзями поїхав без мене. Я переслідував його квартал за кварталом, вигукуючи «Чарлі!», переконаний, що він просто забув мене запросити. Я крутив педалі так швидко, що стомився (шестирічні діти на велосипедах не відчувають втоми, тож це щось та означає).

Чому я просто не здався? Звісно ж, він чув мене.

Зрештою він зупинився і зістрибнув зі свого велосипеда. Чарлі штовхнув його на землю, у бруд (начхати на підніжку), і стояв там, чекаючи, поки я під’їду. Я бачив, що він злий. Він накидав бруд на велосипед, демонструючи всім присутнім свій гнів.

— Хьон, — почав я, звертаючись до нього, як звертаються молодші брати до старших. Я зрозумів, що це було помилкою, тільки-но промовив це слово. Обличчя Чарлі почервоніло — щоки, ніс, кінчики вух — повністю. Він майже палав. Його погляд перемістився убік, на нових друзів, які спостерігали за нами, наче дивилися реаліті-шоу по телевізору.

— Як він щойно тебе назвав? — запитав один із них, той, що був нижчий.

— Це якийсь таємний корейський код? — втрутився вищий хлопець.

Чарлі проігнорував їх обох і подивився мені в обличчя.

— Що ти тут робиш? — він був такий розлючений, що його голос прозвучав трохи надтріснуто.

Відповіді я не мав, та вона насправді й не була йому потрібна. Чого він хотів — то це вдарити мене. Я розумів це з того, як він стискав і розтискав свої кулаки. Я бачив, як він прикидає, що йому буде, коли він зараз ударить мене тут, у парку, перед хлопцями, яких ледве знає.

— Чому б тобі не завести власних друзів і не перестати ходити слідом за мною, наче дитина? — натомість сказав він.

Краще б він мене вдарив.

Чарлі підняв свій велосипед із бруду. Його так розпирало від гніву, що я подумав: ось він зараз вибухне, і мені доведеться сказати мамі, що її старшого й більш ідеального сина розірвало.

— Мене звати Чарльз, — відрекомендувався він хлопцям, перевіряючи, чи наважаться вони сказати ще щось. — То ви їдете чи як? — він не чекав на них, не озирався назад, аби подивитися, чи їдуть вони. Вони пішли за ним слідом у парк, у літо і в старшу школу, як і безліч інших людей, які зрештою йтимуть за ним. Якимось чином я зробив свого брата королем.

Більше я ніколи не називав його хьон.

Чарльз Чже Вон Бе

Історія майбутнього

Деніел не помиляється щодо Чарльза. Він гівнюк аж до самісіньких кісток. Деякі люди виростають зі своєї ницої суті, але Чарльз не виросте. Він приросте до неї як до шкіри, що завжди буде його.

Однак перш ніж він стане політиком і вдало одружиться, перш ніж змінить своє ім’я і почне зватися Чарльзом Беєм, перш ніж зраджуватиме свою вірну дружину та виборців на кожному кроці, перш ніж отримає забагато грошей і успіху й занадто часто матиме все, що забажає, він здійснить добрий безкорисливий учинок для свого брата. Це буде останнім добрим і безкорисливим, що він колись зробить.

Родина

Історія імені

Коли Мін Су закохалася у Де Хьона, вона й не сподівалася, що кохання приведе їх із Південної Кореї до Америки. Але Де Хьон усе своє життя був бідняком. А в Америці, у Нью-Йорку, непогано йшли справи у його двоюрідного брата. Він обіцяв допомогти.

Для більшості іммігрантів переїзд до нової країни — акт віри. Навіть якщо ви чули історії про безпеку, можливості та процвітання, це все одно стрибок, що віддаляє вас від рідної мови, народу і країни. Від вашої історії. А якщо розповіді неправдиві? А якщо ви не зможете пристосуватися? А якщо ви не будете бажаним гостем у новій країні?

Зрештою, лише кілька історій виявилися правдивими. Як і всі іммігранти, Мін Су й Де Хьон пристосувалися настільки, наскільки змогли. Людей і місць, де були небажаними, вони уникали. Двоюрідний брат Де Хьона справді допоміг їм, і вони почали процвітати, їхню віру було винагороджено.

Через кілька років, коли Мін Су дізналася, що вагітна, першою її думкою було, як назвати дитину. Їй здавалося, що американські імена нічого не означають, не те, що корейські. У Кореї спочатку йшло прізвище, яке розповідало цілу історію роду. В Америці прізвище називали «останнім іменем». Де Хьон сказав, це свідчить про те, що американці вважають особистість важливішою за родину.

Мін Су було досить складно вибрати для сина ім’я, яке американці називали «першим». Чи має воно бути американським, легким для вимови його майбутніх учителів та однокласників? Чи вони мають триматися традицій і обрати два китайських ієрогліфи, аби створити двоскладове ім’я?

Імена — могутні речі. Вони діють як маркер індивідуальності й своєрідна карта, що орієнтує вас у часі й географії. Ба більше, вони можуть бути компасом. Зрештою, Мін Су пішла на компроміс. Вона назвала свого сина американським ім’ям, за яким слідували корейське ім’я та прізвище. Вона назвала його Чарльз Чже Вон Бе. Другий син отримав ім’я Деніел Чже Го Бе.

Врешті-решт вона обрала обидва імені. Корейське й американське. Американське й корейське.

Аби вони знали, звідки походять.

Аби вони знали, куди йдуть.

Наташа

Я спізнилася. Заходжу до кімнати очікування і прямую до секретарки. Вона хитає головою, наче вже бачила таке. Тут усі все вже бачили, і їм байдуже, що для тебе все це нове.

— Вам треба зателефонувати на головну лінію Служби громадянства та імміграції США й записатися на нову зустріч.

— У мене немає на це часу, — відказую я. І розповідаю про дивакувату охоронницю Ірен. Я кажу це спокійно й розважливо. Секретарка знизує плечима й опускає погляд. Мені відмовлено. І якогось іншого дня я змирилася б із цим.

— Будь ласка, зателефонуйте їй. Зателефонуйте Карен Вітні. Вона сказала мені повернутися.

— Вашу зустріч було призначено на восьму ранку. Зараз 08:05. У неї інший прохач.

— Будь ласка. Я спізнилася не з власної провини. Вона сказала…

Секретарчине обличчя напружилося. Хай там що я говоритиму — їй байдуже.

— Міс Вітні вже приймає іншого відвідувача, — вона промовляє так, наче я не розумію англійської.

— Зателефонуйте їй! — вимагаю я. Мій голос звучить надто гучно й істерично. Решта присутніх, навіть ті, хто не розмовляє англійською, дивляться на мене. Відчай зрозумілий будь-якою мовою.

Секретарка киває до охоронця, який стоїть біля дверей. Перш ніж він устигає підійти до мене, відчиняються двері, що ведуть до кімнати перемовин. Дуже високий і худий темношкірий чоловік гукає мене. Він киває до секретарки:

— Усе гаразд, Мері. Я займуся нею.

Я швидко проходжу у двері, поки він не передумав. Він не дивиться на мене, лише розвертається і йде низкою коридорів. Я тихо прямую слідом, поки він не зупиняється біля кабінету Карен Вітні.

— Чекайте тут, — каже він мені й зникає лише на кілька секунд, але повертається з червоною папкою — моїм файлом.

Ми йдемо черговим коридором, доки, зрештою, не дістаємося до його кабінету.

— Мене звати Лестер Барнс, — каже він. — Сідайте.

— Я…

Він піднімає руку, зупиняючи мене.

— Усе, що я маю знати — у цьому файлі, — він піднімає папку за ріжок і трясе переді мною. — Зробіть собі послугу й помовчте, доки я читатиму.

Його стіл такий охайний… Він напевно цим пишається. Набір канцелярського приладдя срібного кольору: тримач для ручки, лоток для вхідних та вихідних паперів, навіть візитниця з вигравіруваними ініціалами. Хто взагалі ще користується візитками? Я простягаю руку, беру одну й кладу до кишені.

За спиною у нього стоїть висока шафа зі стосами папок, розставлених за кольорами. У кожній — чиєсь життя. Чи справді колір папок такий очевидний, яким здається мені? Мій файл червоного кольору відмови.

За кілька хвилин він підводить на мене погляд:

— Чому ви тут?

— Карен… Міс Вітні сказала мені прийти. Вона була мила зі мною. Вона сказала, що, можливо, для мене щось буде.

— Карен новенька, — він говорить так, наче це щось пояснює, але я не розумію, що саме. — Останню апеляцію вашої родини було відхилено. Депортація в силі, міс Кінгслі. Ви та ваша родина маєте виїхати сьогодні о десятій годині вечора.

Він закриває папку й підсовує до мене упаковку серветок, очікуючи, що я заплачу. Але я не плаксійка.

Я не плакала навіть тоді, коли батько вперше розповів нам про наказ про депортацію, і тоді, коли відхиляли наші апеляції.

Я не плакала, коли минулої зими дізналася, що мій колишній хлопець Роб зраджує мене.

Я навіть учора не плакала, коли офіційно прощалася з Бев. Ми обидві кілька місяців знали, що це наближається. Я не плакала, проте все одно це було нелегко. Бев прийшла б сьогодні зі мною, але вона поїхала з родиною до Каліфорнії ознайомлюватися з університетом у Берклі та з іншими університетами штату.

— Може, коли я повернуся, ти ще будеш тут, — з надією сказала вона після наших сімнадцятих обіймів. — Може, усе вдасться…

Бев завжди була непохитною оптимісткою, навіть у безвихідних ситуаціях. Вона з тих дівчат, які купують лотерейні квитки. Я з тих дівчат, які глузують із таких людей.

Отже. Зараз я точно не збираюся плакати. Я підводжуся, збираю свої речі й прямую до дверей. Я щосили намагаюся залишатися не плаксійкою. У голові я чую мамин голос:

Не дозволяй гордості взяти над тобою гору, Ташо.

Я розвертаюся.

— То ви насправді нічим не можете мені допомогти? Я справді маю їхати? — я кажу це так тихо, що ледве чую себе. Містер Барнс, своєю чергою, чує мене без проблем. Прислухатися до тихих, нещасних голосів — це його робота.

Він стукає пальцями по закритій папці.

— Ваш батько керував транспортним засобом у стані алкогольного сп’яніння…

— Це його проблема. Чому я маю розплачуватися за його помилку?

Мій тато. Один вечір його слави призвів до того, що він сів за кермо п’яним. А це призвело до того, що нас викрили, і тепер я втрачаю єдине місце, яке зву домом.

— Ви досі перебуваєте тут незаконно, — каже Барнс, але його голос уже не такий твердий, як раніше.

Я киваю, проте мовчу, бо тепер я справді можу розплакатися. Я вдягаю навушники й знову прямую до дверей.

— Я був у вашій країні. Був на Ямайці, — каже він, усміхаючись від згадки про подорож. — Я чудово провів час. Там усе irie. У вас усе буде гаразд.

Психіатри радять не стримувати почуття в собі, бо зрештою ті вибухнуть. Вони не помиляються. Я злилася впродовж кількох місяців. Мені здається, ніби я злюся усе своє життя. Злюся на батька. Злюся на Роба, який минулого тижня сказав мені, що ми маємо бути друзями попри «все», тобто попри той факт, що він зрадив мене.

Навіть Бев не уникла мого гніву. Усю осінь вона переймалася тим, до якого університету подавати документи, зважаючи на те, куди вступатиме її хлопець, Деррик. Вона регулярно перевіряє різницю в часі між різними університетами. «Чи спрацюють стосунки на відстані?» — питає вона щокілька днів. Востаннє, коли вона запитала мене, я сказала, що, можливо, їй не варто будувати все своє майбутнє на своєму сьогоднішньому хлопцеві-старшокласнику. Їй це не сподобалося. Бев гадає, що вони будуть разом завжди. Я думаю, що їхні стосунки закінчаться після випускного. Можливо, улітку. Мені довелося кілька тижнів робити за неї домашню роботу з фізики, аби загладити свою провину.

І тепер чоловік, який, імовірно, провів на Ямайці не більше тижня, каже мені, що все буде irie.

Я знімаю навушники.

— Де ви відпочивали? — питаю я.

— У Негрилі, — відповідає він. — Дуже гарне місце.

— Ви виїжджали за межі готелю?

— Я хотів, але моя…

— Але ваша дружина не хотіла, бо їй було страшно, еге ж? У путівнику сказано, що краще залишатися на території готелю. — Я знову сіла.

Він складає руки й спирається на них своїм підборіддям. Уперше, відколи почалася ця розмова, головний у ній не він.

— Вона хвилювалася через безпеку? — я малюю у повітрі лапки навколо слова «безпека», наче це те, про що насправді не треба хвилюватися. — Чи, може, вона просто не хотіла псувати собі настрій під час відпочинку, дивлячись, у яких злиднях усі там живуть? — Гнів, який я стримувала, зростає у мене всередині й піднімається горлом. — Ви слухали Боба Марлі, бармен приніс вам косяк, хтось розповів, що означає irie, і тепер ви думаєте, що знаєте щось. Ви бачили тікі-бар, пляж і готельний номер. Це не країна. Це курорт.

Він піднімає руки, неначе захищаючись, неначе намагаючись відштовхнути слова у повітрі знову до мене.

Так, я поводжуся жахливо.

Так, мені байдуже.

— Не кажіть мені, що в мене все буде гаразд. Я не знаю тієї країни. Я живу тут з восьми років. Я не знаю нікого на Ямайці. У мене немає акценту. Я не знаю своїх тамтешніх рідних, не так, як треба знати. Я у випускному класі. А як же мій випускний бал, закінчення школи та мої друзі? — Я хочу перейматися усіма тими безглуздими речами, які хвилюють їх. Я навіть почала готувати документи до Бруклінського коледжу. Моя мама два роки заощаджувала, аби поїхати до Флориди й купити мені «пристойну» картку соціального страхування. «Пристойна» картка — це картка зі справжніми краденими номерами замість вигаданих. Чоловік, який продав її мамі, сказав, що дешевші картки з фальшивими номерами не пройдуть перевірку і я не вступлю до коледжу. З карткою я можу подати заявку на фінансову допомогу. А якщо разом з нею я отримуватиму стипендію, то зможу навіть дозволити собі вчитися у Бінгемтонському університеті чи іншому державному закладі.

— А як же університет? — питаю я, вже розплакавшись. Сльози не зупиняються. Вони надто довго чекали, аби вийти назовні.

Містер Барнс підсовує упаковку серветок ближче до мене. Я беру шість-сім штук, використовую їх і беру ще шість чи сім.

— Ви хоч уявляєте, як це — ніде не вписуватися? — знову кажу я це занадто тихо, щоб бути почутою, і знову ж він чує мене.

Я вже біля дверей, тримаюся за ручку, коли він промовляє:

— Міс Кінгслі. Заждіть.

Irie

Історія походження

Можливо, ви чули слово irie раніше. Можливо, ви приїздили на Ямайку і знаєте, що воно походить з ямайського діалекту патуа. Чи, можливо, ви знаєте, що своїм корінням воно тягнеться з растафаріанства. Відомий співак реґі Боб Марлі був растаманом і поширив це слово за межами ямайського узбережжя. Тож, може, чуючи це слово, ви сприймаєте його в контексті цієї релігії.

Можливо, ви знаєте, що растафаріанство — це невеличке бічне відгалуження трьох головних авраамічних релігій — християнства, ісламу та юдаїзму. Вам відомо, що ці релігії монотеїстичні й центром кожної з них є три різні втілення Авраама. Можливо, у слові «irie» ви чуєте відлуння Ямайки 1930-х років, коли виникло растафаріанство. Чи, може, ви чуєте відлуння його духовного лідера, Ха`йле Села`ссіє I, імператора Ефіопії у 1930—1974 роках.

І коли ви чуєте це слово, то розумієте його духовне значення. Усе гаразд між вами й вашим Богом, а отже, і між вами та світом. Бути irie — це перебувати у високому й духовному місці. У цьому слові ви вчуваєте саму суть релігії.

Або, можливо, ви не знаєте історії.

Ви нічого не знаєте про Бога, духа чи мову. Вам відоме сучасне побутове значення цього слова. Бути irie означає просто бути в порядку.

Іноді, зазираючи до словника, ви бачите, що деякі тлумачення позначені як застарілі. Наташа часто замислюється над тим, якою «слизькою» може бути мова. Спочатку слово означає одне, а врешті-решт — інше. Чи це через зловживання та спрощення, як-от на ямайських курортах туристів вчать слова irie? Чи це через неправильне слововживання, до чого останнім часом схильний тато Наташі?

До повідомлення про депортацію він не розмовляв з ямайським акцентом і не вдавався до ямайського сленгу. Тепер, коли вони змушені повернутися, він послуговується новим словником, наче турист, що вивчає фрази іноземною мовою для подорожі за кордон. «Усе irie, друже», — відповідає він касирам у продуктових крамницях на стандартне запитання «Як справи?». Він каже irie листоноші, який привозить пошту й питає про те саме. Він шкіриться, засунувши руки до кишень і розправивши плечі, й поводиться так, наче світ завалив його більшою купою дарунків, ніж він може прийняти. Уся його поведінка настільки очевидно штучна, що Наташа впевнена — усі бачать його наскрізь. Але це не так. Її тато миттєво піднімає людям настрій, наче його очевидне щастя передається їм.

Наташа вважає, що слова треба використовувати радше як одиниці вимірювання. Метр — це метр та й годі. Словам не можна дозволяти змінювати значення. Хто вирішує, що значення змінилося, і коли? Чи існує проміжок часу, коли слово має обидва значення? Чи час, коли слово не означає взагалі нічого?

Наташа знає: якщо їй доведеться поїхати з Америки, вона втратить усіх своїх друзів, навіть Бев. Звісно, спочатку вони намагатимуться підтримувати зв’язок, але це не буде те саме, що бачитися щодня. Вони не підуть на подвійне побачення, на випускний бал. Не святкуватимуть разом зарахування до університетів і не плакатимуть через відмову. Не буде дурних світлин з випускного. Час спливатиме, і відстань між ними з кожним днем здаватиметься дедалі більшою. Бев житиме в Америці американським життям. Наташа житиме на Ямайці, почуваючись чужинкою у країні, в якій народилася.

Скільки мине часу, перш ніж її друзі забудуть про неї? Скільки часу їй знадобиться, щоб набути ямайського акценту? Скільки часу мине, перш ніж вона забуде, що взагалі колись була в Америці?

Одного дня у майбутньому значення слова irie зміниться і стане просто черговим словом із довгого списку застарілих чи маловживаних. «Усе irie?» — запитає вас хтось з ідеальним американським акцентом. «Усе irie», — відповісте ви, маючи на увазі, що все гаразд, але ви не хочете про це говорити. Ніхто з вас не знатиме про авраамічну чи растафаріанську релігію, чи про ямайський діалект. Це слово взагалі буде позбавлене будь-якої історії.

Деніел

Місцевий хлопець потрапив у пастку батьківського вихору очікувань і розчарування, надії на порятунок немає.

Приємне в тому, щоб мати старшого брата гівнюка-вундеркінда — на тебе не тиснуть. Чарлі завжди був достатньо хорошим, за двох синів. Тепер, зрештою, він не такий ідеальний, і тиснуть на мене.

Ось розмова, яка відбулася 1,3 мільярди (плюс-мінус) разів, відколи він повернувся додому.

Мама. З твоїми оцінками досі все гаразд?

Я. Ага.

Мама. А з біології?

Я. Ага.

Мама. А як із математикою? Ти її не любиш.

Я. Знаю, що не люблю.

Мама. Але з оцінками все гаразд?

Я. Досі «добре».

Мама. Чому ще не «відмінно»? Господи. Час уже тобі стати серйознішим. Ти вже не маленький хлопчик.

Сьогодні в мене співбесіда щодо вступу до Єльського університету із його випускником. Це другий найкращий виш, але вперше в житті я грюкнув кулаком по столу й відмовився вступати до найкращого вишу (до Гарварду). Бути молодшим братом Чарлі в іншому навчальному закладі — це вже занадто. Окрім того, хтозна, чи візьмуть мене взагалі до Гарварду тепер, коли Чарлі тимчасово відрахували.

Ми з мамою на кухні. Перед співбесідою вона вирішує побалувати мене смачненьким і варить заморожені mandu (пельмені). Для апетиту я їм «Cap’n Crunch» (найкращі пластівці, відомі людству) і пишу у своєму блокноті Moleskine. Я працюю над віршем про розбите серце вже вічність (плюс-мінус). Проблема в тому, що мені ніколи не розбивали серце, тож вірш дається важко.

Писати за кухонним столом — це розкіш. Я б не зміг цього робити, якби тут був мій батько. Уголос він не засуджує моє писання віршів, але точно не схвалює.

Мама перериває мою трапезу й писанину різновидом нашої звичайної розмови. Я невимушено відповідаю, вставляючи своє «ага» із повним ротом пластівців, коли вона змінює сценарій. Замість звичного «Ти вже не маленький хлопчик» вона каже:

— Не будь таким, як твій брат.

Вона каже це корейською. Для виразності. І дякувати Богу, Долі чи Цілковитому Невезінню, саме тоді, коли вона говорить це, до кухні заходить Чарлі. Я припиняю жувати.

Кожен, хто подивився б на нас збоку, подумав би, що все ідеально. Мати готує сніданок двом синам, один з яких сидить за столом і їсть пластівці (без молока). З’являється другий син, який так само збирається снідати.

Однак насправді відбувалося не це. Мама так зніяковіла, що Чарлі відчув, як вона зашарілася. Трохи, але помітно. Вона пропонує йому кілька mandu, хоча знає, що він ненавидить корейські страви, від яких відмовився ще в середніх класах старшої школи.

А Чарлі? Він лише вдає. Вдає, що не розуміє корейської. Вдає, що не чув, як вона пропонує йому пельмені. Вдає, що мене не існує.

Він майже обдурив мене, поки я не глянув на його руки. Вони стиснулися у кулаки й видали правду. Він почув і зрозумів. Вона могла назвати його епічним довбойобом, іграшковим членом з яйцями, і це було б краще, ніж сказати мені не бути таким, як він. Усе моє життя вона говорила протилежне. «Чому ти не можеш бути таким, як твій брат?» Такий поворот фортуни пішов не на користь нам обом.

Чарлі дістає з шафки склянку й наповнює її водою з крана. Він п’є водопровідну воду, аби допекти мамі. Вона відкриває рота, щоб сказати звичайне «Ні. Пий відфільтровану», але мовчить. Чарлі вихиляє склянку трьома швидкими ковтками й повертає її, не прополоскавши, до шафки. Він іде й залишає дверцята шафки відчиненими.

— Умма³, дай йому спокій, — кажу я мамі, коли Чарлі йде. Я розлючений на нього й через нього. Мої батьки не зупиняються у своїй безжальній критиці. Я можу лише уявити, як паскудно йому працювати цілий день у крамниці з батьком. Закладаюся, що тато дорікає йому між усмішками до покупців і відповідями на їхні запитання про накладні пасма, олію чайного дерева та догляд за хімічно пошкодженим волоссям (мої батьки — власники спеціалізованого косметичного магазину, де продаються товари для догляду за волоссям чорношкірих. Він називається «Догляд за чорним волоссям»).

Мама відкриває пароварку, щоб глянути, чи зварилися пельмені. Від пари її окуляри затуманюються. У дитинстві я сміявся з цього, а вона робила так, щоб окуляри запотіли якомога сильніше, і вдавала, що не бачить мене. Тепер вона просто знімає їх і протирає рушником.

— Що відбувається з твоїм братом? Чому він схибив? Він ніколи не давав маху.

Без окулярів вона видається молодшою, симпатичнішою. Чи не збочення вважати свою маму симпатичною? Можливо. Упевнений, що таке ніколи не спадало на думку Чарлі. Усі його дівчата (разом шість) були дуже милими, трохи кругловидими білими панночками з білявим волоссям і блакитними очима.

Ні, брешу. Була одна дівчина, Аманда. Остання, з якою він зустрічався у школі до університету.

Вона мала зелені очі.

Мама повертає окуляри на місце й чекає, наче я збираюся відповісти на її питання. Вона ненавидить не знати, що буде далі. Невідомість — її ворог. Гадаю, це тому, що вона зростала у злиднях у Південній Кореї.

— Він ніколи не хибив. Щось сталося.

Тепер я ще більше розлючений. Можливо, з Чарльзом не сталося нічого. Можливо, його виперли, бо йому просто не подобається навчання. Можливо, він не хоче бути лікарем. Можливо, він не знає, чого хоче. Можливо, він просто змінився.

Але в нашій родині нам не дозволено змінюватися. Ми ступили на цей шлях, аби стати лікарями, і зійти з нього неможливо.

— Вам, хлопцям, тут занадто легко. Америка зробила вас м’якими. — Якби щоразу, коли я чую це, у мене в мозку з’являлася нова звивина, я вже був би бісовим генієм.

— Ми тут народилися, мамо. Ми завжди були м’якими.

Вона глузливо посміхається.

— Що зі співбесідою? Ти готовий? — мама оглядає мене і знаходить ваду. — Підстрижися перед співбесідою. — Кілька місяців вона докоряє мені тим, що я не позбувся свого короткого хвостика. Я видаю звук, що може бути як згодою, так і запереченням. Вона ставить переді мною тарілку з пельменями, і я мовчки їм.

Через цю важливу співбесіду батьки дозволили мені зробити вихідний і не йти до школи. Ще тільки восьма ранку, але я нізащо не залишуся вдома й не слухатиму більше подібних балачок. Перш ніж я втікаю, мама простягає мені гаманець із квитанціями, щоб я заніс його татові до крамниці.

— Аппа⁴ забув. Віднеси йому.

Я впевнений, що вона хотіла віддати гаманця Чарлі, перед тим як він пішов до крамниці, але забула через їхній невеличкий інцидент на кухні.

Я беру гаманця, хапаю свій блокнот і волочуся нагору перевдягатися. Моя спальня в кінці довгого коридору. Я проминаю кімнату Чарлі (як завжди, двері зачинені) і батьківську. До одвірка притулені кілька не розпакованих маминих полотен. Сьогодні вона не працює у крамниці, тож закладаюся, вона з нетерпінням чекає того, як проведе цей день за малюванням. Останнім часом вона малює тарганів, мух і жуків. Я дражню її, кажучи, що в неї настала Епоха Огидних Комах, хоча це подобається мені навіть більше, ніж Епоха Абстрактних Орхідей кілька місяців тому.

Я швиденько змінюю маршрут до порожньої спальні, що її мама використовує як студію, аби подивитися, чи не намалювала вона щось новеньке. Авжеж, онде здоровенний жук. Полотно не дуже велике, але жук займає увесь простір. Мамині картини завжди яскраві й гарні, проте щось у тих кольорах, у її складних, майже анатомічних зображеннях комах робить картини більш ніж просто гарними. Цей новий жук зображений у темних перламутрових зелених, синіх і чорних кольорах. Його крильця мерехтять, наче олія, розлита на воді.

Три роки тому тато зробив їй на день народження сюрприз. Він найняв помічника у крамницю на неповний день, щоб мамі не доводилося ходити туди щодня. Також він купив набір олійних фарб і кілька полотен. Я ніколи раніше не бачив, щоб мама плакала через подарунок. Відтоді вона малює.

Повернувшись до своєї кімнати, я думаю в десятитисячний раз (плюс-мінус) про те, як саме склалося б мамине життя, якби вона ніколи не поїхала з Кореї? Якби вона ніколи не зустріла тата? Якби в неї не було Чарлі й мене? Чи була б вона нині художницею?

Я вдягаю свій новий сірий костюм, пошитий на замовлення, і червону краватку. «Занадто яскрава», — сказала мама про неї, коли ми ходили за покупками. Очевидно, тільки картинам дозволено бути барвистими. Я переконав її, зауваживши, що червоний надасть мені впевненості. Тепер, знову дивлячись на своє відображення у дзеркалі, мушу сказати, що костюм таки надає мені впевненості й вишуканості (саме так, вишуканості). Шкода, що я вдягаю його лише для цієї співбесіди, а не для чогось, що справді має для мене значення. Я перевіряю погоду на своєму телефоні й вирішую, що пальта на вдягатиму. Буде максимум дев’ятнадцять градусів тепла — ідеальний осінній день.

Попри моє роздратування через те, як мама поводиться з Чарлі, я цілую її, обіцяю підстригтися і виходжу з будинку. Сьогодні по обіді моє життя заскочить у потяг, що прямує до станції «Лікар Деніел Чже Го Бе», але до того часу день мій. Я збираюся робити все, що підказуватиме мені світ. Я чинитиму так, наче я в клятій пісні Боба Ділана, і летітиму за вітром. Я вдаватиму, що двері мого майбутнього широко відчинені й може статися що завгодно.

3 Корейською «мама».

4 Корейською «тато».

Наташа

У житті немає випадковостей. Так кажуть люди. Моя мама часто так говорить. «На все є причина, Ташо». Зазвичай люди кажуть так, коли стається щось паскудне, але не геть погане. Автомобільна аварія без трагічних наслідків. Вивихнута кісточка, а не зламана.

Показово, що мама не сказала цього стосовно нашої депортації. Яка може бути причина для цієї жахливої події? Тато, з чиєї провини все це відбувається, каже: «Не можна завжди знати плани Господні». Я хочу сказати йому, що, можливо, не слід цілком покладатися на Бога і що без надії сподіватися — це не життєва стратегія. Але це означатиме, що я маю заговорити до нього, а я не хочу розмовляти з батьком.

Люди так кажуть, щоб надати світові сенс. Потай, у глибині душі, кожен вірить, що в життя є якийсь сенс, якийсь задум. Справедливість. Звична порядність. Добре відбувається з добрими людьми. Погане стається лише з поганими.

Ніхто не хоче вірити, що життя — це випадковості. Мій батько каже, що не знає, звідки береться мій цинізм, але я не цинік. Я реаліст. Краще бачити життя таким, яким воно є, ніж таким, яким ви хочете, аби воно було. Немає жодних причин. Усе просто відбувається.

Але ось кілька Очевидних Фактів: якби я не запізнилася на зустріч, я не познайомилася б із Лестером Барнсом. А якби він не промовив слово irie, я не зірвалася б. А якби я не зірвалася, то не стискала б зараз у руці ім’я адвоката, відомого своїми виграними справами.

Я виходжу з будівлі повз охорону. Я відчуваю ірраціональне й геть не властиве мені бажання подякувати тій охоронниці Ірен — але вона за кілька футів від мене завзято обмацує чиїсь речі.

Я перевіряю, чи немає повідомлень на телефоні. Хоча зараз у Каліфорнії лише пів на шосту ранку, Бев надіслала мені низку знаків питань. Я розмірковую, чи не розповісти їй про останні події, та потім вирішую, що насправді нічого не сталося.

«Поки що нічого», — відповідаю їй я. Знову в мене виникає егоїстичне бажання, аби вона була тут, зі мною. Хоча насправді це я хочу бути з нею, обирати університети, як нормальна учениця випускного класу.

Я знову дивлюся на записку. Джеремі Фіцджеральд. Містер Барнс не дозволив мені зателефонувати від нього й домовитися про зустріч.

— Це чиста авантюра, — сказав він, перш ніж фактично виставив мене за двері.

Очевидний Факт: ніколи не слід вдаватися до авантюр. Краще вивчити шанси і взятися за потенційний варіант. Утім якщо авантюра — це ваш єдиний шанс… тоді вперед.

Ірен

Гіпотетична історія

На обідній перерві Ірен завантажує собі альбом Nirvana. Вона прослуховує його тричі поспіль. У голосі Курта Кобейна вона чує те саме, що й Наташа — ідеальне і прекрасне страждання, натягнуті ноти, настільки сповнені самотності, що хочеться, аби вони обірвалися. Ірен здається, що буде краще, якщо голос обірветься, краще, ніж жити, прагнучи чогось і не отримуючи цього, краще, ніж узагалі жити.

Вона поринає у голос Курта Кобейна, глибше, глибше, глибше, до цілковитої темряви. Знайшовши його в інтернеті, Ірен дізнається, що в історії Кобейна не було щасливого кінця.

Ірен складає план. Сьогодні буде останній день її життя.

Правда в тому, що вона роками розмірковувала про самогубство. У піснях Кобейна вона зрештою знаходить потрібні слова. Вона пише передсмертну записку, адресовану нікому: «Ну що ж. Хай там як — проїхали»⁵.

5 Слова з пісні «Smells Like Ten Spirit».

Наташа

Я роблю лише два кроки з будівлі й набираю номер.

— Скажіть, будь ласка, чи можна призначити на сьогодні зустріч якомога раніше?

Здається, що жінка на тому боці перебуває на якомусь будівництві. На задньому фоні я чую звуки бурава й гучне бахкання. Мені доводиться двічі повторити своє ім’я.

— А з якого приводу? — питає жінка.

Я вагаюся. Річ у тому, що як нелегальний емігрант ти вчишся чудово зберігати таємниці. Перш ніж почалася ця історія з депортацією, єдиною людиною, якій я розповіла правду, була Бев, навіть попри те, що вона зазвичай не тримає язика за зубами.

— Саме вирвалося, — каже вона, наче геть не контролює слова, що вилітають з її рота.

Утім навіть Бев розуміла, наскільки важливо зберігати цю таємницю.

— Алло, мем! Скажіть, з якого ви приводу, — знову допитується жінка.

Я щільніше притискаю мобільний до вуха й застигаю посеред сходів. Світ навколо мене пришвидшується, наче фільм на перемотці. Люди піднімаються і спускаються сходами, рвучко рухаючись, утричі швидше. Над головою в небі проносяться хмари, а сонце змінює своє положення.

— Я нелегал, — кажу я. Серце калатає, наче я дуже довго бігла на страшенно велику відстань.

— Мені треба знати більше, — відповідає жінка.

І я розповідаю. Я з Ямайки. Мої батьки нелегально приїхали у Штати, коли мені було вісім. Відтоді ми тут живемо. Мого батька заарештували за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп’яніння. Нас депортують. Лестер Барнс подумав, що адвокат Фіцджеральд може допомогти.

Жінка записує мене на зустріч на одинадцяту годину.

— Чи можу я ще чимось допомогти? — питає вона.

— Ні, — відповідаю я. — Цього достатньо.

Офіс адвоката розташований трохи вище від мене, недалеко від Таймс-Сквер. Я дивлюся на телефон. 08:35. Легкий вітерець піднімає край моєї спідниці й бавиться моїм волоссям. Погода на диво тепла як на середину листопада. Можливо, не треба було брати із собою шкіряну куртку. Я загадую бажання, щоб зима була не занадто суворою, перш ніж згадую, що мене, ймовірно, взимку тут не буде. Якщо місто вкриває сніг і навколо нікого немає, щоб відчути це, чи буде все одно холодно?

Так. Відповідь на це питання — так.

Я міцніше притискаю до себе куртку. Мені досі важко повірити, що моє майбутнє відрізнятиметься від того, яке я планувала.

До зустрічі дві з половиною години. Моя школа на відстані п’ятнадцяти хвилин ходьби звідси. Мені спадає на думку пройтися до неї й востаннє подивитися на будівлю. Моя школа взірцева, з поглибленим вивченням природничих наук, і я тяжко працювала, аби потрапити до неї. Не можу повірити, що можу більше ніколи її не побачити. Зрештою, я вирішую не йти. Забагато людей, на яких можна наскочити, забагато питань типу «Чому ти сьогодні не в школі?», на які я не хочу відповідати.

Натомість я вирішую вбити час прогулянкою в три милі до офісу адвоката. Дорогою зайду до своєї улюбленої крамниці вінілових платівок. Я вдягаю навушники і вмикаю альбом «Temple of the Dog». Це гранж-гурт 90-х, цілковита стурбованість і гучні гітари. Звучить голос Кріса Корнелла й відносить усі мої тривоги геть.

Семюел Кінгслі

Історія жалю, частина перша

Семюел, батько Наташі, переїхав до Америки на два роки раніше, ніж решта його родини. План був такий: спочатку їде Семюел і стає на ноги, влаштовуючись бродвейським актором. Це буде легше зробити, якщо він не муситиме хвилюватися про дружину та маленьку дитину. Без них він зможе ходити на прослуховування будь-коли й налагоджувати зв’язки з акторською громадою Нью-Йорка. Спочатку на це мав піти рік, але він перетворився на два. Пішов уже й третій, проте мама Наташі не могла й не стала чекати більше.

Тоді їй було лише шість, але Наташа пам’ятає телефонні дзвінки до Америки. Вона завжди могла їх відрізнити, бо мамі доводилося набирати всі ті додаткові цифри. Спершу телефонні розмови були хороші. Її тато звучав як тато. Він звучав щасливо.

Десь за рік батьків голос змінився. У нього з’явився кумедний новий акцент, ритмічніший і гугнявіший, ніж патуа. Батько здавався менш щасливим. Вона пам’ятала, як підслуховувала їхні розмови. Вона не чула, що говорив тато, та й не було потреби.

— Скільки ще, ти думаєш, ми чекатимемо?

— Але, Семюеле! Ми більше не родина, бо ти там, а ми тут.

— Поговори зі своєю дочкою.

І от одного дня вони покинули Ямайку назавжди. Наташа попрощалася зі своїми друзями й родичами, щиро сподіваючись, що знову їх побачить, може, на Різдво. Вона не знала, що це означає — бути нелегалом. Що можна взагалі ніколи не повернутися додому. Що батьківщина більше не відчуватиметься як дім, а просто як інша країна, про яку ти десь прочитала. Наташа пам’ятає, як того дня, коли вони відлітали, вона сиділа в літаку і хвилювалася, як же вони пролітатимуть крізь хмари, перш ніж зрозуміла, що хмари геть не схожі на ватні кульки. Вона все думала, чи впізнає її тато і чи досі він її любить. Минуло стільки часу…

Але тато впізнав її й досі любив. Він міцно обійняв їх в аеропорту.

— Господи, як я за вами скучив! — вигукнув тато й обійняв їх іще міцніше. Він здавався таким самим. Тієї миті навіть його голос звучав так само, звичний патуа. Однак пахло від нього інакше — американським милом, американським одягом і американською їжею. Наташі було байдуже. Вона була така щаслива, що бачить його! Вона могла звикнути до чого завгодно.

Упродовж двох років, коли Семюел сам був в Америці, він жив у давнього друга своєї матері. Робота йому була не потрібна, а щоб покрити свої невеличкі витрати, Семюелу вистачало заощаджень.

Після того як до Америки прилетіли дружина з дочкою, це мало змінитися. Семюел влаштувався охоронцем до однієї з будівель на Уолл-Стріт. Також він винайняв двокімнатну квартиру в районі Флетбуш у Брукліні.

— У мене все вийде, — говорив Семюел дружині. Він обрав нічні зміни, щоб мати час на прослуховування удень.

Але вдень він був стомлений.

Та й ролей для нього не було, а акцент не зникав, хоч як Семюел старався. Не дуже допомагало й те, що Патриція і Наташа говорили з рідним ямайським акцентом, хоч як він намагався навчити їх «правильної» американської вимови.

А відмови — це не так легко. Аби стати актором, треба бути товстошкірим, а Семюел був не зовсім таким. Відмови були для нього наче наждачний папір, від постійного натиску якого лущилася шкіра. Через деякий час Семюел не був упевнений, хто протримається довше — він чи його мрії.

Деніел

Місцевий хлопець покірно сідає у потяг номер 7, що прямує на захід, до зупинки «Кінець дитинства»

Звісно, можливо, я трохи драматизую, але саме так я відчуваю. Цей Магічний Довбаний Потяг несе мене від дитинства (радощі, спонтанність, розваги) до дорослості (страждання, передбачуваність, жодних розваг). Коли я вийду з нього, то матиму план і зі смаком доглянуте (тобто коротке) волосся. Я більше не читатиму (чи не писатиму) віршів — лише біографії Вкрай Важливих Людей. У мене буде своя Точка Зору з серйозних питань, як-от імміграція, роль католицької церкви у світському житті й порівняно відстійна гра професійних футбольних команд.

Потяг зупиняється, і половина пасажирів виходить. Я прямую до свого улюбленого місця — два сидіння в кутку біля кабіни машиніста. Я розвалююсь одразу на обох сидіннях.

Так, це зухвало. Але в мене є чудовий привід для такої поведінки: цілком порожній потяг о другій ночі (далеко за комендантську годину) і чоловік зі здоровезною змією навколо шиї, який вирішує сісти поруч зі мною попри те, що вільні ще тисяча місць (плюс-мінус).

Я виймаю блокнот із внутрішньої кишені свого піджака. До Тридцять четвертої вулиці на Мангеттені, де працює мій улюблений перукар, десь близько години, а цей вірш сам себе не напише. Через п’ятдесят хвилин (і три слабеньких рядки) до моєї станції залишається всього кілька зупинок. Двері Магічного Довбаного Потяга зачиняються. Ми проїжджаємо десь двадцять футів тунелем і зупиняємося. Світло вимикається, ну звісно ж. Ми сидимо п’ять хвилин, перш ніж машиніст вирішує, що непогано було б поспілкуватися. Я очікую, що він скаже, що потяг невдовзі рушить тощо, але чую наступне:

— ПАні та ПАнове. До вчорашнього дня я був такий самий, як і ви. Я так само їхав у потязі в НІкуди.

Хай йому чорт. Зазвичай диваки їдуть у потязі, а не ведуть його. Мої попутники випростовуються на своїх місцях. Над нашими головами висять хмарки «Якого біса?».

— Але зі мною щось СТАлося. Я пережив релігійний ДОсвід!

Не впевнений, звідки він (Місто Схибнутих, населення — 1 особа).

Він старанно вимовляє початки слів, і звучить так, наче він постійно усміхається, проповідуючи нам.

— Сам ГОСподь спустився з НЕбес і врятував мене.

Люди ляскають себе по лобах і закочують очі в цілковитій недовірі.

— ВІН і вас спасе, але ви маєте ВПУстити Його у свої серця. ВПУстити зараз, перш ніж дістанетеся кінцевого пункту ПРИзначення.

Я теж стогну, бо його обігравання образів жахливе. Хлопець у костюмі горлає, щоб машиніст заткнув пельку і вів потяг. Мати затуляє вуха своїй маленькій донечці й каже хлопцеві, щоб він так не висловлювався. У потязі номер 7 можуть розгорнутися події «Володаря мух»⁶.

Наш машиніст-проповідник стишується, і наступну хвилину ми сидимо в темряві, перш ніж починаємо рухатися знову. Ми під’їжджаємо до зупинки «Таймс-Сквер», але двері відчиняються не одразу. Тріскотить динамік.

— ПАні та ПАнове. Цей потяг не ОБСлуговується. Зробіть собі ПОслугу. Виходьте. Шукайте Господа, і знайдете Його.

Ми виходимо з потяга у стані, середньому між полегшенням і гнівом.

Кожному кудись треба. Пошуків Бога немає в розкладі.

6 Алегоричний роман англійського письменника Вільяма Ґолдінґа.

Наташа

Люди — нерозумні істоти. Замість того, щоб керуватися логікою, ми дозволяємо емоціям керувати нами. Світ був би щасливішим місцем, якби ситуація була протилежна. Наприклад, через один-єдиний телефонний дзвінок я почала сподіватися на диво.

А я навіть у Бога не вірю.

Машиніст

Євангелічна історія

Розлучення далося машиністу нелегко. Одного дня його дружина просто оголосила, що більше його не кохає. Вона не змогла це пояснити. У неї не було роману. Не було іншого, з ким би вона хотіла бути. Але кохання, яке вона колись відчувала, зникло.

За чотири роки після розірвання шлюбу справедливо буде сказати, що машиніст став кимось на кшталт скептика. Він згадує їхні з дружиною обітниці одне одному, які вони виголошували перед Господом. Якщо людина, яка присягається вам у вічному коханні, може раптом перестати любити, то в що там вірити?

Самотній і невпевнений, він мандрує з міста до міста, з квартири на квартиру, від роботи до роботи, і майже ніщо його у цьому світі не тримає. У нього проблеми зі сном. Єдине, що допомагає — перегляд нічних програм по телевізору з вимкненим звуком. Нескінченний потік зображень заспокоює його думки, і він засинає.

Одного разу вночі під час цього ритуалу його увагу привертає передача, якої він раніше не бачив. Перед величезною аудиторією за кафедрою стоїть чоловік, за спиною якого чималий екран з його ж обличчям. Чоловік плаче. Камера показує захоплених людей. Дехто з них теж плаче, але машиніст точно знає, що не від горя.

Тієї ночі він не засинає. Він умикає звук і всю ніч дивиться цю передачу.

Наступного дня він проводить деякі дослідження і відкриває для себе євангельське християнство, що веде його в подорож, про необхідність якої він не знав. Машиніст дізнається, що аби стати євангельським християнином, потрібні чотири складники. Перший — ви маєте переродитися. Чоловікові подобається думка про те, що можна народитися знову, вільним від гріха і тому гідним любові й спасіння душі. Другий і третій складники — ви маєте щиро вірити в Біблію та в те, що Христос помер за наші гріхи. І останнє — ви повинні зайняти активну позицію, поширювати і проповідувати Євангеліє.

Ось чому машиніст виголошує свою промову через гучномовець. Як він може не поділитися своєю віднайденою радістю з ближніми? А це справжня радість, яка корениться у щирій вірі. У впевненості, що ваше життя має мету й сенс. Що хоч земне життя може бути важким, у майбутньому існує краще місце, і в Господа є план, як вас туди привести.

Що все, що сталося з ним, навіть погане, сталося не випадково.

Деніел

Відколи я дозволив Усесвіту керувати моїм життям у цей Останній День Дитинства, я вирішую не чекати наступного потяга до Тридцять четвертої вулиці. Машиніст сказав шукати Бога. Можливо, він (чи вона — але кого ми дуримо? Господь — однозначно чоловік. Бо як інакше пояснити війни, чуму і стояк уранці?) просто зараз, тут, на Таймс-Сквер, саме чекає, щоб його знайшли. Утім, опинившись на вулиці, я одразу згадую, що Таймс-Сквер — це філія пекла (геєна вогненна мерехтливих неонових вивісок, що рекламують усі сім смертних гріхів). Господь ніколи б тут не зависав.

Я спускаюся Сьомою авеню до своєї перукарні, виглядаючи якогось Знака. На Тридцять сьомій вулиці я помічаю церкву. Піднімаюся сходами і смикаю дверну ручку, але двері зачинені. Мабуть, Господь спить. Я роззираюся навколо. Жодного Знака. Я шукаю щось непримітне, як-от довговолосий чоловік, який перетворює воду на вино і тримає плакат, проголошуючи себе Ісусом Христом, Господом нашим і Спасителем.

Начхати на костюм, я сідаю на сходи. На іншому боці вулиці люди обходять дівчину, яка стоїть, повільно похитуючись. Вона чорношкіра, з величезною пишною зачіскою «афро» і в майже таких само величезних рожевих навушниках — тих, що зі здоровенними амбушурами, які блокують звук (і решту світу також). Її очі заплющені, а одна рука лежить на серці. Дівчина під цілковитим кайфом.

Усе це триває близько п’яти секунд, а потім вона розплющує очі. Озирається, зіщулюється, наче їй соромно, і поспішає вперед. Хай там що дівчина слухала у навушниках, це напевно було таки дивовижно, що вона аж розчинилася посеред вулиці у Нью-Йорку. Я так почуваюся лише тоді, коли пишу вірші, але це може ні до чого не привести.

Я б усе віддав, аби лиш захотіти того життя, якого для мене прагнуть мої батьки. Життя було би простішим, якби я пристрасно бажав бути лікарем. Здається, люди мають пристрасно бажати стати лікарем. Рятувати життя і тому подібне. Але як на мене, у цьому немає нічого такого.

Я дивлюся, як дівчина віддаляється. Вона перекидає рюкзак на плече, і я бачу напис білими літерами на шкіряній куртці: DEUS EX MACHINA⁷. «Бог з машини». У своїй голові я чую голос машиніста й замислююся: чи це не Знак?

Взагалі-то я не сталкер, і насправді я не переслідую її. Я тримаю непідозрілу відстань у півкварталу.

Дівчина заходить до крамниці «Платівки Другого пришестя». Я не брешу. Тепер я розумію: це точно Знак, і я серйозно налаштований летіти за вітром. Я хочу дізнатися, куди він приведе.

7 Фраза, що означає несподіваний поворот подій завдяки втручанню сторонніх могутніших сил чи обставин.

Наташа

Я пірнаю у крамницю платівок, сподіваючись уникнути поглядів тих, хто міг бачити мою поведінку посеред вулиці. Я просто насолоджувалася музикою. Щоразу, коли Кріс Корнелл співає «Hunger Strike»⁸, мене пробирає аж до кісток. Він співає приспів так, наче завжди буде голодним.

Усередині «Другого пришестя» тьмяне світло й пахне пилом та освіжувачем повітря з лимоном, як завжди. З останнього разу, коли я тут була, формат трохи змінився. Раніше платівки були розкладені за роками, а тепер — за музичними напрямками. У кожній секції є свій постер, що визначив епоху: «Nevermind» гурту Nirvana — гранж. «Blue Lines» Massive Attack — трип-хоп. «Straight Outta Compton» гурту N.W.A. — реп.

Я можу провести тут увесь день. Якби сьогодні не було Сьогодні, я б і провела тут увесь день. Але в мене немає ні часу, ні грошей.

Я прямую до секції трип-хопа і помічаю, як у дальньому кутку відділу поп-дів цілується пара. Вони засмоктують одне одного біля постера Мадонни «Like a Virgin», тож я не можу як слід розгледіти обличчя, але профіль хлопця мені дуже знайомий. Це мій колишній, Роб. А його подружка — Келлі, дівчина, з якою він мене зрадив.

З усіх людей саме вони й саме сьогодні. Чому він не в школі? Він знає, що це моє місце. Йому навіть не подобається музика. У голові дзвенить мамин голос: «На все є причина, Ташо». Я в це не вірю, однак має ж бути логічне пояснення усім жахіттям цього дня. Як би я хотіла, щоб Бев була поряд! Тоді я б навіть не зайшла до цієї крамниці. «Старезна нудятина», — сказала б вона. Натомість ми, ймовірно, пішли б на Таймс-Сквер, спостерігали б за туристами, намагаючись вгадати, звідки вони, з їхнього одягу. Німці, як правило, вдягають шорти незалежно від погоди.

Ніби дивитися на те, як Роб і Келлі поїдають обличчя одне одного, було ще не досить гидко, я помічаю, як вона простягає руку, хапає платівку й засовує її між їхніх тіл під свою мішкувату ідеальну-для-крадіжок куртку.

Не. Може. Бути.

Я радше випалила б собі очі, ніж продовжувати дивитися, але я дивлюся. Насправді я не можу повірити в те, що бачу. Вони жадібно поглинають одне одного ще кілька секунд, а потім Келлі знову простягає руку.

— О, Господи, вони огидні. Чому вони такі огидні? — слова вилітають із мого рота, перш ніж я встигаю зупинитися. Як і у моєї мами, у мене є звичка висловлювати думки вголос.

— Вона просто збирається це вкрасти? — питає такий само скептичний голос, як і мій, у мене з-за спини. Я швидко озираюся, аби побачити, з ким розмовляю. Хлопець-азіат у сірому костюмі й сміховинній яскравій червоній краватці.

Я розвертаюся, аби спостерігати далі.

— Хіба тут немає працівників? Хіба вони не бачать, що відбувається? — запитую я радше себе, ніж його.

— Хіба ми не маємо щось сказати?

— Їм? — питаю я, вказуючи на маленьких злочинців.

— Напевно, персоналу.

Я хитаю головою, не дивлячись на нього.

— Я знаю їх, — кажу я.

— Липкі Пальці — твоя подруга? — у його голосі я чую звинувачення.

— Вона — дівчина мого хлопця.

Червона Краватка переводить погляд від крадіжки, що відбувається просто зараз, на мене.

— Як таке може бути? — питає він.

— Тобто колишнього хлопця, — уточнюю я. — Насправді він зрадив мене з нею. — Побачивши Роба, я розхвилювалася більше, ніж думала. Це єдине пояснення, чому я добровільно розповідаю про це незнайомцеві.

Червона Краватка спрямовує погляд на крадіїв.

— Чудова пара, зрадник і злодійка.

Я пирскаю.

— Ми маємо комусь сказати, — говорить він.

Я хитаю головою.

— Нізащо. Сам скажи.

— Наша сила в кількості, — відповідає він.

— Якщо я поскаржуся, це матиме такий вигляд, ніби я ревную і капощу їм.

— А це так?

Я знову дивлюся на хлопця. Його обличчя сповнене співчуття.

— Це типу особисте питання, хіба не так, Червона Краватко? — питаю я.

Він знизує плечима.

— Ми вже почали спілкуватися, — говорить він.

— Ні, — кажу я і знову повертаюся до Роба з Келлі. Роб відчуває мій погляд і дивиться мені просто в очі, перш ніж я встигаю відвернутися.

— А бодай тобі… — пошепки кажу я собі під ніс.

Роб дарує мені свою коронну дурну напівпосмішку й махає. Я ледве стримуюсь, аби не показати йому фак. Як я могла зустрічатися з ним вісім місяців і чотири дні? Як я могла дозволити цьому поплічникові злочину тримати мене за руки й цілувати?

Я дивлюся на Червону Краватку.

— Він іде сюди?

— Ага.

— Можливо, нам варто почати цілуватися абощо, як шпигунам у кіно? — пропоную я.

Червона Краватка рум’яніє.

— Я жартую, — відповідаю, посміхаючись.

Він не каже нічого, просто трохи більше червоніє. Я бачу, як жар заливає його обличчя.

Перш ніж Червона Краватка встигає оговтатись і відповісти, підходить Роб.

— Привіт, — каже він. У нього глибокий голос, заспокійливий баритон. Це одна з речей, які мені в ньому подобалися. Плюс він схожий на молодого Боба Марлі, тільки білошкірий і без дредів.

— Чому ти і твоя дівчина крадете платівки? — втручається Червона Краватка, перш ніж я встигаю відповісти Робу.

Роб підіймає руки вгору й робить крок назад.

— Легше, чуваче, — каже він. — Говори тихіше. — Він знову повертає дурну посмішку на своє дурне обличчя.

Червона Краватка говорить ще голосніше:

— Це приватна крамниця платівок, яка належить родині. Ви крадете в реальних людей. Ти знаєш, як важко маленькому бізнесу виживати, коли такі, як ви, крадуть товар?

Червона Краватка розлючений, і Роб навіть здається трохи присоромленим.

— Зараз не дивись, але, гадаю, твоя дівчина вляпалася, — кажу я. Двоє працівників крамниці щось несамовито шепочуть до Келлі й обмацують її куртку.

Зрештою дурна посмішка зникає з дурного обличчя Роба. Замість того, щоб рятувати Келлі, він засовує руки до кишень і поспіхом прямує до дверей. Келлі гукає його, пробігаючи повз, але Роб не зупиняється. Один із працівників крамниці погрожує викликати копів. Келлі благає його цього не робити й дістає з-під куртки дві платівки. У неї гарний смак. Я помітила гурти Massive Attack та Portishead.

Працівник вириває платівки з її руки.

— Повернешся — я викличу поліцію.

Келлі вискакує з крамниці, гукаючи Робу вслід.

— Що ж, це було весело, — каже Червона Краватка, коли Келлі йде. Він широко всміхається і дивиться на мене щасливими очима. Раптом я відчуваю дежавю. Я була тут раніше. Я бачила ці яскраві очі й цю усмішку. Навіть ця розмова вже була.

Але мить зникає.

Він простягає руку.

— Деніел, — каже він.

Його рука велика, тепла і м’яка, й затримується на моїй трохи довше, ніж треба.

— Приємно познайомитися, — кажу я і прибираю свою руку. Його усмішка гарна, дуже гарна, але в мене немає часу на хлопців у костюмах із гарними усмішками. Я вдягаю навушники. Він досі чекає, що я назвуся.

— Усього найкращого, Деніеле, — промовляю я і виходжу з дверей.

8 Англійською «Голодний протест».

Деніел

Потенційний Казанова тисне руку симпатичної дівчини і пропонує їй іпотеку під прийнятну відсоткову ставку

Я потис їй руку. Я, у костюмі й краватці, потиснув їй руку.

Хто я? Банкір?

Хто, зустрічаючи симпатичну дівчину, тисне їй руку?

Чарлі сказав би їй щось чарівне. Вони пішли б у якесь затишне темне романтичне місце пити каву. Вона вже мріяла би про маленьких напівкорейських-напівафроамериканських дітей.

Наташа

На вулиці людей іще більше, ніж раніше. Натовп — це мікс із туристів, які забрели занадто далеко від Таймс-Сквер, і нью-йоркців, які бажають, аби всі туристи повернулися на Таймс-Сквер. Трохи нижче вулицею я помічаю Роба й Келлі. Я стою і дивлюся на них якийсь час. Келлі плаче, а Роб, поза сумнівом, намагається пояснити, що він не зрадник і не козел. Я відчуваю, що це йому вдасться. Він дуже переконливий, а вона хоче, щоб її переконали.

Минулого року ми з Робом сиділи разом на фізиці. Я звернула на нього увагу лише тому, що він попросив допомогти йому з ізотопами й періодом напіврозпаду. У фізиці я суперуспішна. Склавши тест наприкінці тижня, Роб запросив мене в кіно.

Стосунки стали для мене чимось новим, але це мені сподобалося. Мені подобалося зустрічатися біля його шафки на перервах і завжди мати плани на вихідні. Подобалося думати про нас як про пару й ходити на подвійні побачення з Бев і Дерріком. Як би гидко не було мені зараз визнавати це, мені подобався він.

А потім він зрадив. Досі пам’ятаю, як мені боліло, якою зрадженою я почувалася і, на диво, як мені було соромно. Наче в тому, що він зрадив, була моя провина. Утім єдиного я досі не можу зрозуміти: чому він прикидався? Чому просто не порвав зі мною і не почав зустрічатися з Келлі?

І все ж на те, щоб пережити розрив, пішло небагато часу. І це мене насторожує. Куди поділися усі ті почуття? Люди все своє життя витрачають на пошуки кохання. Про нього пишуть вірші, пісні й романи.

Але як можна довіряти чомусь, що може закінчитися так само раптово, як і почалося?

Період напіврозпаду

Історія розпаду

Період напіврозпаду речовини — це час, протягом якого вона втрачає половину своєї початкової величини.

У ядерній фізиці це час, за який нестабільні атоми втрачають енергію, випромінюючи радіацію. У біології зазвичай ідеться про час, за який половина речовини (води, алкоголю, ліків) буде виведена з тіла. У хімії це час, необхідний для перетворення половини реагенту (водню або, наприклад, кисню) на продукт реакції (воду).

У коханні це кількість часу, після якого закохані відчуватимуть половину емоцій, що їх колись відчували.

Коли Наташа думає про кохання, то ось що спадає їй на думку: ніщо не вічне. Як у водню-7, літію-5 чи бору-7, у кохання надзвичайно малий період напіврозпаду, за який усе сходить нанівець. І коли любов зникає, здається, що її взагалі ніколи не було.

Деніел

Дівчина-без-імені зупиняється біля пішохідного переходу попереду мене. Присягаюсь, я не стежу за нею. Просто нам із нею по дорозі. Вона знову у своїх суперрожевих навушниках погойдується в такт музиці. Я не бачу її обличчя, але думаю, що очі в неї заплющені.

Вона не встигла перейти на зелений, і тепер я стою просто за її спиною. Якщо вона обернеться, то точно подумає, що я переслідую її. Червоне світло для автівок — і вона робить крок з бордюру.

Вона не досить уважна, аби помітити, що хлопець на білому BMW збирається проїхати на червоний. Але я досить близько.

Я рвучко смикаю її за руку. Наші ноги заплутуються. Ми зіштовхуємося і падаємо на тротуар. Вона приземляється зверху на мене. Її телефону не так щастить, і він падає на асфальт.

Кілька перехожих питаються, чи все з нами гаразд, але більшість просто суне повз нас, наче ми — лише черговий об’єкт на смузі перешкод під назвою Нью-Йорк.

Дівчина-без-імені злазить із мене й дивиться на свій телефон. На екрані — павутинка з тріщин.

— Якого. Біса? — промовляє вона, але це не запитання, а радше протест.

— Ти в порядку?

— Той тип ледве не вбив мене.

Я зводжу очі й бачу, що автівка зупинилася біля узбіччя за квартал від нас. Я хочу піти й нагримати на водія, але не хочу залишати її саму.

— Ти в порядку? — питаю знову.

— Ти знаєш, скільки вже це в мене? — спочатку я подумав, що дівчина має на увазі телефон, але в руці вона стискає навушники. Під час нашого падіння вони якось зламалися. Один з амбушурів звисає на проводі, корпус тріснув.

Здається, що дівчина зараз заплаче.

— Я куплю тобі інші, — я відчайдушно намагаюся зробити так, щоб вона не заплакала, але не тому, що я благородний абощо. Я такий собі заразливий плаксій. Знаєте, як-от коли одна людина починає позіхати, і за нею позіхають усі? Або коли хтось блює і від смороду вам теж хочеться виблювати? Я саме такий, лише зі сльозами, і я не маю наміру плакати на очах у симпатичної дівчини, чиї навушники я щойно зламав.

Частина її хоче відповісти «так» на мою пропозицію, але я вже знаю, що вона цього не зробить. Вона стискає губи й хитає головою.

— Це найменше, що я можу зробити, — кажу я.

Зрештою вона підводить на мене очі.

— Ти вже врятував мені життя.

— Ти б не загинула. Можливо, трохи покалічилася б.

Я намагаюся розсмішити її, але нічого не виходить. На її очах бринять сльози.

— Сьогодні просто найгірший мій день, — каже вона.

Я відвертаюся, щоб вона не бачила, як наповнюються слізьми мої власні очі.

Дональд Крістіансен

Історія грошей

Дональд Крістіансен знає ціну безцінним речам. У голові він тримає актуарні таблиці. Він знає ціну життя людини, яка загинула в авіакатастрофі, автомобільній аварії чи аварії на шахті. Він знає це, бо колись працював у страхуванні. Вираховувати ціну небажаного й неочікуваного було його роботою.

Вартість життя сімнадцятирічної, вочевидь неуважної дівчини, на яку випадково наїхали, значно менша за ціну життя його власної доньки, яку збив водій, коли набирав смс. Насправді, почувши новини про свою дочку, перше, про що подумав Дональд — це ціна, яку заплатить страхова водія.

Він під’їжджає до узбіччя, вмикає аварійку і кладе голову на кермо. Торкається фляжки у внутрішній кишені пальта. Чи відходять люди від такого? Він думає, що ні.

Минуло два роки, але горе не покинуло його, і дуже схоже на те, що не піде, поки не забере в Дональда все. Це вартувало йому шлюбу, здатності усміхатися, нормально їсти, спати й відчувати.

Це вартувало йому здатності бути тверезим.

Саме тому він просто зараз ледь не наїхав на Наташу.

Дональд не знає достоту, що саме намагався сказати йому Всесвіт, забравши єдину доньку, але ось що він зрозумів: ніхто не може визначити ціну втрати усього. І ще дещо: усі ваші майбутні історії можуть бути знищені за одну мить.

Наташа

Червона Краватка відвертається від мене. Гадаю, він зараз заплаче, і це взагалі безглуздо. Він пропонує купити мені нові навушники. Навіть якщо я дозволю йому це зробити, нові не зможуть замінити ці.

Я отримала їх одразу після переїзду до Америки. Коли тато купував мені їх, він іще був сповнений надії, що йому все вдасться у Штатах. Він досі намагався переконати маму в тому, що те, що ми виїхали з рідної країни, далеко від усіх наших друзів і родичів, зрештою того варте. Він збирався стати успішним. Збирався здійснити американську мрію, про яку мріють навіть самі американці.

Він використовував мене та мого брата, щоб переконати маму. Він купував нам подарунки на виплат — речі, які ми насилу могли собі дозволити навіть за часткової оплати. Якщо ми були щасливі, то, можливо, переїзд був правильним рішенням.

Мені було байдуже, з якого приводу були подарунки. Ці задорогі навушники були моїми найулюбленішими. Мене хвилювало лише те, що вони були мого улюбленого кольору й обіцяли шанувальникам музики якісний звук. Вони були моєю першою любов’ю. Вони знають усі мої секрети. Знають, як сильно я боготворила батька. Знають, що я ненавиджу себе за те, що більше цього не відчуваю.

Здається, минула ціла вічність, відколи я була про нього високої думки. Він був якоюсь екзотичною планетою, а я — його улюбленим супутником. Але він не планета, лише згасаюче світло мертвої зірки.

І я не супутник. Я — космічне сміття, що стрімко летить якнайдалі від нього.

Деніел

Не думаю, що колись звертав увагу на когось так, як зараз на неї. Сонячне світло проходить крізь її волосся, і через це скидається на такий собі німб над її головою. На її обличчі — тисяча емоцій. Її чорні очі з довгими віями широко розплющені. Уявляю, як довго можна у них вдивлятися. Просто зараз її очі тьмяні, але я точно знаю, що вони яскраві, зі смішинкою. Цікаво, чи зможу я її розсмішити. Її шкіра тепла, сяє коричневим кольором. Її губи рожеві й пухкі, і, мабуть, я задовго їх роздивляюся. На щастя, вона надто засмучена, аби помітити, який я обмежений (і хтивий) придурок.

Вона відводить погляд від зламаних навушників. Коли наші очі зустрічаються, я відчуваю щось типу дежавю, але не про те, що це вже було колись раніше у минулому. Я наче відчуваю щось, що станеться у майбутньому. Я бачу нас постарілими. Облич не розгледіти; я навіть не знаю, де ми й коли це відбувається. Але в мене дивне й щасливе відчуття, яке я не зовсім можу описати. Це наче знати всі слова пісні, та все одно вважати їх прекрасними й дивовижними.

Наташа

Я підводжуся і струшую з себе пил. Цей день уже не може бути гіршим. Він має зрештою скінчитися.

— Ти стежив за мною? — питаю. Я вередливіша й роздратованіша, ніж маю бути з тим, хто щойно врятував моє життя.

— Блін, я знав, що ти так подумаєш…

— Ти випадково опинився просто в мене за спиною? — я кручу в руках навушники, намагаючись приладнати амбушур, але марно.

— Можливо, мені судилося врятувати тобі життя, — відповідає він.

Я пускаю це повз вуха.

— Гаразд, дякую за допомогу, — кажу, збираючись іти.

— Скажи хоча б, як тебе звуть, — бовкає він.

— Червона Краватко…

— Деніел.

— Гаразд, Деніеле. Дякую, що врятував мене.

— Якесь довге ім’я, — він не зводить з мене очей. Він не збирається здаватися, доки я не представлюся.

— Наташа.

Я думаю, що він знову потисне мені руку, але він натомість ховає руки до кишені.

— Гарне ім’я.

— Рада, що тобі подобається, — промовляю якомога саркастичніше.

Він більше нічого не каже, лише дивиться на мене, трохи насупившись, наче намагається щось зрозуміти.

Зрештою я не витримую:

— Чого ти витріщаєшся на мене?

Він знову червоніє, і тепер уже я розглядаю його. Це весело — дражнити його лише для того, щоб він зашарівся. Мої очі блукають гострими рисами його обличчя. Він класично привабливий, навіть вишуканий. Я дивлюся на нього у цьому костюмі й уявляю, як він у чорно-білій голлівудській романтичній комедії обмінюється з героїнею дотепними жартами. У нього світло-карі глибоко посаджені очі. Чомусь я впевнена, що він багато усміхається. Його густе чорне волосся зібране ззаду у хвостик.

Очевидний Факт: завдяки цьому хвостику він переходить із рівня «привабливий» на «сексуальний».

— Тепер ти витріщаєшся, — каже він мені. Моя черга червоніти.

Я прочищаю горло.

— Чому ти в костюмі?

— У мене співбесіда. Хочеш десь перекусити?

— З якого приводу?

— Співбесіда про вступ до Єлю з його випускником. Я домовлявся заздалегідь.

Я хитаю головою.

— Ні, я питаю, з якого приводу ти хочеш піти перекусити?

— Я голодний? — відповідає він так, наче сам не зовсім у цьому впевнений.

— Гммм, — кажу я. — А я не голодна.

— Тоді кави? Чаю, содової чи фільтрованої води?

— Навіщо? — питаю я, розуміючи, що він не збирається здаватися.

Він знизує плечима, але його погляд упевнений.

— Чому б ні? До того ж я впевнений, що ти зобов’язана мені життям, позаяк я його щойно врятував.

— Повір, — кажу я, — ти не захочеш такого життя.

Деніел

Ми проходимо два довгих квартали на захід у напрямку Дев’ятої авеню і проминаємо не менше трьох кав’ярень. Дві з них з однієї мережі (ви колись узагалі бачили людину, яка насправді вмочає у каву пончик?⁹) Я обираю немережеву незалежну третю кав’ярню, бо ми, представники родинного бізнесу, маємо триматися разом.

Усередині всі меблі з червоного та темного дерева, і пахне саме так, як ви уявляєте. Ще тут трохи передають куті меду. Під «трохи» я маю на увазі, що на стіні висять картини, написані олійними фарбами, на яких зображені кавові зерна. Хто знав, що існують портрети кавових зерен? Хто знав, що вони можуть мати такий самотній вигляд?

Тут майже немає люду, і три баристи за стійкою видаються знудженими. Я намагаюся урізноманітнити їхні життя, замовляючи надміру складний напій з кількома шарами, молоком різної жирності, карамеллю і ванільним сиропом.

Баристи все одно видаються знудженими.

Наташа замовляє чорну каву без цукру. Важко не зрозуміти її особистість за цим замовленням. Я ледь не починаю говорити, але потім розумію, що вона може сприйняти мої слова як расистський жарт, а це буде дуже поганим (за шкалою від Поганого до Надзвичайного Поганого, де є Поганий, Відносно Поганий, Помірно Поганий, Дуже Поганий і Надзвичайно поганий) початком стосунків.

Вона уперто хоче заплатити, каже, що це найменше, що вона може зробити. Мій напій коштує 6 доларів 38 центів, і я кажу, що врятоване життя коштує принаймні два складних кавових напої. Вона навіть не посміхається.

Я обираю столик у задній частині кав’ярні, якнайдалі від «знудженої зони». Щойно ми сідаємо, вона дістає телефон і перевіряє час. Мобільний досі працює, попри тріщини на екрані. Вона проводить по них великим пальцем і зітхає.

— Тобі кудись треба йти? — питаю я.

— Так, — відповідає вона й вимикає телефон.

Я чекаю, що вона продовжить, але вона точно не збирається цього робити. Вона виклично дивиться на мене, щоб я розпитав її більше, проте я вже використав свою денну квоту зухвалих вчинків (1 — переслідував симпатичну дівчину, 2 — кричав на колишнього хлопця симпатичної дівчини, 3 — врятував життя симпатичної дівчини, 4 — запросив симпатичну дівчину на каву).

Ми сидимо в незручній тиші тридцять три секунди. Я впадаю в суперсором’язливий стан — коли ви знайомитеся з кимось і відчайдушно прагнете сподобатись.

Я дивлюся на всі свої рухи її очима. Цей помах руки видає, що я придурок? Мої брови сповзають із мого обличчя? Це сексуальна посмішка, чи я маю такий вигляд, наче у мене серцевий напад?

Я нервую, тож усі мої рухи надміру підкреслені. Я ДМУХАЮ на каву, РОБЛЮ КОВТОК, РОЗМІШУЮ її, граючи роль справжнього підлітка, який п’є справжній напій, що називається кавою.

Я засильно дмухаю, і пінка злітає угору. Який же я крутий! Я б точно із собою зустрічався (насправді ні). Важко сказати напевне, але вона, здається, трохи усміхнулася через злітаючу пінку.

— Досі тішишся, що врятував мені життя? — питає вона.

Я роблю великий ковток і обпікаю не лише язика, а й усе горло. Господи. Може, це знак, і я маю здатися? Мені точно не судилося вразити цю дівчину.

— А я маю шкодувати? — питаю у відповідь.

— Що ж, я до тебе не зовсім приязна.

Вона доволі відверта, тож я також вирішую говорити прямо.

— Це правда, але у мене немає машини часу, аби повернутися в минуле і все скасувати.

— А ти б так зробив? — питає вона, трохи насупившись.

— Звісно, ні, — відповідаю я. Вона мене вважає взагалі за нікчему?

Вона вибачається і йде до вбиральні. Щоб не сидіти зі знудженим обличчям, коли вона повернеться, я дістаю свій блокнот, аби повозитися з віршем. Коли вона повертається, я все ще пишу.

— О, ні… — стогне вона, сідаючи на своє місце.

— Що? — питаю я.

Вона вказує на блокнот.

— Ти ж не поет, ні?

Її очі усміхаються, однак я швидко закриваю блокнот і кладу його до кишені піджака.

Можливо, це була не така вже й гарна ідея. Що я собі думав із цією маячнею про зворотне дежавю? Я просто відтерміновую своє майбутнє. Я одружуся з приємною американкою корейського походження, як бажають мої батьки. На відміну від Чарлі, я нічого не маю проти корейських дівчат. Він каже, що це не його тип, але я насправді не розумію концепції «свого типу». Мій тип — дівчата. Геть усі. Чому я маю обмежувати своє коло знайомств?

Я стану чудовим лікарем із чудовим підходом до пацієнтів.

Я буду абсолютно щасливий.

Але щось у Наташі змушує мене думати, що моє життя може бути надзвичайним.

Краще б їй бути грубою, і краще б нам іти різними шляхами. Не бачу взагалі жодного шансу, що мої батьки (здебільшого тато) не матимуть нічого проти того, аби я зустрічався з чорношкірою дівчиною.

Утім я роблю останню спробу.

— Що б ти зробила, якби мала машину часу?

Уперше, відколи ми сидимо тут, вона не здається роздратованою чи знудженою. Вона супить брови й нахиляється вперед.

— На ній можна потрапити в минуле?

— Звісно. Це ж машина часу, — відповідаю я.

Її погляд говорить мені, що я багато чого не знаю.

— Подорож у минуле — це складна справа.

— Припустімо, ми подолали всі труднощі. Що б ти зробила?

Вона відставляє каву і складає руки на грудях. Її очі світлішають.

— І ми ігноруємо парадокс убитого дідуся? — питає вона.

— Повністю, — відповідаю я, вдаючи, що розумію, про що вона, але вона викриває мене.

— Ти не знаєш про парадокс убитого дідуся? — у її голосі відчувається скептицизм, наче я пропустив якусь базову інформацію про світ (типу звідки беруться діти). Вона фанатка наукової фантастики?

— Ні. Не знаю, — відповідаю я.

— Гаразд. Скажімо, у тебе є злий дідусь…

— Він помер. Я бачив його лише раз, у Кореї. Він здавався приємним.

— Ти кореєць? — питає вона.

— Американець корейського походження. Я народився тут.

— Я з Ямайки, — каже вона. — Народилася там.

— Але в тебе немає акценту.

— Ну, я довгенько тут живу, — вона міцніше обхоплює чашку, і я відчуваю, як її настрій змінюється.

— Розкажи мені про цей парадокс, — прошу я, намагаючись відволікти її. Це спрацьовує, і вона знову світлішає.

— Добре. Так. Скажімо, твій дідусь живий і злий.

— Живий і злий, — повторюю я, киваючи.

— Він справді зла людина, тож ти створюєш машину часу й повертаєшся у минуле, щоб убити його. Скажімо, ти вбиваєш його, перш ніж він зустріне твою бабусю. Це означатиме, що хтось із твоїх батьків ніколи не народиться, і ніколи не народишся ти, тож ти не зможеш повернутися у часі й убити його. Але! Якщо ти вбиваєш його після того, як він зустріне твою бабусю, то ти народишся, і тоді створиш машину часу, аби повернутися у минуле і вбити його. Цей цикл триватиме вічно.

— Гм. Так, ми точно проігноруємо цей парадокс.

— Припускаю, і принцип самоузгодженості Новикова також?

Я й раніше вважав її симпатичною, але тепер вона ще миліша. Її обличчя пожвавлюється, волосся підскакує, а очі іскряться. Жестикулюючи, вона розповідає про дослідників із Массачусетського технологічного інституту та ймовірність запобігання парадоксам.

— Отже, теоретично ти взагалі можеш і не вбити свого дідуся, бо в потрібну мить пістолет дасть осічку або в тебе станеться серцевий напад…

— Або до кімнати зайде симпатична ямайська дівчина і неймовірно вразить мене.

— Так. Станеться щось дивне й неправдоподібне, і неможливе не здійсниться.

— Гм, — знову кажу я.

— Це більше, ніж «гм», — говорить вона, посміхаючись.

Це справді більше, ніж «гм», але я не можу придумати нічого розумного чи дотепного, щоб відповісти. Я не можу думати й дивитися на неї водночас.

Ось японська фраза, яка мені подобається: koi no yokan. Вона не про кохання з першого погляду, а радше з другого. Це те, що відчуваєш, коли зустрічаєш когось і розумієш, що закохаєшся. Можливо, не одразу, але це неминуче.

Я впевнений, що просто зараз відчуваю саме це. Єдина невеличка (можливо, непереборна) проблема: я впевнений, що цього не відчуває Наташа.

9 Мережа Dunkin’ Donuts, що з англійської перекладається як «умочати пончики».

Наташа

Я не розповідаю Червоній Краватці усієї правди про те, що зробила б, якби мала машину часу. Я би повернулася у минуле і зробила так, щоб найвеличніший день у житті мого батька взагалі ніколи не настав. Це дуже егоїстично, але саме так я зробила б, аби моє майбутнє не було стерте.

Натомість я пояснюю йому все з наукової точки зору. Коли я закінчую, він дивиться на мене так, наче закохується. Виявляється, він ніколи не чув про парадокс убитого дідуся чи про принцип самоузгодженості Новикова, і це дивує мене. Мабуть, я припускала, що він заучка, бо ж азіат, і це паскудно з мого боку, бо особисто я сама ненавиджу, коли люди роблять припущення стосовно мене, наприклад, що мені подобається реп і я спортсменка. До речі, лише одне з цього правда.

Попри той факт, що мене сьогодні депортують, я насправді не та дівчина, в яку варто закохуватися. По-перше, я не люблю тимчасові й бездоказові речі, а романтичне кохання саме таке.

По-друге, ось таємниця, яку я нікому не розповідаю: я не впевнена, чи здатна любити. Навіть тимчасово. Коли я була з Робом, я ніколи не відчувала того, що описується у піснях. Не відчувала, щоб емоції зривали мені дах чи гризли. Не потребувала його, наче повітря. Він мені справді подобався. Мені подобалося дивитися на нього. Цілувати його. Але я завжди знала, що зможу без нього прожити.

— Червона Краватко… — почала я.

— Деніел, — наполягає він.

— Не закохуйся у мене, Деніеле.

Він ледь не захлинається кавою.

— Хто сказав, що я збираюсь закохуватися?

— Той маленький чорний блокнот, у якому ти щось писав, і твоє обличчя. Твоє широко відкрите обличчя, яке не в змозі обманути, сказало, що ти збираєшся закохатися у мене.

Він знову червоніє, бо червоніти — це його природний стан.

— І чому мені не слід цього робити? — питає він.

— Тому що я не збираюся закохуватися у тебе.

— Звідки ти знаєш?

— Я не вірю в кохання.

— Це не релігія, — каже він. — Любов існує, віриш ти в це чи ні.

— О, справді? Можеш довести?

— Любовні пісні. Поезія. Інститут шлюбу.

— Припини. Слова на папері. Чи можеш ти застосувати до кохання науковий метод? Чи можеш вивчити його, виміряти, поставити на ньому експеримент і повторити його знову? Ні. А відрізати шматок, зафарбувати й вивчити під мікроскопом? Ні. Ти можеш виростити його в чашці Петрі або встановити послідовність його генів?

— Ні, — говорить він, копіюючи мій голос, і сміється.

Я теж не стримуюся. Іноді я сприймаю себе занадто серйозно.

Він знімає ложкою піну з кави і кладе до рота.

— Ти кажеш, що це лише слова на папері, але ти маєш визнати, що всі ті люди щось відчувають.

Я киваю.

— Щось тимчасове, що взагалі не можна виміряти. Люди просто хочуть вірити. В іншому випадку їм доведеться визнати, що життя — це лише випадкова послідовність доброго і поганого, що відбувається, поки одного дня не помираєш. Невже тебе влаштовує віра в те, що у життя немає сенсу?

— А який у мене вибір? Таке життя.

Ще одна ложка пінки і сміх.

— Отже, для тебе не існує долі, фатуму і призначення?

— Я ж не дурепа, — відповідаю я, точно задоволена собою більше, ніж мала би бути.

Він послаблює краватку й відкидається на стільці. З його хвостика вибивається пасмо, і я спостерігаю, як він заправляє його за вухо. Замість того, щоб відштовхнути, мій нігілізм лише розважає його. Здається, він розвеселився.

— Гадаю, я ніколи не зустрічав когось, хто настільки мило помиляється, — каже він, наче я — якась рідкісна річ.

— І ти вважаєш це привабливим? — питаю я.

— Я вважаю це цікавим, — відповідає він.

Я роззираюся навколо. Кав’ярня якимось чином наповнилася людьми, а я й не помітила. Відвідувачі вишикувалися біля бару, чекаючи на свої замовлення. У динаміку грає пісня «Yellow Ledbetter» гурту Pearl Jam — ще один мій улюблений гранж-гурт 90-х. Я нічого не можу вдіяти й заплющую очі, аби послухати, як Едді Веддер невиразно співає приспів.

Розплющивши очі, я бачу, що Деніел дивиться на мене. Він нахиляється вперед, і його стілець знову стає на чотири ніжки.

— А якби я сказав, що змушу тебе закохатися у мене з наукової позиції?

— Я б посміялася, — відповідаю я. — Ще й як.

Мультивсесвіт

Квантова історія

Одне з можливих розв’язань парадокса убитого дідуся — теорія мультивсесвіту, яку висунув Г’ю Еверетт. Згідно з нею, в альтернативному всесвіті існують різні версії нашого минулого і майбутнього.

У мить кожної події на квантовому рівні поточний усесвіт розпадається на численні всесвіти. Це означає, що тієї миті, коли ви робите певний вибір, у нескінченних інших усесвітах ви робите інший вибір.

Теорія чудово розв’язує парадокс убитого дідуся, допускаючи існування різних усесвітів, у яких можливі будь-які варіанти.

Таким чином ми можемо жити величезну кількість разів.

Наприклад, існує всесвіт, де Семюел Кінгслі не руйнує життя своєї дочки. І всесвіт, де він таки руйнує його, але Наташа здатна все виправити. І всесвіт, у якому її батько руйнує її життя, а вона нічого не може з цим зробити. Наташа не впевнена, у якому саме всесвіті живе зараз.

Деніел

Місцевий хлопець намагається завоювати дівчину за допомогою науки

Я не жартував, коли говорив про кохання-з-наукової-позиції. У New York Times навіть була стаття про це.

Дослідник помістив у лабораторію двох людей, аби ті поставили одне одному низку особистих запитань. Також вони мали мовчки дивитися одне одному в очі протягом чотирьох хвилин. Я впевнений, що не зможу зараз змусити її це зробити. Якщо чесно, прочитавши статтю, я не дуже у неї повірив. Не можна змусити людей закохатися, авжеж? Кохання значно складніша штука. Річ не лише в тому, щоб вибрати пару, змусити їх поставити кілька запитань одне одному — і кохання розквітне. До цього також причетні місяць і зорі. Я впевнений.

Однак.

Згідно зі статтею, в результаті експерименту двоє піддослідних справді закохалися й одружилися. Не знаю, чи вони досі разом (я взагалі-то і не хочу цього знати. Бо якщо вони досі одружені — тоді кохання менш таємниче, ніж я вважаю, і його можна виростити в чашці Петрі. А якщо розійшлися — то кохання швидкоплинне, як стверджує Наташа).

Я дістаю свій телефон і шукаю те дослідження. Тридцять шість запитань. Більшість доволі дурних, але деякі нормальні. Мені подобається ця штука-із-поглядом-у-вічі.

Я не цураюся науки.

Наташа

Він розповідає мені про якесь дослідження в лабораторії, про запитання і про любов. Я ставлюся до цього скептично й кажу йому про це. А ще я трохи заінтригована, але не признаюся у цьому.

— Назви п’ять ключових складників закоханості, — звертається він до мене.

— Я не вірю у кохання, пам’ятаєш? — я піднімаю ложку і розмішую каву, хоча там нічого розмішувати.

— Тоді про що насправді пісні про кохання?

— Це просто, — кажу я. — Про хіть.

— А шлюб?

— Ну, хіть зникає, а натомість з’являються діти, яких треба виховувати, і рахунки, які треба сплачувати. У певному сенсі все перетворюється на дружбу з користю для обох сторін, а також для суспільства й наступного покоління. — Коли я закінчую говорити, пісня завершується. Якусь мить чути лише, як дзвенять склянки і закипає молоко.

— Гм, — замислено промовляє він.

— Ти часто це кажеш, — кажу я.

— Я не можу з тобою погодитись, — поправляє він свій хвостик, аби волосся не впало на обличчя.

Очевидний Факт: я хочу побачити, як волосся падає йому на обличчя.

Що більше я розмовляю з ним, то симпатичнішим він стає. Мені навіть подобається його щирість, попри те, що зазвичай я її ненавиджу. Мабуть, мене зводить із розуму його сексуальний хвостик. «Це лише волосся, — кажу я собі. — Його функція полягає в тому, щоб зберігати голову в теплі й захищати її від ультрафіолетового випромінювання. По суті нічого сексуального в ньому немає».

— Про що ми щойно говорили? — питає він.

Я відповідаю: «Про науку», — а він одночасно промовляє: «Про кохання», — і ми разом сміємося.

— То які складники? — знову нагадує він.

— Взаємна вигода й соціально-економічна сумісність.

— У тебе взагалі є душа?

— Не існує такого поняття як душа, — відповідаю я.

Він сміється, наче я жартую.

— Гаразд, — каже він, зрозумівши, що я серйозно. — Мої складники — це дружба, близькість, внутрішня сумісність, фізичний потяг та ікс-фактор.

— Що таке ікс-фактор?

— Не хвилюйся, — відповідає він. — Він у нас уже є.

— Приємно чути, — кажу я, сміючись. — Я все одно не збираюсь у тебе закохуватися.

— Дай мені день, — раптом він стає серйозним.

— Це не виклик, Деніеле.

Він просто дивиться на мене своїми світло-карими очима, чекаючи на відповідь.

— У тебе одна година, — кажу я.

Він супиться.

— Лише година? А що станеться потім? Ти перетворишся на гарбуз?

— У мене призначена зустріч, а потім я мушу повернутися додому.

— Що за зустріч? — питає він.

Я не відповідаю, а натомість роззираюся навколо. Бариста вигукує замовлення. Хтось сміється. Хтось спотикається.

Я знову без потреби розмішую каву.

— Не скажу, — відповідаю йому.

— Гаразд, — незворушно каже він.

Він уже вирішив, чого хоче, і це — я. Відчуваю, що він рішучий і терплячий. Від цього я майже у захваті. Але йому невідомо те, що знаю я. Завтра я стану мешканкою іншої країни. Завтра я щезну звідси.

Деніел

Я показую їй свій телефон, і ми сперечаємося через те, які питання обрати. У нас точно немає часу на всі тридцять шість. Вона хоче виключити чотирихвилинні задушевні дивоглядки одне одному в очі, але цього не буде. Очі — це мій козир у рукаві. Усім моїм колишнім дівчатам (гаразд, одній із моїх колишніх… ну добре, у мене була лише одна дівчина, тепер вона колишня) дуже подобалися мої очі. Ґрейс (вищезгадана єдина моя дівчина) казала, що вони схожі на коштовний камінь, а саме на димчастий кварц (створення прикрас було її хобі). Ми цілувалися у її кімнаті, коли вона вперше сказала це й зупинилася посеред процесу, аби показати мені камінець.

Отже, мої очі схожі на кварц (димчастий), і дівчата (принаймні одна) від них чманіють.

Питання поділяються на три категорії, кожна наступна більш особиста, ніж попередня. Наташа хоче дотримуватися менш особистих питань із першої категорії, але я також це відхиляю.

З першої категорії (не такої особистої) ми обираємо:

№ 1. Кого б ви запросили на вечерю як гостя, якби могли обрати будь-кого у світі?

№ 2. Чи хочете ви прославитися? Яким чином?

№ 7. Чи є у вас припущення щодо того, якою смертю ви помрете?

З другої категорії (із середньоособистими питаннями):

№ 17. Які ваші найцінніші спогади?

№ 24. Охарактеризуйте стосунки зі своєї мамою.

З третьої категорії (найінтимніші питання):

№ 25. Кожен промовте по три правдивих твердження, що починаються з «ми». Наприклад: «Ми обидва в цій кімнаті відчуваємо…»

№ 29. Поділіться зі своїм партнером конфузною ситуацією, що трапилася з вами.

№ 34. Ваш будинок разом з усім вашим майном загорівся. Врятувавши своїх близьких та тварин, ви маєте час витягти з полум’я лише одну річ. Що це буде? Чому?

№ 35. Смерть кого з членів родини ви переживали б найтяжче? Чому?

Зрештою у нас виходить десять питань, бо Наташа вважає, що, відповідаючи на № 24, треба говорити і про матір, і про батька.

— Чому завжди саме матерів звинувачують у тому, що вони псують дитині життя? Татусі також із цим чудово дають собі раду, — вона каже це так, наче має особистий досвід з цього приводу.

Вона знову перевіряє час на телефоні.

— Мені треба йти, — каже вона, відштовхує стілець і швидко підводиться. Стіл хитається. Її кава розплескується.

— Чорт. Чорт, — повторює вона. Якась гостра реакція. Мені дуже хочеться запитати її про зустріч і про батька, але я розумію, що краще зараз цього не робити.

Я підводжуся, беру кілька серветок і витираю розлите.

Погляд, яким вона дивиться на мене, є чимось середнім між вдячністю і роздратуванням.

— Ходімо звідси, — кажу я.

— Так, гаразд. Дякую, — відповідає вона.

Я спостерігаю, як вона просувається крізь чергу зголоднілих до кави людей до виходу. Мабуть, мені не слід витріщатися на її ноги, але вони прекрасні (на третьому місці з усіх прекрасних ніг, які я будь-коли бачив). Я хочу доторкнутися до них майже так само сильно, як хочу продовжити розмову з нею (ну, може, трохи сильніше), але за жодних обставин вона не дозволить мені цього зробити.

Вона або намагається здихатися мене, або ми беремо участь у змаганні зі швидкісної ходьби, про яке я не знаю. Вона стрімко обганяє кількох неспішних пішоходів і йде вздовж критого настилу, аби не доводилось уповільнюватися через людей попереду.

Мабуть, мені слід здатися. Не знаю, чому я досі цього не зробив. Усесвіт вочевидь намагається врятувати мене від себе самого. Закладаюся, якби я почав шукати знаки того, що ми з нею маємо розійтися різними шляхами, я б їх знайшов.

— Куди ми йдемо? — питаю я її, коли ми зупиняємося біля пішохідного переходу. Стрижці, яку я мав зробити, доведеться зачекати. Я впевнений, що до університетів приймають людей з довгим волоссям.

— Я йду на зустріч, а ти йдеш слідом за мною.

— Так, іду, — кажу я, ігноруючи її зовсім-не-помітний наголос.

Ми переходимо на інший бік вулиці й кілька хвилин крокуємо мовчки. Ранок увійшов у звичну колію. Кілька крамниць відчинили двері, підперши їх. Погода занадто прохолодна для кондиціонерів і занадто тепла для зачинених дверей. Упевнений, що тато зробив те саме в нашій крамниці.

Ми проминаємо надзвичайно освітлену і вкрай переповнену людьми вітрину магазину електроніки. Кожен товар помічений червоною наліпкою «РОЗПРОДАЖ!». По всьому місту сотні таких магазинів. Не розумію, як вони не прогоряють.

— Хто взагалі тут щось купує? — дивуюсь я вголос.

— Ті, хто любить торгуватися, — відповідає вона.

За півкварталу ми проминаємо ще одну фактично ідентичну крамницю й разом сміємося.

Я виймаю телефон.

— Отже. Ти готова до запитань?

— Ти невблаганний, — каже вона, не дивлячись на мене.

— Наполегливий, — виправляю я.

Вона вповільнюється і підводить на мене погляд.

— Ти справді думаєш, що поставиш мені кілька глибоких філософських питань, і ми закохаємося? — вона малює у повітрі лапки (о, як вони мені не подобаються) навколо слів «глибокі філософські» та «закохаємося».

— Вважай це експериментом, — кажу я. — Що ти раніше говорила про науковий метод?

Це приносить мені невелику посмішку.

— Вченим не слід проводити експерименти на собі, — опирається вона.

— Навіть задля вищого блага? — питаю я. — Для розширення знань людства про себе?

Тепер вона голосно сміється.

Наташа

Використати науку проти мене — дотепне рішення.

Чотири Очевидних Факти: він украй дурненький. І занадто оптимістичний. І надзвичайно серйозний. І йому чудово вдається мене смішити.

— Перше питання досить важке, — каже він. — Розпочнімо з другого: чи хочете ви прославитися і яким чином?

— Ти перший, — відповідаю я.

— Я став би головним відомим поетом.

Ну звісно ж. Очевидний Факт: він — безнадійний романтик.

— Ти будеш на мілині.

— Бідний словами, але багатий ділами, — миттєво відбиває він.

— Я зараз блювону просто тут, на тротуарі, — говорю я занадто голосно, і жінка в костюмі відхиляється вбік.

— Я приведу тебе до ладу, — відповідає він.

Справді, він занадто щирий.

— Чим взагалі займається головний поет? — питаю я.

— Дає мудрі поетичні поради. Я був би тією людиною, до якої приходили б світові лідери зі своїми важкими філософськими проблемами.

— Які ти вирішував би, пишучи вірші? — скепсис у моєму голосі не можна не помітити.

— Або прочитавши одного з них, — відповідає він із непохитною щирістю.

Я вдаю, що мене зараз знудить.

Він злегка наштовхується на мене плечем і одразу притримує мене рукою за спину. Мені настільки подобається цей дотик, що я трохи пришвидшуюся, аби позбутися його.

— Ти можеш бути цинічною, скільки хочеш, але поезія здатна врятувати життя, — каже він.

Я шукаю на його обличчі знак, що він жартує, але ні — він справді вірить у це. Це так мило. І також по-дурному. Але здебільшого мило.

— А ти? Якої слави хочеш ти? — питає він.

Це легке питання.

— Я була б великодушним диктатором.

Він сміється.

— Якоїсь конкретної країни?

— Усього світу, — відповідаю я, і він сміється ще дужче.

— Усі диктатори вважають себе великодушними. Навіть ті, що тримають мачете в руках.

— Я впевнена, що такі знають, що вони жадібні, жорстокі виродки.

— Але ти такою не була б? — питає він.

— Ні. Від мене — лише щира великодушність. Я вирішувала б, що було б добрим для всіх, і робила б це.

— Але раптом те, що добре для однієї людини, для іншої виявиться поганим?

Я знизую плечима:

— Усіх не задовольниш. Як мій головний поет, ти міг би втішити невдах гарним віршем.

— Точно, — каже він, усміхаючись, знову дістає телефон і гортає питання. Я мигцем дивлюся на свій мобільний. На мить я дивуюся тріщинам на екрані, а потім згадую своє падіння. Що за день у мене! Знову я думаю про мультивсесвіт і про те, чи існують такі світи, у яких мій телефон і навушники все ще не пошкоджені.

Існує всесвіт, у якому я залишилася вдома і пакую речі, як хоче моя мама. Мобільний і навушники цілі, але я не познайомилася з Деніелом.

Існує всесвіт, у якому я пішла до школи й сиджу на уроці англійської у безпеці, й машина не несеться на мене. Знову ж, Деніела немає.

В іншому всесвіті-без-Деніела я пішла до Служби громадянства та імміграції США, але не зустріла Деніела у крамниці платівок, тож наша розмова не затримала мене, і я підійшла до пішохідного переходу до того, як з’явився водій на BMW і ледь не наїхав на мене. Мій телефон і навушники цілі.

Звісно, існує нескінченна кількість таких усесвітів, зокрема той, у якому я зустріла Деніела, але він не зміг врятувати мене на переході, і постраждало дещо більше, ніж телефон та навушники.

Я зітхаю і перевіряю відстань до офісу адвоката Фіцджеральда. Ще дванадцять кварталів. Я замислююся, скільки коштуватиме полагодити екран мобільного. Але потім думаю, що, можливо, мені не варто його ремонтувати. Ймовірно, на Ямайці треба буде купити новий телефон.

Деніел перериває мої роздуми, і я вдячна. Я не хочу думати ні про що, пов’язане з від’їздом.

— Гаразд, — каже він. — Рухаємося далі, до сьомого питання. Твої припущення щодо власної смерті?

— За статистикою, чорношкіра жінка у США, ймовірніше за все, помре в сімдесят вісім років від серцевого захворювання.

Ми підходимо до чергової «зебри», і він тягне мене назад від краю переходу. Його рух і моя реакція такі знайомі, наче ми робили це багато разів раніше. Він бере мене за рукав куртки на лікті й легенько тягне вбік. Я відступаю назад, до нього, і не відмовляю собі у його захисті.

— То твоє серце тебе підведе? — питає. На мить я забуваю, що ми говоримо про смерть.

— Швидше за все, — відповідаю я. — А твої припущення?

— Вбивство. На заправці, у лікеро-горілчаній крамниці або в якомусь такому місці. Один озброєний тип грабуватиме його, а я намагатимуся бути героєм, але зроблю щось дурне, типу переверну піраміду з бляшанок содової. Це розлютить грабіжника, і те, що мало бути середньостатистичним пограбуванням, перетвориться на криваву бійню. Новини об одинадцятій.

Я сміюся з нього.

— То ти збираєшся померти як некомпетентний герой?

— Принаймні спробую, — каже він, і ми сміємося разом.

Ми переходимо вулицю.

— Сюди, — кажу я йому, коли він починає простувати вперед, а не праворуч. — Нам потрібно на Восьму вулицю.

Він повертається і вишкірюється, наче ми у якійсь епічній пригоді.

— Зачекай, — каже він, скидаючи піджак. Він знімає його, і це здається дивовижно інтимним процесом, тож я спостерігаю за двома літніми роздратованими чоловіками, які сперечаються про вільне таксі за кілька футів від них. Майже поруч із ними стоять іще принаймні три вільні автівки.

Очевидний Факт: люди не дотримуються логіки.

— Це влізе до твого наплічника? — питає він, простягаючи мені піджак. Я знаю, що він не пропонує мені вдягти його, наче я його дівчина абощо. Втім, носити його піджак здається мені ще інтимнішим, ніж спостерігати, як він його знімає.

— Ти впевнений? — питаю я. — Він зімнеться.

— Байдуже, — відповідає він. Він відводить мене вбік, щоб ми не блокували інших перехожих, і раптом ми опиняємося дуже близько одне від одного. Не пам’ятаю, чи помічала я його плечі раніше. Чи були вони такими широкими секунду тому? Я переводжу погляд з його грудей на обличчя, але моєму самовладанню це не допомагає. У сонячному світлі його очі навіть ясніші й коричневіші. Справді гарні.

Я скидаю наплічника і тримаю його між нами, тож він трохи відступає.

Він акуратно складає піджак і кладе досередини.

Його сорочка білосніжна, а червона краватка виділяється ще сильніше, ніж на тлі піджака. Цікаво, який він має вигляд у звичайному одязі і який одяг для нього звичайний. Поза сумнівом, це джинси та футболка — уніформа всіх американських хлопців.

У ямайських хлопців так само?

Від цієї думки мій настрій псується. Я не хочу починати все спочатку. Це було досить складно, коли ми переїхали до Америки. Я не хочу вивчати традиції й звичаї нової школи. Нові друзі. Нові компанії. Нова форма. Нові місця для зустрічей.

Я обходжу його і йду вперед.

— Найвища вірогідність смерті американця азіатського походження — рак, — кажу я.

Він супиться і прискорює крок, аби наздогнати мене.

— Справді? Це мені не подобається. Рак чого?

— Точно не знаю.

— Певно, нам слід про це дізнатися, — каже він.

Він так каже нам, наче існує якесь майбутнє для нас двох, у якому наші смерті матимуть значення одне для одного.

— Ти справді вважаєш, що помреш від серцевого захворювання? — питає він. — Не від чогось більш епічного?

— Кому потрібна епічність? Мертвий значить мертвий.

Він просто дивиться на мене, чекаючи відповіді.

— Гаразд, — кажу я. — Не вірю, що збираюся розповісти тобі це. Насправді я думаю, що потону.

— Типу у відкритому океані, рятуючи чиєсь життя, чи як?

— У глибокому краю готельного басейну, — відповідаю я.

Він зупиняється і знову тягне мене вбік. Найтактовніший пішохід з-поміж усіх. Більшість людей просто зупиняються посеред «зебри».

— Чекай, — каже він. — Ти не вмієш плавати?

Я зіщулююся, ховаючи голову в куртку.

— Ні.

Його очі блукають по моєму обличчю і сміються з мене, хоча насправді він не сміється.

— Але ж ти з Ямайки. Ти виросла серед води.

— Попри моє острівне коріння, я не вмію плавати.

Я впевнена, що він хоче покепкувати з мене, але опирається цьому бажанню.

— Я навчу тебе, — каже він.

— Коли?

— Колись. Скоро. Ти могла плавати, коли жила на Ямайці? — питає він.

— Так, але потім ми переїхали сюди, а замість океану тут басейни. Я не люблю хлорку.

— Ти ж знаєш, що існують басейни з морською водою.

— Цей корабель уже відплив, — кажу я.

Тепер він справді кепкує з мене.

— Як називається твій корабель? Дівчина, Яка Виросла На Острові, Який З Усіх Боків Оточений Водою, Не Вміє Плавати? Бо це було б гарною назвою.

Я сміюся і б’ю його по плечу. Він хапає мою руку і тримає за пальці. Я намагаюся не мріяти про те, що він зможе здійснити обіцянку й навчити мене плавати.

Деніел

Я — вчений, який складає Книгу Наташі. Ось що мені відомо на цю пору. Вона фанатка природничих наук. Вона, поза сумнівом, розумніша за мене. Її пальці трохи довші за мої, і їх приємно тримати. Їй подобається тривожна музика. Вона стурбована чимось, що стосується її загадкової зустрічі.

— Скажи мені ще раз, чому ти в костюмі, — каже вона.

Я довго гучно і з почуттям стогну.

— Поговорімо краще про Бога.

— Я теж можу ставити запитання, — каже вона.

Ми йдемо одне за одним черговим критим настилом. (Будь-якої конкретної миті 99 (плюс-мінус) відсотків Мангеттена перебуває у стадії будівництва.)

— Я подав заяву на вступ до Єльського університету. Сьогодні в мене співбесіда з його випускником.

— Ти нервуєш? — питає вона, коли ми знову йдемо поряд.

— Нервував би, якби сильно парився з цього приводу.

— А ти несильно паришся?

— Може, трішки, — відказую сміючись.

— То це батьки змушують тебе?

Раптовий крик з вулиці привертає нашу увагу, але це просто один водій таксі кричить на іншого.

— Мої батьки — корейські іммігранти першого покоління, — кажу я, пояснюючи.

Вона вповільнює ходу й дивиться на мене.

— Не розумію, що це означає, — каже вона.

Я знизую плечима.

— Це означає — байдуже, чого хочу я. Я вступаю до Єльського університету. Я стану лікарем.

— А ти цього не хочеш?

— Я не знаю, чого хочу, — відповідаю я.

З виразу її обличчя зрозуміло, що це було найгірше, що я міг сказати. Вона розвертається і пришвидшує ходу.

— Що ж, тоді ти можеш бути й лікарем.

— То що мені робити зараз? — питаю я, наздоганяючи її.

Вона відмахується.

— Це твоє життя.

Я відчуваю, що близький до провалу.

— Ну от ти ким хочеш стати, коли виростеш?

— Спеціалістом з обробки й аналізу даних, — не вагаючись, відповідає вона.

Я відкриваю рота, щоб запитати, що воно таке, але вона відповідає завченою фразою. Я не перша людина, яка не розуміє її вибору.

— Спеціалісти з обробки й аналізу даних аналізують дані, відокремлюють шуми від сигналів, розпізнають шаблони, роблять висновки та, ґрунтуючись на результатах, дають рекомендації щодо подальших дій.

— У цьому задіяні комп’ютери?

— Так, звісно, — відповідає вона. — У цьому світі безліч даних.

— Це так практично. Ти завжди знала, ким хочеш бути? — мені важко стримати заздрість у голосі.

Вона знову зупиняється. Якщо так триватиме й далі, то ми ніколи не дістанемося до потрібного їй місця.

— Це не доля. Я обрала цю кар’єру. Не вона обрала мене. Мені не судилося бути спеціалістом з обробки й аналізу даних. У шкільній бібліотеці є відділ з інформацією про професії. Я проаналізувала зростаючі напрямки в науці, й вуаля. Це не доля і не призначення, просто дослідження.

— То це не твоє захоплення?

Вона знизує плечима і продовжує йти.

— Це пасує до мого характеру, — каже вона.

— Ти не хочеш займатися тим, що тобі подобається?

— Навіщо? — питає вона, ніби щиро не розуміє, навіщо щось любити.

— Життя занадто довге, якщо проводити його, займаючись тим, до чого ти ставишся посередньо, — наполягаю я. Ми обходимо візок із кренделиками й хот-догами, біля якого вишикувалася черга. Пахне квашеною капустою та гірчицею (райські аромати).

Вона морщить ніс.

— Воно стає ще довшим, якщо марнувати його в гонитві за мріями, які ніколи, ніколи не здійсняться.

— Зажди, — кажу я і кладу свою руку їй на передпліччя, аби трохи призупинити її. — Хто сказав, що мрії не здійсняться?

Після цих слів вона косо дивиться на мене.

— Я тебе прошу. Чи знаєш ти, скільки людей прагнуть стати акторами, письменниками чи рок-зірками? Багато. Дев’яноста дев’яти відсоткам із них це не вдасться. Ті, хто залишився, а це нуль цілих дев’ять десятих відсотка, ледве зможуть заробляти цим хоч якісь гроші. Лише останні нуль цілих одна десята відсотка зможуть досягти успіху. Решта ж просто марнує свої життя, намагаючися стати кимось.

— Ти кажеш, як мій батько.

— Я говорю як п’ятдесятирічний кореєць?

— Без акценту.

— Ну, він просто турбується про тебе. Коли ти станеш лікарем і щасливо зароблятимеш купу грошей, то подякуєш йому, що не став якимось голодним художником, який ненавидить свою основну роботу й марно мріє розбагатіти.

Цікаво, чи усвідомлює вона, наскільки пристрасно розповідає про те, як не бути пристрасним?

Вона розвертається і примружено дивиться на мене.

— Будь ласка, не кажи, що ти серйозно ставишся до поезії.

— Боже збав, — кажу я з удаваним обуренням.

Ми проминаємо чоловіка, який тримає табличку із написом «БУДЬ ЛАСКА, ДОПОМОЖІТЬ. У МЕНЕ БІДА». Таксі, що їде на замовлення, довго й голосно сигналить іншій автівці, яка також працює.

— Ми справді повинні знати, що хочемо робити до кінця наших життів, у поважному віці сімнадцяти років?

— Хіба ти не хочеш знати це? — питає вона. Вона точно не фанатка невизначеності.

— Хіба? Як би я хотів проживати десять життів одночасно…

Вона знову відмахується від мене.

— Тьху! Ти просто не хочеш обирати.

— Я не це маю на увазі. Я не хочу застрягти в чомусь, що не має для мене жодного значення. Той шлях, на якому я зараз? Він триватиме до кінця моїх днів. Єльський університет. Медична школа. Ординатура. Шлюб. Діти. Пенсія. Притулок для старих. Похоронна зала. Цвинтар.

Можливо, через важливість цього дня або через зустріч із нею, але просто зараз мені критично необхідно донести те, що я маю на увазі.

— У нас великий прекрасний мозок. Ми винаходимо штуки, які літають. Літають. Ми пишемо вірші. Певно, ти ненавидиш поезію, але важко сперечатися з тим, що ці слова абсолютно прекрасні: «Рівнять тебе до літньої пори? Ти сталіша, чарівніша від неї»¹⁰. Ми здатні на величні життя. Величну історію. Навіщо вирішувати остаточно? Навіщо обирати практичні, земні речі? Ми народжені для того, щоб мріяти і здійснювати свої мрії.

Усе вийшло більш пристрасно, ніж я думав, але кожнісіньке моє слово було правдою.

Наші погляди зустрічаються. Зараз між нами є щось, чого хвилину тому не було.

Я чекаю, що вона скаже щось гостре, але вона цього не робить.

Всесвіт зупиняється і чекає на нас.

Вона розтуляє свою долоню і збирається взяти мою руку. Вона має взяти мене за руку. Нам судилося пройти цим світом разом. Я бачу це в її очах. Нам судилося бути разом. Я впевнений у цьому так, як ні в чому досі не був упевнений.

Але вона не бере мене за руку. Вона йде далі.

10 В. Шекспір. Сонет 18. Переклад Д. Паламарчука.

Наташа

Я не хочу, щоб ця зворушлива мить, яка настала між нами, наставала.

Коли говорять, що серцю не накажеш, то мають на увазі поетичне серце — серце любовних пісень та монологів, те, яке можна розбити, наче воно зі скла.

Це не про справжнє серце — те, якому потрібні лише здорова їжа та фізичні вправи.

А от поетичному серцю вірити не можна. Воно мінливе і введе вас в оману. Воно говоритиме, що все, що вам потрібно — це кохання і мрії. І нічого не скаже про їжу, воду, дах над головою і гроші. Воно говоритиме, що ця людина перед вами, той, на кого ви з якоїсь причини запали, — це Той Єдиний. Він і справді такий. І вона — Та Єдина. Просто зараз вони одне для одного саме такі, поки його чи її серце не обере когось іншого.

Довгостроковим рішенням поетичного серця не можна довіряти.

Я все це знаю. Знаю так само, як те, що Полярна зоря насправді не найяскравіша, а п’ятдесята у списку зірок.

І ось я досі стою з Деніелом посеред тротуару, в майже напевно останній свій день в Америці. Моєму мінливому, непрактичному, дурному серцю потрібен Деніел. Йому байдуже, що він занадто відвертий, чи те, що він не знає, чого хоче, чи те, що він мріє стати поетом (професія, яка призводить до розчарування й бідності).

Я знаю, що не існує таких речей, як судилося-бути-разом, та все ж думаю, чи можу я помилятися.

Я стискаю розтулену долоню, якою хотіла торкнутися його, і йду далі.

Кохання

Хімічна історія

На думку вчених, є три періоди кохання: пристрасть, привабливість і прихильність. І виявляється, кожен із цих періодів координується хімічними речовинами — нейромедіаторами — у мозку.

Як ви могли здогадатися, пристрастю керують тестостерон і естроген.

Другий період — привабливість — регулюється дофаміном та серотоніном. Наприклад, коли люди розповідають, що відчувають невимовне щастя поруч одне з одним, — це робота дофаміну, гормону задоволення.

Прийом кокаїну викликає такий само рівень ейфорії. Насправді вченим, які досліджують мозок обох нещодавно закоханих і кокаїнових наркоманів, важко виявити відмінність між ними.

Друга хімічна речовина періоду привабливості — серотонін. Коли пари засвідчують, що не можуть припинити думати одне про одного, — це через те, що впав їхній рівень серотоніну. У закоханих людей він такий само низький, як у тих, що страждають на обсесивно-компульсивний розлад. Причина, з якої вони не можуть перестати думати одне про одного, — вони буквально одержимі.

Окситоцин і вазопресин контролюють третій період — прихильність, або довготривалий зв’язок. Окситоцин виробляється під час оргазму й робить вас прихильнішим до людини, з якою ви займалися сексом. Також він виробляється під час пологів і допомагає мамі створити зв’язок з дитиною. Вазопресин виробляється на посткоїтальній стадії.

Наташі все це відомо. Це допомогло їй пережити зраду Роба. Тож вона знає: кохання — це лише хімічні речовини та випадковий збіг обставин.

Тоді чому почуття до Деніела здаються чимось більшим?

Деніел

У списку речей немає нічого, що мені хочеться робити менше, ніж іти на співбесіду. Однак. Уже майже одинадцята, і якщо я збираюся піти, то мені треба звалювати.

Ми з Наташею мовчки йдемо після Тієї Миті. Як би я хотів сказати, що це затишна тиша, але це не так. Я хочу поговорити з нею про це — про ту мить, — але хтозна, чи вона взагалі її відчула. Жодного шансу, що вона вірить у таке.

Середній Мангеттен відрізняється від місця, де ми зустрілися. Більше хмарочосів та менше сувенірних крамниць. Люди також поводяться інакше. Це не туристи, що гуляють задля втіхи чи роблять покупки. Тут немає захвату, витріщених очей чи посмішок. Ці люди працюють у цих хмарочосах. Упевнений, що місце моєї співбесіди десь поруч із цим районом.

Ми продовжуємо йти і не розмовляємо, доки не підходимо до величезної страшенної будівлі з бетону та скла. Мене вражає, що люди можуть проводити цілісінькі дні в таких місцях, роблячи те, що їм не подобається, для людей, яких не люблять. Бути лікарем принаймні краще за це.

— Мені сюди, — каже вона.

— Я можу почекати тут, — кажу я, ніби у мене немає співбесіди, яка визначить моє майбутнє, десь за годину.

— Деніеле, — каже вона твердим голосом, яким точно виховуватиме наших дітей (вона вочевидь прихильниця суворої дисципліни). — У тебе співбесіда, а у мене… це. Тут ми попрощаємося.

Вона має рацію. Можливо, я не хочу майбутнього, яке спланували для мене батьки, але кращих ідей у мене немає. Якщо я залишатимусь тут задовго, мій потяг зійде з рейок.

До мене доходить, що, можливо, цього я і прагну. Можливо, усе це, що я відчуваю до Наташі — тільки привід, аби все пішло шкереберть. Зрештою, мої батьки ніколи її не схвалять. Вона не лише не кореянка, а ще й чорношкіра. Жодного шансу.

Плюс той очевидний факт, що те, що вона мені страшенно подобається, — не взаємно. А невзаємне кохання — несправжнє кохання, хіба ні?

Мені слід іти.

Я збираюся йти.

Я вже йду.

— Ти маєш рацію, — кажу я.

Вона здивована й, мабуть, навіть трохи розчарована, але що це змінює? Вона хотіла цього, а тепер явно не хоче.

Наташа

Я не чекала, що він скаже це, і не чекала, що це мене розчарує, але саме так і сталося. Чому я думаю про роман із хлопцем, якого ніколи більше не побачу? За п’ять хвилин вирішиться моє майбутнє.

Ми стоїмо досить близько до скляних вхідних дверей будівлі, і прохолодне кондиціоноване повітря пробігає по моїй шкірі, коли люди входять і виходять.

Він простягає руку, аби потиснути мою, але швидко прибирає її.

— Вибач, — каже він, червоніє і складає руки на грудях.

— Ну, я йду, — кажу я.

— Ти йдеш, — повторює він, і жоден із нас не рушає з місця.

Ми стоїмо там мовчки кілька секунд, коли я згадую, що у мене в наплічнику досі його піджак. Я дістаю його і спостерігаю, як Деніел його натягує.

— У цьому піджаку здається, що тобі слід працювати в цій будівлі, — кажу я.

Я хотіла зробити комплімент, але він сприйняв це інакше.

Він затягує краватку і кривиться.

— Можливо, колись і працюватиму.

— Що ж, — кажу я після того, як ми ще якийсь час мовчки стоїмо. — Стає незручно.

— Нам треба обійнятися?

— Я думала, що ви, люди в костюмах, лише потискаєте руки. — Я намагаюся говорити легко, але мої голосові зв’язки якось дивно хриплять.

Він усміхається і не намагається приховати печаль на своєму обличчі. Як він може отак просто проявляти свої почуття?

Мені доводиться відвернутись. Я не хочу, щоб між нами щось сталося, але відчуття таке, наче я намагаюся зупинити погоду.

Двері відчиняються, і холодне повітря знову пробігає по моїй шкірі. Мені жарко і холодно водночас. Я розводжу руки для обіймів, і він робить те саме. Ми намагаємося обійнятися з одного й того самого боку, але замість цього зіштовхуємося грудьми. Ми незграбно сміємось і зупиняємося.

— Я буду з правого боку, — каже він, — а ти з лівого.

— Гаразд, — відповідаю я і нахиляюся ліворуч. Він обіймає мене, і через те, що ми приблизно однакового зросту, я торкаюся обличчям його щоки, такої м’якої, гладенької й теплої. Я кладу свою голову йому на плече, і моє тіло розслаблюється в його руках. На хвилину я дозволяю собі відчути, як я втомилася. Важко намагатися втриматися там, де ти небажана. Але не для Деніела. Я відчуваю це по тому, як міцно він мене обіймає.

Я вивільняюся з його обіймів і не дивлюся на нього.

Він вирішує мовчати, хай там що збирався сказати.

Я дістаю мобільний і перевіряю час.

— Час іти, — каже він, перш ніж я встигаю промовити це.

Я розвертаюся і заходжу всередину прохолодної будівлі.

Я думаю про нього, відмічаючись на охороні. Я думаю про нього, перетинаючи вестибюль. Я думаю про нього в ліфті, думаю, йдучи довгим коридором, думаю постійно, і перестаю, лише коли заходжу до офісу.

Будівельний шум, що я його чула в телефоні раніше, й справді був через будівництво, бо офіс зведений лише наполовину. Стіні пофарбовані частково, а зі стелі звисають голі лампочки. Тирса і плями від фарби вкривають підлогу, заслану брезентом. За стійкою сидить жінка, тримаючи обидві руки на телефоні, наче хоче, аби той задзвонив. Попри її яскраву червону помаду й рожеві рум’яна на щоках, вона дуже бліда. У неї чорне волосся та ідеальна укладка. Щось у ній здається не зовсім справжнім, вона наче героїня олдскульного диснеївського мультфільму або фільму 50-х. На її столі акуратно розкладені різнокольорові папки та стоїть чашка із написом АСИСТЕНТКИ ЗРОБЛЯТЬ ДЕШЕВШЕ.

Коли я наближаюся, вона усміхається сумною, тремтливою усмішкою.

— Я не помилилася? — голосно кажу я.

Вона мовчки дивиться на мене.

— Це офіс адвоката Фіцджеральда? — знову питаю я.

— Ви — Наташа, — промовляє вона.

Напевно, це з нею я розмовляла по телефону. Я підходжу до стійки.

— У мене погані новини, — каже вона. Мій шлунок стискається. Я не готова до того, що вона скаже. Усе закінчується, навіть не почавшись? Моя доля вже вирішена? Мене справді сьогодні вночі депортують?

Заходить чоловік у заплямованому робочому одязі й починає свердлити. Хтось, кого я не бачу, починає стукати молотком. Вона не змінює тону і не говорить голосніше. Я навіть підходжу ближче.

— Джеремі — адвокат Фіцджеральд — потрапив в аварію годину тому. Він досі в лікарні. Його дружина сказала, що все гаразд, лише кілька синців. Але повернеться він не раніше пообіддя.

Її голос наче нормальний, а от очі навпаки. Вона підсовує телефон ближче до себе й дивиться на нього, а не на мене.

— Але у нас сьогодні зустріч, — докірливо скавчу я, не в змозі стриматися. — Мені справді потрібна його допомога.

Тепер вона переводить погляд на мене, її очі широко відкриті й недовірливі.

— Ви не чули, що я сказала? Його збила машина. Зараз він не може тут бути, — вона підштовхує до мене пачку бланків і знову переводить погляд.

Щонайменше п’ятнадцять хвилин іде в мене на те, щоб заповнити папери. У першому бланку я відповідаю на запитання, чи я комуніст, злочинець та терорист, а також чи візьму я до рук зброю, аби захистити Сполучені Штати. Я би не взяла, але відповідаю «так».

В іншому бланку потрібно детально розписати подробиці процесу депортації, який триває дотепер.

Останній бланк — опитувальний лист, у якому потрібно відзвітувати про весь час, проведений у Сполучених Штатах. Я не знаю, що писати. Не знаю, що саме треба адвокату Фіцджеральду. Він хоче дізнатися, як ми потрапили до Америки? Як ми переховувалися? Що я відчуваю щоразу, коли записую свій фальшивий номер соціального страхування у шкільних документах? Як я почуваюся, уявляючи, як мама сідає на той автобус до Флориди?

Чи він хоче знати, як це — бути нелегальним емігрантом? Чи про те, як я постійно чекаю, що хтось про це дізнається?

Мабуть, ні. Йому потрібні факти, не філософія, тож я пишу. Ми приїхали до Америки за туристичною візою. Коли настав час повертатися, ми цього не зробили. Відтоді ми не покидали країни. Ми не скоювали злочинів, окрім того, що тато керував транспортним засобом у стані алкогольного сп’яніння.

Я повертаю жінці бланки, і вона одразу розгортає опитувальний лист.

— Тут потрібно написати більше, — каже вона.

— Що, наприклад?

— Що Америка означає для вас. Чому ви хочете залишитися. Як сприятимете зростанню Америки?

— Це справді…

— Усе, що Джеремі зможе використати для пом’якшення справи, щоб допомогти вам.

Якби люди, які тут народилися, мусили доводити, що вони гідні жити в Америці, то ця країна була б набагато менш населеною.

Вона переглядає інші мої бланки, поки я пишу про те, якою працьовитою, оптимістичною, патріотичною громадянкою буду. Я пишу, що Америка — це мій дім у моєму серці й що громадянство узаконить те, що я вже відчуваю. Моє місце тут. Коротко кажучи, я відвертіша, ніж узагалі була будь-коли. Деніел пишався би мною.

Деніел.

Мабуть, він уже їде в потязі на свою зустріч. Він усе зробить правильно і зрештою стане лікарем? Чи згадуватиме він у майбутньому дівчину, з якою колись провів дві години у Нью-Йорку? Чи замислюватиметься він про те, що сталося зі мною? Можливо, він загуглить моє ім’я, але далеко не просунеться. Утім, найімовірніше, він забуде про мене вже сьогодні до вечора, а я точно забуду про нього.

Поки я пишу, дзвонить телефон, і жінка хапає слухавку, перш ніж пролунає другий дзвінок.

— О, Господи, Джеремі. З тобою все гаразд? — вона заплющує очі, тримаючи слухавку двома руками й міцно притискаючи її. — Я хотіла приїхати, але твоя дружина сказала, щоб я лишалася за головну в офісі. — Її очі розплющуються на слові «дружина». — З тобою точно все гаразд? — Що більше вона слухає, то більше розквітає. Її обличчя рум’яніє, а на очах сяють сльози радості.

Вона настільки очевидно закохана в нього, що я чекаю, як кімнатою попливуть бульбашки у формі сердечок. У них роман?

— Я хотіла приїхати, — знову шепоче вона. Кілька разів пробурмотівши «гаразд», вона кладе слухавку.

— Він у порядку, — жінка зітхає з полегшенням.

— Це чудово, — кажу я.

Вона забирає у мене бланки. Я чекаю, доки вона проглядає їх.

— Хочете почути гарні новини? — питає вона.

Ну звісно ж хочу. Я повільно киваю.

— Я бачила багато подібних справ і думаю, у вас усе вийде.

Не знаю, що я очікувала почути, але точно не це.

— Ви справді гадаєте, що він зможе мені допомогти? — у власному голосі я чую і надію, і скепсис.

— Джеремі ніколи не програє, — відповідає вона з такою гордістю, наче говорить про себе.

Але, звісно ж, це не може бути правдою. Усі колись програють. Мені слід попросити її бути точнішою, надати мені точний коефіцієнт виграшів/програшів, щоб я могла вирішити, що відчувати.

— Надія є, — просто каже вона.

Хоч я й ненавиджу поезію, на думку спадає вірш, який я розповідала на уроці англійської. «Надія — це пташина»¹¹. Тепер я розумію, що це означає. З моїх грудей хоче щось вилетіти, співати пісню, сміятися і танцювати з полегкістю.

Я дякую жінці й швидко виходжу з офісу, аби не запитати чогось, що забере в мене це почуття. Зазвичай я хочу знати правду, навіть найбільш гірку. Так жити зовсім нелегко. Іноді правда може завдати більше болю, ніж ви очікуєте.

Кілька тижнів тому мої батьки сперечалися у своїй спальні за зачиненими дверима. Це був один із тих рідкісних випадків, коли мама казала все татові в обличчя. Пітер застав мене, коли я підслуховувала біля дверей. Після того як вони припинили сваритися, я запитала, чи хоче він знати, що саме я почула, але він не захотів. Пітер сказав, що зрозумів: хай там що я почула, воно було поганим, а він не хотів впускати у своє життя нічого поганого. Тоді мене це роздратувало, та пізніше я подумала, що, можливо, він має рацію. Якби ж я могла розчути те, що підслухала…

Вийшовши в коридор, я притулилася чолом до стіни й завагалася. Я думала, чи не повернутися мені в офіс і чи не натиснути на жінку, щоб дізнатися більше, але вирішила цього не робити. Що путнього з цього вийде? З таким самим успіхом я можу дочекатися офіційних висновків від адвоката. До того ж я втомилася переживати. Я знаю, що її слова не дають гарантії. Але мені потрібно відчувати щось інше, окрім страху відмови. Надія здається добрим замінником.

Я роздумую, чи не зателефонувати батькам й чи не розповісти про новий стан справ, проте не роблю і цього. У мене немає нової інформації, якою можна поділитися. Що б я сказала? Невідомий чоловік відправив мене до іншого невідомого чоловіка. Його асистентка без юридичної освіти, також мені невідома, каже, що все може владнатися. Який сенс у тому, аби давати всім надію?

Людина, з якою я справді хочу поговорити, це Деніел, але він поїхав на свою співбесіду.

Якби ж я була до нього приязніша.

Якби ж я взяла його номер телефону.

А якщо весь цей абсурд з імміграцією завершиться сам по собі? Якщо я зможу залишитися, як мені його знайти? Тому що хай там як я вдавала, що цього не існує, між нами щось виникло. Щось значуще.

11 Вірш Емілі Дікінсон, переклад О. Гриценка.

Ханна Вінтер

Казкова історія, частина перша

Ханна завжди вважала, що живе в казці, де не є головною героїнею. Вона ні принцеса, ні хрещена-фея. Ні могутня зла відьма і не її помічниця. Ханна — другорядний персонаж, який уперше з’являється на дванадцятій-тринадцятій сторінці. Можливо, куховарка, яка пече коржики та робить цукерки. Або, може, добродушна служниця за кадром.

Так було, доки вона не познайомилася з адвокатом Джеремі Фіцджеральдом і не почала в нього працювати. Тоді вона уявила, що може стати головною героїнею. У ньому вона впізнала Те Саме Справжнє Кохання. Своє Жили-Вони-Довго-І-Щасливо. Попри той факт, що він одружений. Попри той факт, що він батько двох маленьких дітей.

Ханна ніколи не вірила, що він відповість на її кохання, аж доки одного дня він не зробив це.

Цей день — сьогодні.

Адвокат Джеремі Фіцджеральд

Казкова історія, частина перша

Джеремі Фіцджеральд переходив вулицю, коли п’яний і безпорадний чоловік — страховий актуарій на білому BMW — збив його на швидкості двадцять миль на годину. Удар був не досить сильний, щоб убити Джеремі, але цього вистачило, аби він замислився над можливою смертю і своїм нинішнім життям. Цього вистачило, аби він зізнався собі, що кохає свою асистентку, Ханну Вінтер, і кохає вже давно.

Пізніше, повернувшись до офісу цього ж дня, він мовчки обійме Ханну. Тримаючи її у своїх руках, він замислиться, лише на мить, про те майбутнє, якого коштуватиме йому її кохання.

Деніел

Місцевий хлопець робить неправильний вибір

Моя мама, пацифістка, убила б мене, дізнавшись, що я допіру зробив. Я переніс свою співбесіду. Через дівчину. Навіть не кореянку, а чорношкіру. Через чорношкіру дівчину, яку я ледве знаю. Через чорношкіру дівчину, яку я ледве знаю і якій навіть можу не подобатися.

Жінка по телефону сказала, що я вчасно зателефонував. Власне, вона вже збиралася дзвонити мені й переносити співбесіду. Мене записали на єдиний вільний час, який був, — надвечір, шоста година. І ось я стою у вестибюлі будівлі, де залишив Наташу, читаю адресний довідник і чекаю на неї. Більшість орендарів у цій будівлі — адвокати (доктори юриспруденції, есквайри) та спеціалісти з бухгалтерської справи (дипломовані бухгалтери, фінансові аналітики тощо). Я ніколи в житті не бачив стільки ступенів на табличках. Деніел Чже Го Бе, ДХ (Дурний Хлопець), ПНП (Приречений на провал).

Яка зустріч могла бути у неї в цій будівлі? Або вона спадкоємиця з купою грошей, яку треба інвестувати, або в неї проблеми і їй потрібен адвокат.

На іншому боці вестибюля відчиняються двері ліфта, і виходить вона.

Коли я переносив свою співбесіду, частина мене думала, чи не чиню я безглуздо. Дівчина, з якою я щойно познайомився, не вартує того, аби ставити під загрозу своє майбутнє. Коли я її не бачив, думати так було легше, бо тепер я не пам’ятаю, чому взагалі вагався.

Звісно, вона вартує цього. І я не можу це пояснити.

Так, вона гарна. Поєднання її пишного чорного волосся, яскравих чорних очей та повних рожевих губ, безперечно, симпатичне. Також у неї наймиліші ноги з усіх у цьому світі (після ретельного вивчення я переніс їх із третього на перше місце — тут я об’єктивний). Тобто так, вона справді приваблює мене, але є ще дещо, і я кажу це не тому, що у неї найпрекрасніші ноги в усьому Всесвіті. Об’єктивно кажучи.

Я дивлюся, як вона прямує вестибюлем. Вона озирається, намагаючись знайти щось чи когось. Вона буквально зіщулюється, нікого не знайшовши. Вона ж мене шукає, так? Хіба що вона зустріла інше потенційне кохання свого життя за ці тридцять хвилин без мене.

На вулиці вона повільно обертається на 360 градусів в один бік, а потім в інший. Хай там кого вона шукала, його не було.

Наташа

Його немає у вестибюлі й на вулиці також. Я мушу визнати, що його тут немає і що я хочу, аби він був тут. У шлунку стає порожньо, наче я голодна, але мені потрібна не їжа.

Потеплішало. Я знімаю куртку, перекидаю через руку і стою, намагаючись вирішити, що робити далі. Я не хочу йти і не хочу визнавати, що не хочу йти.

Не те щоб я вірила, що нам судилося бути разом чи у якусь подібну нісенітницю. Але було би приємно провести з ним наступні кілька годин. Було би приємно піти з ним на побачення. Мені хотілося б дізнатися, чи червоніє він, коли цілується.

Тут я бачила його востаннє. Якщо він поїхав, то у мене немає жодного шансу побачити його знову. Цікаво, як там його співбесіда? Чи говорить він правильні речі, чи випускає назовні всі свої сумніви та екзистенційну тривогу? Цьому хлопцеві потрібен тренер із персонального зростання.

Я вже збираюся йти, коли щось змушує мене востаннє роззирнутися. Знаю, що неможливо відчувати присутність певної людини. Мабуть, моя підсвідомість помітила його, коли я йшла вестибюлем. Люди використовують поетичну мову для опису речей, яких не розуміють. Зазвичай існує наукове пояснення, яке просто треба пошукати.

Хай там як, ось він.

Він тут.

Деніел

Вона прямує до мене. Пару годин тому я сказав би, що її обличчя нічого не виражає, але я стаю експертом з Наташі, тож її обличчя лише намагається бути невиразним. Якби мене спитали, то я сказав би, що вона рада мене бачити.

— Що сталося з твоєю співбесідою? — одразу питає вона, підійшовши досить близько.

Ні обіймів. Ні «Рада тебе бачити». Може, зрештою, я не такий уже й експерт з Наташі…

Я маю розповісти факти чи правду (цікаво, що це не завжди одне й те саме)? Факт полягає в тому, що я переніс співбесіду. Правда — в тому, що я переніс її, аби мати змогу провести більше часу з нею. Я вирішую сказати правду:

— Я переніс її, аби мати змогу провести більше часу з тобою.

— Ти божевільний? Це ж твоє життя.

— Я не попалив за собою мости, Ташо. Я просто переніс її на пізніший час.

— Хто така Таша? — питає вона, але я помічаю усмішку в кутиках її губ.

— Як пройшла твоя зустріч? — вказую я підборіддям у напрямку ліфта. Її усмішка зникає. Запам’ятати: більше про це не згадувати.

— Добре. Маю повернутися о пів на третю.

Я дивлюся на свій телефон: 11:35.

— Схоже, що ми зможемо провести більше часу разом, — кажу я і чекаю, що вона закотить очі, але вона цього не робить. Я сприймаю це як маленьку перемогу.

Вона трохи тремтить і потирає руками передпліччя. Я бачу мурахи на її шкірі, дізнаюся ще одну річ про неї: вона швидко змерзає. Я беру її куртку і допомагаю вдягти. Вона просовує одну руку, потім другу і накидає куртку на плечі, а я допомагаю з комірцем.

Це дрібниця. Я торкаюся рукою її шиї ззаду, і вона злегка притуляється до мене. Її волосся лоскоче мені носа. Це дрібниця, але я відчуваю, що ми ніби робимо це вже довгий час.

Вона повертається, і мені доводиться прибрати руки, аби не торкнутися її ще тісніше. Куди б не вели наші стосунки — ми до цього ще не дійшли.

— Ти впевнений, що не ставиш під загрозу… — починає вона.

— Насправді мені байдуже.

— А не мало би бути, — вона зупиняється і дивиться занепокоєно. — Ти зробив це через мене?

— Так.

— Чому ти такий упевнений, що я цього варта?

— Інтуїція, — відповідаю я. Не розумію, що саме в ній змушує мене безстрашно говорити правду.

Її очі широко розплющуються, і вона трохи здригається.

— Ти неможливий, — каже вона.

— Може, і так, — відповідаю я.

Вона сміється, і її чорні очі блищать.

— Що робитимемо? — питає вона.

Мені треба підстригтися і занести гаманця та квитанції батькові. Я не хочу робити нічого з цього. Натомість я хочу знайти якесь затишне місце й посидіти з нею. Але. Гаманець треба віднести. Я питаю її, чи вона не проти поїздки до Гарлема, і вона погоджується. Насправді це точно останнє, що я зробив би. Якщо існують ідеї, гірші за цю, то я навіть не знаю, які. Мій тато просто налякає її. Вона познайомиться з ним і уявить, що такий самий вигляд я матиму в п’ятдесят, і чкурне геть, бо саме так учинив би я на її місці.

Мій батько — дивакуватий чоловік. Я кажу «дивакуватий», але насправді маю на увазі «до біса епічно дивний». По-перше, він дійсно не розмовляє ні з ким, окрім покупців. Зокрема ні зі мною, ні з Чарлі. Хіба що сварки означають розмову. Якщо це рахується, тоді він сказав Чарлі за це літо й осінь стільки, скільки не сказав за всі дев’ятнадцять років. Я можу перебільшувати, але лише трішки.

Не знаю, як пояснюватиму, чому зі мною Наташа, йому або Чарлі. Ну, щодо Чарлі я не дуже хвилююся, а от батько її помітить. Він зрозуміє, що між нами щось відбувається, як завжди розуміє, хто з покупців злодій, кому можна продати товар під розписку, а кому ні.

Пізніше, за вечерею, він скаже щось мамі корейською, тоном, який використовує, аби поскаржитися на американців. Я не хочу, щоб ці двоє були в курсі. Ми не готові до такого тиску.

Наташа каже, що всі родини дивні, і це правда. Пізніше я розпитаю про її сім’ю, після того, як виконаємо завдання. Ми спускаємося у метро.

— Приготуйся, — кажу я.

Наташа

Від місця, де ми перебуваємо, до Гарлема їхати лише двадцять п’ять хвилин на метро, але здається, що ми потрапили до іншої країни. Хмарочоси замінили маленькі крамниці з яскравими навісами, що щільно туляться одна до одної. Повітря пахне якось яскравіше, не так, як у місті, а радше як на околиці. Майже всі люди на вулицях чорношкірі.

Деніел нічого не каже, поки ми йдемо проспектом Мартіна Лютера Кінга до крамниці його батьків. Він стишує ходу, коли ми проминаємо порожню вітрину з величезною табличкою «ЗДАЮ В ОРЕНДУ» та ломбард із зеленим навісом. Зрештою ми зупиняємося перед спеціалізованим косметичним магазином, де продаються товари для догляду за волоссям чорношкірих.

Він називається «Догляд за чорним волоссям». Я була в багатьох таких магазинах.

— Спустися вниз вулицею до крамниці й вибери мені щось для випрямлення волосся, — каже моя мама кожних два місяці.

Ось у чому річ. Усі знають, що косметичними магазинами для чорношкірих володіють корейці, і яка це несправедливість. Не знаю, чому я про це не подумала, коли Деніел сказав, що в них власна крамниця.

Я не можу зазирнути всередину, бо вікна завішені старими, збляклими від сонця плакатами з усміхненими чорношкірими жіночками в костюмах, з однаковою укладкою. Очевидно — принаймні, якщо вірити цим плакатам, — на наради можна ходити лише з певними зачісками. Навіть моя мама була піймана на подібних думках. Вона не зраділа, коли я вирішила носити «афро», і зауважила, що вигляд із такою зачіскою непрофесійний. Але мені вона подобається. Так само мені подобається, коли моє волосся вирівняне й довге. Мене тішить, що я маю вибір. І що я можу його зробити.

Поруч зі мною Деніел так нервує, що аж тремтить. Цікаво, це через те, що я зустрінуся з його батьком, чи через політику крамниці? Він дивиться на мене і смикає краватку туди-сюди, наче вона весь цей час була занадто туго зав’язана.

— Отже, мій батько насправді… — він зупиняється і починає знову. — А мій брат дуже…

Його очі блукають усюди, окрім мого обличчя, а його голос напружений, мабуть, тому, що він намагається говорити не дихаючи.

— Може, тобі слід почекати тут? — зрештою промовляє він повне речення.

Спочатку я не вбачаю у цьому нічого такого. Припускаю, що всі соромляться своїх родин. Я стидаюся своєї. Ну, принаймні батька. На місці Деніела я вчинила б так само. Мій колишній хлопець-зрадник Роб ніколи не бачив мого батька. Так було простіше. Не слухав батьків відчутний удаваний американській акцент. Не спостерігав, як він намагається знайти лазівку, аби заговорити про себе, свої плани на майбутнє та те, як він збирається колись стати знаменитим.

Ми стоїмо просто під магазином, коли з нього, сміючись, виходять дві чорношкірі дівчини-підлітки, а інша жінка, також чорношкіра, заходить усередину.

І тут я збагнула, що, можливо, він соромиться не родини, а мене. Або, можливо, він боїться, що його батьки не сприймуть мене. Не знаю, чому я не подумала про це раніше.

Америка насправді не плавильний котел¹². Вона радше схожа на один із тих металевих тарелів з окремими секціями для борошняних виробів, м’яса та овочів. Я зводжу погляд на Деніела, але він на мене не дивиться. Раптом настає мить, якої я не очікувала.

12 Модель етнічного розвитку, що пропагувалася в американській культурі ХХ ст. та ґрунтувалася на культурному й етнічному змішуванні.

Волосся

Афроамериканська історія

В африканських цивілізаціях п’ятнадцятого століття зачіски були маркерами індивідуальності. Вони могли означати все що завгодно, починаючи від походження племені або родини до соціального статусу. Складні зачіски свідчили про владу й багатство. Примітивні могли означати, що її власник у жалобі. Ба більше: волосся могло мати духовне значення. Через те, що воно росло на голові — найвищій та найближчій до небес частині тіла, — багато африканців розглядали волосся як портал для духів до людських душ, спосіб взаємодії з Богом.

Коли почало зароджуватися рабство, цю історію було стерто. На невільничих кораблях нових спійманих африканців насильно голили в рамках акту дегуманізації, акту, який успішно розірвав зв’язок волосся з культурною самобутністю.

Після скасування рабовласницького устрою волосся афроамериканців викликало складні асоціації. «Гарним» вважалося волосся, якомога більше наближене до європейських стандартів краси. Гарне волосся — пряме і гладеньке. Кучеряве, хвилясте — природне волосся багатьох афроамериканців — вважалося поганим. Пряме волосся було прекрасним. Цупке й кучеряве — огидним. На початку 1900-х Мадам Сі Джей Вокер, афроамериканка, стала мільйонеркою, створюючи й просуваючи товари з догляду за волоссям для чорношкірих жінок. Найбільше вона прославилася, удосконаливши модель «гарячого гребінця» — пристрою для випрямлення волосся. У 1960-х Джордж Е. Джонсон випустив у продаж «випрямляч» — хімічний засіб для випрямлення кучерявого волосся афроамериканок. За деякими оцінками, індустрія догляду за волоссям чорношкірих складає понад один мільярд доларів щорічно.

Від часу скасування рабовласництва й дотепер у афроамериканській спільноті точаться суперечки. Що означає натуральне волосся проти випрямленого? Чи є випрямлення волосся таким собі проявом самоненависництва? Чи означає це, що ви вважаєте своє натуральне волосся негарним? Носячи «афро», чи не робите ви політичну заяву щодо проголошення влади чорношкірих? У натуральних зачісках афроамериканок часто є щось значно більше, ніж марнославство. Більше, ніж їхні індивідуальні уявлення про власну красу.

Коли Наташа вирішила носити «афро», вона зробила це не через те, що знала всю цю історію. Вона зробила це всупереч переконанню Патриції Кінгслі, що з такими зачісками жінки мають вигляд войовничий і непрофесійний. В основі цих тверджень лежить страх — страх, що суспільство, яке досі боїться чорношкірих, нашкодить її дочці. Патриція також не висловлює ще одне заперечення: нова зачіска Наташі для неї наче зречення. Вона все життя випрямляла своє волосся. Вона випрямляла волосся Наташі, відколи їй виповнилося десять років. Тепер, коли Патриція дивиться на свою дочку, вона не бачить у ній себе настільки, як було раніше, і це боляче. Але, звісно, усі підлітки виробляють щось подібне. Усі вони відокремлюються від батьків. Дорослішати — означає відокремлюватись.

На те, щоб відростити натуральне довге волосся, у Наташі йде три роки. Вона робить це не для того, щоб зробити політичну заяву. Насправді їй подобалося, коли її волосся було прямим. У майбутньому вона знову може його вирівняти. Вона зробила це тому, що хотіла спробувати щось нове.

Вона зробила це тому, що це просто гарно.

Деніел

Місцевий хлопець такий самий гівнюк, як і його брат

— Може, тобі слід почекати тут? — питаю я, наче соромлюся її, наче намагаюся її приховати. Я одразу шкодую про це. Не чекаю кілька хвилин, аби усвідомити наслідки своїх слів. Ні. Ні. Ні. Всепоглинальний жаль приходить миттєво.

Промовивши ці слова, я сам не вірю, що сказав їх. Ну що я за людина? Без душі?

Я ще більший гівнюк, ніж Чарлі.

Я не можу дивитися на неї. Її очі блукають моїм обличчям, а я не можу дивитися на неї. Мені потрібна машина часу. Я хочу повернутися на хвилину назад.

Я облажався.

Якщо ми будемо парою, то матимемо справу з расизмом мого батька, і це буде лише початок. Але ми з нею, власне, самі на початку стосунків, тож я не хочу стикатися з цим зараз. Я хочу вчинити просто, а не правильно. Я хочу закохатися, і щоб це був тривалий процес.

Будь ласка, без перешкод на моєму шляху. Ніхто не хоче мучитися, закохуючись. Я просто хочу закохатися, як усі.

Наташа

Усе гаразд.

Усе гаразд, я почекаю тут. Я розумію. Справді. Але якась частина мене, та, що не вірить в існування Бога чи справжнього кохання, відчайдушно хоче, аби він довів мені, що я помиляюсь. Я хочу, щоб він обрав мене. Хоча ми лише на початку нашої історії. Хоча це й не те, що зробила б я сама. Я хочу, щоб він був таким само шляхетним, яким здавався спочатку, але він, звісно, не такий. Ніхто не такий. Тож я відпускаю його з власного гачка.

— Не хвилюйся, — кажу. — Я зачекаю.

Деніел

Коли ми народжуємося, вони (Бог, маленькі інопланетяни чи хто б там не був) мають відправляти нас у світ із пакунком поблажок. Другий шанс, шанс на відстрочку, можливість повернення, право вийти з в’язниці на волю. Я б зараз скористався правом на другий шанс.

Я дивлюся на неї й усвідомлюю, що вона точно розуміє, через що я проходжу зараз. Вона зрозуміє, якщо я просто зайду досередини, віддам гаманець і повернуся. Тоді ми зможемо продовжити наш шлях, і пізніше я не матиму бесіди з батьком на тему «Що то була за дівчина?». Не буде саркастичних зауважень від Чарлі, типу «Один раз спробувавши “шоколадку”…». Цей невеличкий дивний інцидент стане крихітною перепоною на нашому шляху до величних, епічних стосунків.

Однак я не можу цього зробити. Не можу залишити її тут. Частково через те, що це було б неправильно. Але здебільшого тому, що ми насправді вже не на самому початку відносин.

— Даси мені ще одну спробу? — питаю я, користуючись своїм другим шансом.

Вона усміхається так широко, що я розумію: хай там що станеться, воно того варте.

Наташа

Коли ми заходимо, дзвенить дзвіночок. Крамниця така сама, як і решта косметичних магазинів, у яких я була. Вона маленька, напхана рядами металевих полиць, переповнених пластиковими пляшечками, які обіцяють, що їхня секретна формула — те, що потрібно вашому волоссю, шкірі тощо.

Прямо напроти входу стоїть касовий апарат, тож я одразу бачу його батька. І одразу я розумію, у кого Деніел вдався чоловічою вродою. Його батько старший і вже лисіє, але в нього таке само ідеально симетричне обличчя з гострими рисами, завдяки якому Деніел такий привабливий. Його батько зайнятий — вибиває чек покупцеві — і взагалі не помічає Деніела, хоча я впевнена, що він бачив нас обох. Покупець — чорношкірий хлопець приблизно мого віку, з коротким фіолетовим волоссям. У нього три сережки в губі, пірсинг у носі, у брові… усіх і не порахувати. Мені цікаво, що він купує, але товар вже упаковано.

Деніел дістає з кишені піджака гаманець і прямує вперед. Батько зиркає на нього. Не впевнена, що саме це означає, але Деніел зупиняється і зітхає.

— Тобі треба до вбиральні? — питає він. — Вона в задній частині крамниці.

Я хитаю головою. Він буквально душить гаманець руками.

— Ну, ось він. Це наш магазин.

— Покажеш мені, що тут цікавого? — питаю я, намагаючись відволікти його.

— Небагато. Перші три полиці із засобами для волосся. Шампуні, кондиціонери, накладне волосся, фарби — купа хімічних штук, на яких я не розуміюся. У третьому ряді косметика. У четвертому — обладнання.

Він кидає погляд на батька, але той досі зайнятий.

— Тобі щось потрібно? — питає він.

Я торкаюся свого волосся.

— Ні, я…

— Я не про товар. У задній частині крамниці у нас є холодильник із водою і закусками.

— Ходімо, — відповідаю я. Мені подобається ідея подивитися, що в них там, за зачиненими дверима.

Ми йдемо вздовж ряду з фарбами для волосся. На всіх упаковках зображені широко усміхнені жіночки з ідеально пофарбованим і укладеним волоссям. Не фарба продається у цих пляшечках, а щастя.

Я зупиняюся перед упаковками з яскравими кольорами й обираю рожевий. Крихітна, секретна, непрактична частина мене завжди хотіла пофарбуватися в рожевий.

За кілька секунд Деніел розуміє, що я зупинилася.

— Рожевий? — питає він, побачивши упаковку в моїх руках.

Я кручу її в руках.

— Чому ні?

— Наче не твій стиль.

Звісно, він має рацію, але я ненавиджу те, що він так думає. Я що — занадто передбачувана й нудна? Я згадую хлопця, якого побачила, увійшовши до магазину. Закладаюся, що він усіх тримає в напруженні.

— Бачиш, як мало ти знаєш про мене, — кажу я і пригладжую своє волосся. Його очі стежать за моєю рукою, і тепер я справді напружилася, сподіваючись, що він не попросить дозволу доторкнутися до мого волосся і не поставить кілька тупих запитань про нього. Не те щоб я не хотіла, аби він торкнувся його, бо насправді я хочу, — але тільки не з цікавості.

— Гадаю, тобі було би чудово з пишним рожевим «афро», — каже він.

Щирість сексуальна, і моє цинічне серце звертає на це увагу.

— Не повністю рожеве. Може, лише кінчики…

Він простягає руку до упаковки з фарбою, тож тепер ми разом тримаємося за неї й дивимося одне на одного у проході, де насправді місце є лише для одного.

— Буде схоже на рожеву глазур, — каже він. Вільною рукою він бере кілька пасом мого волосся і пропускає їх крізь пальці. І я розумію, що не проти, аніскілечки.

— О, дивіться. Мій. Молодший. Брат тут, — чується голос із кінця ряду. Деніел одсмикує руку від мого волосся. Ми одночасно відпускаємо фарбу, і упаковка з голосним стуком падає на підлогу. Деніел нахиляється підняти її. Я повертаюся до того, хто нас перервав.

Він вищий і більш широкоплечий, ніж Деніел. На його обличчі родинні гострі риси видно ще чіткіше. Він залишає швабру, яку тримав у руках, притуливши її до полиці, й неквапом підходить до нас. Його великі темні очі світяться цікавістю і зловтіхою.

Не впевнена, що він мені подобається.

Деніел підводиться і простягає мені фарбу.

— Чарлі, як твої справи? — питає він.

— Йдуть. Добре. Та. Повз. Ворота. Братику, — відповідає Чарлі. У мене таке відчуття, що він постійно так відповідає. Він дивиться на мене, промовляючи це, і на його обличчі розтягується радше глузлива, ніж привітна усмішка.

— Хто. Це. Така? — питає він, не відводячи від мене погляду.

Поруч зі мною Деніел глибоко вдихає і готується відповісти, але я втручаюся.

— Я Наташа, — Чарлі дивиться на мене так, наче я ще щось маю додати. — Подруга твого брата, — продовжую я.

— О, а я подумав, що він, мабуть, упіймав крадійку, — на його обличчі вдавана невинність. — У нас тут таких багатенько. — Він дивиться глузливо й вороже. — Упевнений, ти розумієш.

Він точно мені не подобається.

— Господи, Чарлі, — говорить Деніел і робить крок до нього, але я хапаю його за руку. Він зупиняється, переплітає свої пальці з моїми й міцно стискає.

Чарлі демонстративно опускає очі на наші руки, а потім дивиться на нас.

— Це те, що я думаю? Це коха-а-а-а-а-ання, братику? — він голосно плескає в долоні й сміється, підскакуючи на місці. — Це. Просто. Чудово. Так. Ти ж знаєш, що це означає, еге ж? Я знову буду цяця-хлопчиком. До біса цей академічний виправний термін.

Він голосно регоче й потирає долоні, наче злодій, який детально планує своє світове панування.

— Ого. А ти гівнюк, — кажу я, не в змозі стриматися.

Він посміхається, наче я відважила йому комплімент. Але посмішка зникає.

Чарлі знову дивиться на наші переплетені руки, а потім переводить погляд на Деніела.

— Який же ти дурень, — каже він. — І до чого це приведе?

Я міцніше стискаю руку Деніела й тягну його до себе. Я хочу довести, що Чарлі помиляється.

— Роби що тобі треба, і ходімо звідси, — кажу я.

Він киває, ми розвертаємося — й одразу наштовхуємося на його батька. Я відпускаю його руку, а він одночасно висмикує свою, але запізно. Його батько вже побачив нас.

Деніел

Величезний лантух лайна вдає із себе підлітка, але нікого не обдурює

Чарлі — величезний лантух лайна, який я хочу підпалити. Я хочу врізати по його ідеальній самовдоволеній фізіономії. Для мене це не нове відчуття. Я хочу зробити це ще з десяти років, та цього разу він зайшов надто далеко. Я думаю, як приємно буде зламати руку об його обличчя, але також зосереджуюся на відчутті Наташиної руки у своїй.

Мені потрібно вивести її звідси, доки мої родичі не пустили під укіс моє життя, яке щойно розпочалося.

— Що ти тут робиш? — питає мене батько корейською.

Я вирішую проігнорувати його питання і натомість простягаю йому гаманця.

— Мама сказала, щоб я приніс тобі це, — відповідаю я англійською, аби Наташа не подумала, що ми говоримо про неї.

До мене підкрадається Чарлі.

— Хочеш, я допоможу перекласти для твоєї подружки? — питає він.

Він наголошує — подружки. Тому що бути лантухом лайна — це сенс його буття.

Мій тато суворо дивиться на нього.

— Я думав, ти не розумієш корейської, — каже він до Чарлі.

Мій брат знизує плечима.

— Зовсім трохи, — навіть батькове несхвалення не може втримати його від насолоди собою за мій рахунок.

— Через це тебе вигнали з Гарварду? Бо ти зовсім трохи вчився? — каже батько корейською, бо перебирати нашу брудну білизну перед miguk saram — американкою — це останнє, що він зробив би.

Чарлі на це начхати, і він усе одно перекладає, але посміхається вже не так задоволено.

— Не хвилюйся, — каже він до Наташі. — Він говорить не про тебе. Поки що. Він просто називає мене дурнем.

Вираз татового обличчя абсолютно порожній, і я розумію, що він зараз справді розгнівався. Чарлі піймав його в пастку. Усе, що скаже батько, Чарлі перекладе, а татові норми пристойності не дозволяють йому це допустити. Тому він перетворюється на Поважного Власника Магазину. Таким я бачив його мільйон разів перед мільйонами покупців.

— Вам щось потрібно? — питає він Наташу, плескаючи в долоні, напівуклоняючись і всміхаючись своєю найкращою приязною усмішкою.

— Ні, дякую, містере… — вона зупиняється, бо не знає мого прізвища.

Тато не продовжує її речення.

— Так. Так. Ви подруга Деніела. Беріть усе, що забажаєте, — критична ситуація розвивається далі, але я не знаю, як це зупинити. Тато плескає себе по кишенях, знаходить свої окуляри і починає розглядати пляшечки на полиці.

— Не в цьому ряді, — бурмоче він. — Ідіть зі мною.

Можливо, якщо ми просто погодимося, усе швидше скінчиться. Ми з Наташею безпорадно йдемо слідом за батьком, поки Чарлі регоче.

Тато знаходить те, що шукав, у наступному ряді.

— Ось. Випрямляч для вашого волосся, — він бере з полиці велику чорно-білу баночку і простягає Наташі.

— Випрямляч, — повторює він знову. — Зробить ваше волосся не таким об’ємним.

Як я міг народитися у цій родині, і як мені вибратися з неї?

Чарлі довго й голосно регоче.

Я починаю пояснювати, що їй нічого не потрібно, але Наташа перебиває мене.

— Дякую, містере…

— Бе, — кажу я, бо вона має дізнатися моє прізвище.

— Містере Бе. Мені не потрібно…

— Завеликий об’єм, — повторює він знову.

— Мені подобається великий об’єм, — каже вона.

— Тоді ти обрала не того хлопця, — говорить Чарлі. Він зводить брови, аби всі ми точно зрозуміли його натяк. Я здивований, як це він не підсилив сказане жестом, аби стало вже зовсім зрозуміло. Але моє здивування швидко зникає, бо він піднімає руку й показує великим і вказівним пальцями відстань близько одного дюйма.

— Гарний жарт, Чарлі, — кажу я. — Так, мій член усього дюйм завдовжки. — Я навіть не дивлюся на свого батька.

Наташа повертається до мене, і її щелепа буквально відвисає. Вона точно переоцінює свій життєвий вибір. Я практично кидаю гаманець батькові. Гірше вже не буде, тому я простягаю їй руку, попри те, що мій батько стоїть просто перед нами. На щастя, вона дозволяє мені взяти її за руку.

— Дякуємо, приходьте ще, — гукає до нас Чарлі, коли ми вже у дверях. Він просто свиня у гівні. Або просто гівнюк.

Я показую йому середній палець і не звертаю уваги на важкий осудливий погляд батька, бо на це ще буде час потім.

Наташа

Я сміюся, хоч і знаю, що цього робити не слід. Це було жахливо. Бідний Деніел…

Очевидний Факт: родичі — це найгірше.

Ми майже доходимо до станції метро, перш ніж він припиняє тягти мене за руку. Він хапається за свою шию ззаду і схиляє голову.

— Вибач, — каже він так тихо, що я радше читаю це по губах, ніж чую.

Я намагаюся стримати сміх, бо вигляд у Деніела такий, наче хтось помер, але мені не вдається. У моїй голові виникає образ його батька, який намагається втюхати мені банку випрямляча, і сміх із мене аж пре. Почавши реготати, я не можу зупинитися. Від істеричного сміху я хапаюся за живіт. Деніел просто спостерігає за мною. Він так супиться, що здається, його зморшки можуть в’їстися в шкіру назавжди.

— Це було жахливо, — кажу я, зрештою заспокоївшись. — Думаю, гірше бути не може. Батько — расист, а старший брат — расист і жінконенависник.

Деніел потирає шию і супиться сильніше.

— А крамниця! Я про древні плакати тих жінок, про твого батька, який критикує моє волосся, і твого брата, який жартує про маленький член.

Перерахувавши все жахливе, я знову починаю сміятися. За кілька секунд він також усміхається, і мене це тішить.

— Радий, що тобі це здається кумедним, — говорить він.

— Я тебе прошу, — кажу я. — Трагедія — це кумедно.

— А у нас трагедія? — питає він, уже широко усміхаючись.

— Звісно. Хіба життя не трагедія? Ми всі наприкінці помремо.

— Гадаю, що так, — відповідає він, підходить ближче, бере мою руку і кладе собі на груди.

Я вивчаю свої нігті. Розглядаю кутикули. Що завгодно, аби не дивитися у ті його карі очі. Його серце б’ється під моїми пальцями.

Зрештою я зводжу погляд, і він накриває мою руку своєю.

— Вибач, — повторює він. — Вибач за моїх родичів.

Я киваю, бо через його серцебиття з моїми голосовими зв’язками відбуваються дивні речі.

— Вибач за все, за всю історію світу, за весь расизм і несправедливість.

— Що ти таке кажеш? Це не твоя провина. Ти не можеш вибачатися за расизм.

— Можу й вибачаюся.

Господи. Збав мене від симпатичних і щирих хлопців, які беруть усе близько до серця. Я досі вважаю те, що сталося, кумедним у своїй жахливості, але я також розумію його сором. Важко походити з якогось місця чи родини, якими не пишаєшся.

— Ти — не твій батько, — кажу я, але він мені не вірить. Я розумію його страх. Хто ми, як не продукт наших батьків та їхніх історій?

Волосся

Корейсько-американська історія

Родина Деніела почала займатися торгівлею товарами для волосся чорношкірих не випадково. Коли Де Хьон із Мін Су переїхали до Нью-Йорка, на них чекала ціла громада іммігрантів з Південної Кореї, готова допомогти. Двоюрідний брат Де Хьона позичив їм грошей та порадив відкрити косметичний магазин із товарами для догляду за волоссям чорношкірих. Брат сам володів такою ж крамницею, як і багато інших іммігрантів у корейській громаді. Ці крамниці процвітали.

Південні корейці домінують у цій сфері також не випадково. Усе почалося у 1960-х зі зростанням популярності перук, зроблених для афроамериканської спільноти з волосся південних корейців. Перуки були настільки популярними, що уряд Південної Кореї заборонив експорт волосся зі своїх берегів. Це стало гарантією того, що перуки з корейського волосся можуть бути виготовлені лише у Південній Кореї. Водночас уряд США заборонив імпорт перук, у складі яких було волосся з Китаю. Ці два рішення успішно закріпили домінування Південної Кореї на ринку перук. І цей бізнес природно розвинувся у ширший вибір продукції для волосся чорношкірих.

Було підраховано, що південнокорейські бізнесмени контролюють від шістдесяти до вісімдесяти відсотків цього ринку, зокрема дистрибуцію, роздрібну торгівлю та все більше виробництво. Чи з культурних причин, чи з расових, таке домінування робить вхід до цієї індустрії для інших груп майже неможливим. Південнокорейські дистриб’ютори головним чином постачають товар південнокорейським роздрібним торгівцям, успішно перекриваючи решті шлях до ринку.

Де Хьону про це нічого не відомо. Він знає ось що: Америка — країна можливостей. Його діти матимуть більше, ніж колись мав він.

Деніел

Я хочу подякувати їй за те, що вона не ненавидить мене. Після того, що сталося у нашому магазині, хто б міг її звинуватити? Окрім того, вона могла не реагувати на моїх родичів так спокійно, як це робила. Якби вона накричала на мого брата й батька, я б зрозумів. Це диво (наче воду перетворили на вино), що вона досі хоче зі мною тусуватися, і я ще вдячніший їй за це.

Замість того, щоб сказати їй все це, я питаю, чи не хоче вона перекусити. Ми повертаємося до метро, і все, що я хочу — це забратись якомога далі від крамниці. Якби ця лінія вела до Місяця — я купив би квиток.

— Я вмираю з голоду, — кажу я.

Вона пускає очі під лоба.

— Вмираєш від голоду, справді? У тебе схильність до перебільшення.

— Це щоб компенсувати твою лаконічність.

— Є якесь місце на думці? — питає вона.

Я пропоную свій улюблений ресторан у корейському кварталі, й вона погоджується.

Ми знаходимо подвійні місця у потягу і вмощуємося. На те, щоб повернутися до центру міста, піде сорок хвилин.

Я дістаю мобільний, щоб повернутися до запитань.

— Готова продовжувати? — питаю я.

Вона підсувається ближче до мене, так, що наші плечі торкаються, і зазирає до мого телефону. Вона так близько, що її волосся лоскоче мені носа. Я не можу стриматися й обережно, як я гадаю, нюхаю її волосся, але насправді це було взагалі не обережно.

Вона відсахується від мене, її широко розкриті очі дивляться ображено.

— Ти мене щойно понюхав? — питає вона й торкається того місця у волоссі, де щойно був мій ніс.

Я не знаю, що відповісти. Якщо я визнаю це, то буду гидливим диваком. Якщо заперечуватиму — буду брехуном і гидливим диваком. Вона бере пасмо волосся, притуляє до носа і нюхає. Тепер я маю впевнитися, що вона не думає, ніби мені неприємний запах її волосся.

— Ні. Тобто так. Так, я нюхав твоє волосся.

Більше я нічого не кажу, бо її очі стали ще більшими, ніж це взагалі можливо.

— І? — питає вона.

За секунду я розумію, про що саме вона питає.

— Воно приємно пахне. Знаєш, як-от коли іноді навесні дощить не більше п’яти хвилин, а потім одразу виходить сонце, і вода починає випаровуватись, а повітря досі вологе. Ти пахнеш саме так. Справді приємно.

Я припинаю язика, хоча він хоче продовжувати говорити. Я опускаю погляд на свій телефон і чекаю, сподіваючись, що вона знову присунеться ближче.

Наташа

На його думку, моє волосся пахне весняним дощем. Я відчайдушно намагаюся триматися стійко і байдуже. Нагадую собі, що не люблю поетичну мову. Не люблю поезію. Не люблю навіть тих, кому вона подобається.

Але ж усередині я не черства.

Деніел

Вона знову підсовується ближче, і я йду пробоєм, бо, очевидно, саме так я поводжуся поруч із цією дівчиною. Можливо, закохуючись у когось, частково закохуєшся і в себе. Мені подобається, який я з нею. Подобається, що я кажу те, що в мене на думці. Подобається, що я йду напролом попри перешкоди, які вона ставить. За інших обставин я здався б, але не сьогодні.

Я підвищую голос, аби перекричати шум поїзда.

— Гаразд. Переходимо до другої категорії, — я відриваю погляд від телефону. — Готова до цього? Ми переходимо на вищий рівень близькості.

Вона насуплюється, але киває. Я вголос читаю питання, і вона обирає номер двадцять чотири: «Охарактеризуйте стосунки зі своєї мамою (і батьком)».

— Ти перший, — каже вона.

— Що ж. З моїм татом ти вже познайомилася. — Я навіть не знаю, з чого почати відповідати на це запитання. Звісно, я люблю батька, але можна любити когось, і все одно ваші відносини будуть не аж такими прекрасними. Цікаво, скільки невідносин пояснюються типовим «батько проти сина-підлітка» (комендантська година о десятій, серйозно?) або культурними аспектами (кореєць корейського походження проти американця корейського походження). Не знаю, чи можна взагалі розділяти ці два припущення. Іноді я відчуваю, що ми наче стоїмо по різні боки звуконепроникної скляної стіни. Ми бачимо один одного, але не чуємо.

— Отже, справи кепські? — дражниться вона.

Я сміюся, бо це такий простий і чіткий спосіб описати щось складне. Раптом потяг гальмує, і ми ще сильніше притуляємося одне до одного. Вона не відсторонюється.

— А з мамою? — питає.

— Досить добрі, — відповідаю я і кажу це серйозно. — Вона схожа на мене. Вона малює. Любить мистецтво. — Кумедно, я ніколи раніше не дивився на нас під таким кутом. — Тепер твоя черга.

Вона дивиться на мене.

— Скажи мені ще раз, чому я погодилася на це?

— Хочеш припинити? — питаю я, хоч і знаю, що вона відповість «ні». Вона — людина, яка завершує почате. — Я полегшу тобі це питання. Можеш просто показати мені великий палець угору або вниз, гаразд?

Вона киває.

— З мамою? — питаю я.

Великий палець угору.

— Чудові стосунки?

— Давай не перебільшувати. Мені сімнадцять, і вона моя мама, — каже вона.

— З татом?

Великий палець униз.

— Поганенькі?

— Геть, геть, геть погані.

Наташа

— Важко любити того, хто тебе не любить, — кажу я йому. Він відкриває рота, а потім стуляє. Він хоче сказати мені, що, звісно ж, мій батько любить мене. Він хоче сказати, що всі батьки люблять своїх дітей. Але це неправда. Нічого не можна узагальнювати. Більшість батьків любить своїх дітей. Те, що мама любить мене — правда. Але ось іще одна правда: мій батько найбільше шкодує про те, що я з’явилася на світ.

Звідки я знаю?

Він сам так сказав.

Семюел Кінгслі

Історія жалю, частина друга

Семюел Кінгслі був упевнений, що йому судилося стати знаменитим. Звісно, Бог не наділив би його таким талантом без можливості його продемонструвати.

А потім з’явилася Патриція. Звісно, Бог не подарував би йому прекрасну дружину й дітей, якби він не хотів їх забезпечити.

Семюел пам’ятає мить, коли зустрів її. Вони були на Ямайці, у Монтеґо-Бей. На вулиці була злива — один з тих тропічних дощів, що починаються так само раптово, як і закінчуються. Семюел забіг до магазину одягу, аби сховатися від зливи і не промокнути перед прослуховуванням.

Патриція працювала менеджером магазину, тож уперше, коли він її побачив, на ній був іменний бедж і вигляд вона мала дуже офіційний. У неї було коротке кучеряве волосся і найбільші, найгарніші, найсором’язливіші очі, які він коли-небудь бачив. Він ніколи не міг устояти перед сором’язливими дівчатами — уся ця обережність і таємничість…

Він цитував Боба Марлі та Роберта Фроста¹³. Він співав. Патриція не мала шансів устояти проти сили його шарму. Він пропустив прослуховування, але йому було байдуже. Він усе не міг насолодитися тими очима, які так драматично розширювалися при найменшому флірті.

Утім частина його радила триматися від Патриції подалі. Якась пророча його частина бачила два шляхи, які розходилися в різні боки. Мабуть, якби він обрав інший шлях, якби вийшов з магазину, а не залишився в ньому, мабуть, усе склалося б інакше.

13 Американський поет.

Деніел

— Корейська їжа? Найкраща. Здорова. Корисна, — кажу я Наташі, копіюючи свою маму. Вона щоразу говорить таке, коли ми йдемо кудись вечеряти. Чарлі завжди пропонує піти до американського ресторану, але мама з татом завжди ведуть нас до корейського, хоча ми щодня вдома їмо корейські страви. Я не проти, бо виявляється, що я згоден з мамою. Корейська їжа? Найкраща.

У нас із Наташею лишилося небагато часу до її зустрічі, і я починаю сумніватися, що зможу закохати її у себе за наступні кілька годин. Але я можу принаймні змусити її захотіти побачити мене знову завтра.

Ми заходимо до мого улюбленого закладу, де готують soon dubu, і офіціанти вітають нас: «Annyeonghaseyo»¹⁴. Я люблю цей ресторан, а їхній суп із тофу й морепродуктами майже такий само смачний, як і мамин. Заклад геть не вишуканий — по центру стоять маленькі дерев’яні столи, оточені кабінками по периметру. Зараз не дуже людно, тож нам вдається зайняти кабінку.

Наташа просить, аби я замовив щось для неї.

— Я їстиму все, що ти порадиш, — каже вона.

Я дзвоню у маленький дзвіночок, прилаштований до столу, і майже миттєво з’являється офіціантка. Я замовляю два soon dubu, kalbi¹⁵ та pa jun¹⁶.

— Тут є дзвіночок? — питає Наташа, коли офіціантка йде.

— Чудово, еге ж? Ми практичні люди, — кажу я, наполовину жартуючи. — Зникає вся таємничість обслуговування. Коли підійде мій офіціант? Коли мені принесуть чек?

— Американські ресторани знають про це? Бо нам слід їм повідомити. Дзвіночки мають бути обов’язковими.

Я сміюсь і погоджуюся, але вона забирає свої слова назад.

— Ні, я передумала. Уявляєш, як якийсь козел постійно дзвонитиме, вимагаючи кетчуп?

Panchan, безкоштовний додаток до гарніру, приносять майже одразу. Частина мене напружується, готуючись пояснювати Наташі, що вона їстиме. Одного разу друг мого товариша пожартував: «З чого ця їжа? З собаки?». Я почувався паскудно, але все одно засміявся. Це був один з тих моментів, коли я хочу скористатися своїм правом на другий шанс.

Однак Наташа не ставить жодних питань стосовно їжі.

Підходить офіціантка й видає нам палички.

— О, а можна мені виделку, будь ласка? — говорить Наташа.

Офіціантка розчаровано дивиться на неї й повертається до мене.

— Навчіть дівчину користуватися паличками, — говорить вона і йде геть.

Наташа дивиться на мене широко розплющеними очима.

— Це означає, що виделку вона мені не принесе?

Я сміюся і хитаю головою.

— Якого біса?

— Гадаю, тобі варто навчити мене користуватися ними, — каже Наташа.

— Не звертай на неї уваги, — кажу я. — Деяким людям не до вподоби, коли щось робиться не по-їхньому.

Вона знизує плечима.

— У кожній культурі так. Американці, французи, ямайці, корейці — усі вважають, що їхні традиції найкращі.

— Утім, може, ми, корейці, маємо рацію, — відповідаю я, посміхаючись.

Офіціантка повертається і ставить перед нами суп та два сирих яйця. Вона жбурляє у центр стола ложки, загорнуті в серветки.

— Як це називається? — питає Наташа, коли офіціантка відходить.

— Soon dubu, — відповідаю я.

Вона спостерігає, як я розбиваю своє яйце в суп і занурюю його під кубики тофу з парою, креветок та молюсків, аби воно приготувалося. Наташа робить те саме і не питає, чи безпечно це їсти.

— Дуже смачно, — каже вона, проковтнувши повну ложку супу. Вона буквально похитується від задоволення. — Чому ти називаєш себе корейцем? — питає вона після ще кількох ложок. — Хіба ти не тут народився?

— Це не має значення. Люди завжди питають, звідки я. І я звик відповідати, що з Америки, але потім вони питають, звідки я насправді, і тоді я кажу, що з Кореї. Іноді я кажу, що з Північної Кореї, і що ми з батьками втекли з підземної в’язниці, наповненої піраньями, де Кім Чен Ин тримав нас у полоні.

Вона не посміхається, як я очікував. Вона просто питає, навіщо я роблю це.

— Бо не має значення, що я кажу. Люди лише кидають погляд на мене і вірять у те, в що хочуть.

— Це відстій, — каже вона, узявши трохи кімчі¹⁷ і поклавши її до рота. Я міг би весь день спостерігати, як вона їсть.

— Я звик до цього. Мої батьки вважають мене недостатньо корейцем. Решта вважають мене недостатньо американцем.

— Це справді відстій, — вона переходить від кімчі до пророщених бобів. — Утім не думаю, що тобі слід говорити, що ти з Кореї.

— Чому?

— Бо це неправда. Ти народився тут.

Мені подобається, як усе це просто для неї. Подобається, що її рішення для всього — говорити правду. Я щосили намагаюся визначити свою приналежність, а вона каже мені просто говорити правду.

— Це не твої проблеми, що ти не вписуєшся у рамки інших людей.

— З тобою таке теж було?

— Так, окрім того, що я насправді не звідси, пам’ятаєш? Ми переїхали до Америки, коли мені було вісім. У мене був акцент. Уперше, коли я побачила сніг, я була на класній годині й так здивувалася, що підвелася, аби подивитися на нього.

— О, ні!

— О, так, — каже вона.

— А решта дітей…

— Ситуація була неприємна, — вона здригається від спогадів. — Хочеш почути щось гірше? На першому словниковому диктанті вчителька зазначила, що я неправильно написала слово favorite, бо у мене воно було з літерою «u»¹⁸.

— Це таки неправильно.

— Ні! — вона махає на мене ложкою. — Правильне англійське написання саме з «u». Так говорить британська королева. Пошукай про це у словнику, американцю. Я була таким зубрилом, що пішла додому, принесла вчительці словник і повернула свої бали.

— Та ні.

— Саме так, — каже вона, усміхаючись.

— Тобі справді були потрібні ті бали?

— Вони були мої, — хихоче вона. А я й не думав, що вона це вміє. Звісно ж, я знайомий з нею лише кілька годин, тож вочевидь не все про неї знаю. Мені подобається дізнаватися щось нове про людину. Коли кожна нова частинка інформації, кожен новий вираз обличчя здаються магічними. Я не можу уявити, як усе це перетвориться на старече занудство. Не можу уявити, що колись не захочу почути те, що вона скаже.

— Припини це, — говорить вона.

— Що?

— Витріщатися на мене.

— Гаразд, — відповідаю їй. Я дістаю своє яйце і бачу, що воно ідеально м’яко зварене. — Давай з’їмо їх разом, — пропоную я. — Це найсмачніше.

Вона дістає своє яйце, і ми тепер тримаємо кожен своє у ложці.

— На рахунок три. Один. Два. Три.

Ми кладемо яйця до рота. Я спостерігаю, як її очі розширюються. Я знаю, що жовток лускає у неї в роті. Вона заплющує очі, наче це найсмачніше, що вона взагалі колись куштувала. Вона каже не витріщатися, але я все одно витріщаюся. Мені подобається, як вона відчуває, здається, всім тілом. Цікаво, чому дівчина, настільки очевидно пристрасна, водночас так рішуче налаштована проти пристрасті.

14 Корейською «добрий день».

15 Яловичі ребра на грилі.

16 Млинці з зеленою цибулею.

17 Гостра квашена капуста.

18 Favourite (англ.) — тут ідеться про відмінність у американському та англійському написанні слова.

Офіціантка

Історія кохання

Навчіться користуватися паличками.

Навчіть дівчину користуватися паличками.

Мій син так і зробив. Він зустрічався з білою дівчиною. Мій чоловік? Він цього не прийняв. Спочатку я також стала на його бік. Ми не розмовляли з сином протягом року, відколи він повідомив про це. Я подумала: ми не розмовлятимемо з ним. Він зрозуміє причину і схаменеться.

Ми не розмовляли з сином, і я сумувала за ним. Сумувала за своїм маленьким хлопчиком, його американськими жартами, тим, як він бере мене за щоки й каже, що я найгарніша умма з усіх. Сумувала за своїм сином, який ніколи не соромився мене, тоді як інші хлопчики стали занадто американізованими.

Ми не розмовляли з ним понад рік. Зрештою, коли він зателефонував, я подумала: «Ось воно. Він нарешті усвідомив. Біла дівчина ніколи не зрозуміє нас, ніколи не буде кореянкою». Але він дзвонив лише для того, аби повідомити, що одружується. Він запрошував нас на весілля. У його голосі я чула, як сильно він її кохає. Сильніше, ніж любить мене. Я зрозуміла, що коли не прийду на його весілля, то втрачу свого єдиного сина. Єдиного сина, який любить мене.

Але наш тато відмовився. Син благав нас прийти, а я відмовлялася, поки він не припинив просити.

Він одружився. Я бачила світлини у Фейсбуці.

У них народився первісток. Фотографії хлопчика я теж побачила у Фейсбуці.

Потім народилася друга дитина. Дівчинка.

Мої sohn-jah, мої онуки, яких я бачила лише на екрані комп’ютера.

Тепер, коли всі ці хлопці приходять сюди з дівчатами, не схожими на їхню умму, я гніваюся. Ця країна намагається все у вас забрати. Вашу мову, вашу їжу, ваших дітей.

Навчіться користуватися паличками.

Ця країна не може отримати геть усе.

Наташа

До моєї зустрічі залишилося менше двох годин, а Деніел дуже хоче піти до norebang — так корейською називається караоке. Власне, слово «караоке» японське й означає «ганьбитися, співаючи в залі, повній незнайомців, які тут лише для того, аби сміятися з тебе».

— Воно не таке, як американське, — наполягає він, коли я відмовляюся. — Значно цивілізованіше.

Кажучи «цивілізованіше», він має на увазі те, що ви ганьбитеся у маленькій приватній кімнаті тільки перед своїми друзями. Його улюблене караоке випадково виявилося поряд з місцем, де ми щойно обідали. У цих закладів один власник, тож нам навіть не доводиться виходити на вулицю, бо вхід до караоке є у ресторані.

Деніел обирає одну з найменших кімнат, але вона все одно велика. Такі кімнати явно призначені для компаній із шести чи восьми осіб, а не лише з двох. У приміщенні тьмяне освітлення і м’які червоні шкіряні дивани по периметру. Посередині стоїть величенький квадратний кавовий столик. На ньому лежить мікрофон, хитромудрий пульт і груба книжка, на обкладинці якої трьома мовами написано «Список пісень». Біля дверей висить здоровий телевізор, на якому з’являються слова. Зі стелі звисає диско-куля.

Бев би тут сподобалося. По-перше, вона одержима диско-кулями. У її кімнаті таких чотири штуки, плюс лампа-годинник у формі диско-кулі. По-друге, у неї чудовий голос, і вона користується будь-якою нагодою, аби продемонструвати його людям. Я перевіряю свій мобільний, чи немає більше повідомлень від неї, — нічого. Вона просто зайнята, кажу я собі. Вона ще не забула про мене. Я досі тут.

Деніел зачиняє двері.

— Не можу повірити, що ти ніколи не була в norebang, — каже він.

— Приголомшливо, знаю, — відповідаю я.

Із зачиненими дверима в кімнаті стає тісніше й інтимніше.

Він дивиться на мене так, наче думає про те саме.

— Замовимо якийсь десерт, — говорить він і натискає кнопку на стіні для виклику персоналу. З’являється та сама офіціантка з ресторану і приймає наше замовлення. Вона навіть не дивиться на мене. Деніел замовляє нам patbingsoo, що виявляється крижаною стружкою з фруктами, маленькими рисовими тістечками та солодкими червоними бобами.

— Подобається? — питає він. Йому важливо знати, що мені подобається.

Я з’їдаю десерт за шість ложок. Як він може не подобатися? Солодкий, холодний і смачний.

Він усміхається до мене, а я усміхаюсь у відповідь.

Очевидний Факт: мені подобається робити його щасливим.

Очевидний Факт: я не знаю, коли це сталося.

Він хапає список пісень зі столу і відкриває англомовний розділ. Поки він мучиться над вибором пісні, я дивлюся кей-поп¹⁹ відео по телевізору. Вони різнобарвні й заразливі.

— Та вибери вже якусь пісню, — кажу я, коли починається третій кліп.

— Це ж караоке, — каже він. — Не ти обираєш пісню, а вона тебе.

— Скажи, що ти жартуєш, — говорю я.

Він підморгує мені й починає ослаблювати краватку.

— Так, я жартую, але зачекай. Я намагаюся обрати щось, щоб точно вразити тебе своїм вокальним талантом.

Він розстібає верхній ґудзик сорочки. Я спостерігаю за його руками, коли він знімає краватку через голову. Він не знімає весь одяг і не стоїть переді мною роздягнений, але відчуття саме таке. Я не бачу нічого стидкого, лише мигцем помічаю шкіру його горла. Він стягує резинку з голови й кидає її на стіл. Волосся падає йому на обличчя, і він машинально заправляє його за вуха. Я не можу припинити витріщатися. Таке відчуття, що я весь день чекала, коли він це зробить.

Очевидний Факт: із розпущеним волоссям він доволі сексуальний.

Очевидний Факт: він доволі сексуальний і з зібраним волоссям також.

Я відводжу погляд і дивлюся на кондиціонер на стіні. Думаю, чи не зменшити температуру.

Він закочує рукави, і я сміюся. Він поводиться так, наче ми збираємося зайнятися серйозною фізичною працею. Я намагаюся не помічати довгих, плавних ліній його передпліч, але мої очі продовжують блукати по них.

— Ти гарно співаєш? — питаю я.

Він дивиться на мене з удаваною серйозністю, але його танцюючі очі видають його.

— Не брехатиму, — каже він. — Я гарний співак. Рівня італійської опери. — Він бере пульт, аби ввести номер обраної пісні. — А ти? — питає мене.

Я не відповідаю. Скоро він сам дізнається. Насправді мій спів точно вилікує його від захоплення мною.

Очевидний Факт: я найгірша співачка на цій планеті.

Він підводиться і йде до відкритого місця перед телевізором. Очевидно, йому знадобиться простір для маневру. Він стає у позицію, широко розставивши ноги, нахиливши голову так, щоб волосся затулило його обличчя, і піднявши мікрофон однією рукою вгору — класична поза рок-зірки. Пісня «Take a Chance on Me» гурту ABBA. Він кладе одну руку на серце і проникливо виконує перший куплет. Як і в назві пісні, йдеться про шанси, зокрема я маю дати шанс йому.

На другий куплет він розходиться не на жарт і кидає на мене старомодні погляди поп-зірок із піднятими бровами, проникливими очима та надутими губами. Згідно з текстом, ми можемо розважатися стільки, скільки будемо разом, зокрема танцювати, гуляти, розмовляти і слухати музику. Дивно, про поцілунки не згадується. Він зображує жестами кожну дію, наче якийсь неврівноважений мім, і я не можу перестати сміятися.

На третьому куплеті він стає переді мною на коліна. У пісні згадується про самотність, коли пташки відлетіли, і я не зовсім це розумію. Це я пташка? Чи він? І до чого тут узагалі пташки?

Решту пісні він співає, знову звівшись на ноги, стискаючи мікрофон двома руками й забувши про все на світі. Мій істеричний сміх не бентежить його. Так, він не жартував про те, що гарно співає. Він чудово співає. Він навіть підспівує бек-вокальну партію, і через це йому постійно доводиться повторювати фразу «Дай мені шанс».

І не те, щоб він намагався бути сексуальним. Це просто весело. Так весело, що саме по собі стає сексуальним. Я не знала, що так може бути. Я помічаю, як його сорочка натягується на грудях, коли він робить диско-рухи. Я помічаю, які в нього довгі пальці, коли він драматично проводить рукою по волоссю. Помічаю, який гарний і тугий вигляд мають його сідниці в цих штанах від костюма.

Очевидний Факт: у мене пунктик щодо сідниць.

Враховуючи мій гівняний день, нічого з цього не мало б справляти на мене враження. Але це вочевидь не так. Він узагалі не соромиться. Йому байдуже, що він має смішний вигляд. Його єдина мета — розвеселити мене.

Пісня довга, і під кінець він спітнів. Доспівавши, він дивиться на екран, доки на ньому не починає танцювати рожевий мікрофон із табличкою «99 %». Екран заповнюється конфетті.

— Ти не казав, що тут будуть оцінки, — стогну я.

Він переможно шкіриться і падає на диван поруч зі мною. Ми торкаємося одне одного передпліччями, потім розліплюємося, а після знову торкаємося. Я відчуваю себе смішною, що помічаю це, але ж таки помічаю.

Він відсувається, аби взяти мікрофон і передати його мені.

— Ну ж бо, — каже він.

19 Музичний жанр, який охоплює безліч стилів поп-музики Південної Кореї.

Деніел

Якби ж я раніше додумався прийти в norebang. Бути з нею наодинці у тьмяно освітленій кімнаті — наче бути в раю (диско-раю). Вона гортає список пісень і говорить щось про те, що жахливо співає. Я вільно витріщаюся на неї, бо вона надто зайнята, аби я припинив.

Не можу вирішити, що в її обличчі мені подобається найбільше. Зараз це, можливо, губи. Вона закусила край нижньої губи, і думаю, що саме з таким обличчям вона зазвичай намагається зробити важкий вибір.

Зрештою вона обирає. Замість того, аби взяти пульт, вона нахиляється над столом, щоб дотягнутися до нього, і вводить номер пісні. Її сукня трохи задирається, і я бачу задню частину її стегон. На них видно невеличкі складочки від дивана. Я хочу обійняти її стегна й розгладити складки великим пальцем.

Вона повертається до мене, і я навіть не вдаю, що не витріщався. Не хочу цього робити. Я хочу її й хочу, щоб вона це знала. Вона не відвертається від мене. Її губи розтуляються (це справді найкращі уста в цілому Всесвіті), і вона торкається язиком нижньої губи.

Я збираюся встати й поцілувати її. Жодна сила на землі не зможе мене зупинити, окрім пісні, що починається і руйнує цю мить своїм пригніченим звучанням.

Я впізнав акорди на початку. Це «Fell on Black Days» гурту Soundgarden. Соліст Кріс Корнелл починає пісню, повідомляючи, що все, чого він боявся, справдилося. Далі все йде під укіс, аж поки не починається приспів, з якого ми дізнаємося, у мільярдний раз (плюс-мінус), що він потопає у чорній смузі. Це (об’єктивно кажучи) одна з найдепресивніших пісень, узагалі колись написаних.

Однак Наташі ця пісня подобається. Вона стискає мікрофон обома руками й міцно заплющує очі. Вона співає ревно, щиро й геть жахливо.

Погано.

Взагалі погано.

Я впевнений, що в неї немає слуху. Будь-яка нота, яку вона вдало бере — суто випадкова. Вона незграбно похитується туди-сюди із заплющеними очима. Їй не треба читати слова, бо вона знає цю пісню напам’ять.

Діставшись до фінального приспіву, вона зовсім забуває про мене. Її ніяковість зникає. Спів досі поганий, але тепер вона тримає одну руку на серці й промовляє слова про те, що не знає своєї долі, зі справжнім почуттям у голосі.

На щастя, пісня закінчується. Наташа крадькома дивиться на мене. Я ніколи не бачив, як вона соромиться. Вона знову закушує нижню губу й насуплюється. Вона чарівна.

— Люблю цю пісню, — каже Наташа.

— Вона начебто трохи похмура?

— Трохи туги нікому не зашкодить.

— Ти найменш тужлива людина з усіх, кого я зустрічав.

— Неправда, — каже вона. — Я просто добре прикидаюся.

Не думаю, що вона хотіла зізнатися мені в цьому. Не думаю, що їй подобається показувати свої слабкі місця. Вона відвертається і кладе мікрофон на стіл.

Але я не дозволяю їй уникнути цієї миті. Я хапаю її за руку й тягну до себе. Вона не опирається, а я не перестаю тягнути, доки наші тіла не торкаються одне одного. Не перестаю, доки вона не опиняється на відстані подиху.

— Це найгірша пісня у світі, — кажу я.

Її очі сяють.

— Я ж казала тобі, що я погана, — говорить вона.

— Не казала.

— Подумки сказала.

— А я є у твоїх думках? — питаю я її.

Вона так близько, що я відчуваю легке тепло від її шкіри, залитої багрянцем сорому.

Я кладу руку їй на талію і запускаю пальці в її волосся. Зараз може статися що завгодно. Я чекаю на неї, на ствердну відповідь у її очах, і цілую її. У неї губи наче м’які подушки, і я занурююся в них. Ми починаємо стримано, лише торкаємося губами, смакуючи їх, але невдовзі нам стає цього недостатньо. Вона відкриває губи, і наші язики сплітаються, розплітаються і знову сплітаються. Я вкрай збуджений, але все здається таким добрим, таким правильним, щоб соромитися цього. Вона тихенько стогне, і мені хочеться цілувати її дедалі сильніше.

Мене не хвилює, що вона там каже про кохання й хімічні речовини. Це не зникне. Це більше за хімію. Вона відсовується, і її очі — мерехтливі чорні зірочки — зазирають у мої.

— Повернися, — кажу я і цілую її так, наче завтра не настане.

Наташа

Я не можу зупинитися. Я не хочу зупинятися. Моєму тілу абсолютно начхати на те, що думає мій мозок. Я відчуваю його поцілунок усім тілом. Кінчиками волосся. Усередині живота. Під колінами. Я хочу поглинути його, хочу розчинитися в ньому.

Ми відходимо назад, і мої ноги наштовхуються на диван. Він вкладає мене, опиняючись зверху, втім стоячи однією ногою на підлозі.

Мені необхідно, щоб він продовжував мене цілувати. Моє тіло збуджене. Мені все мало. Я не досить близько. Щось хаотичне й наполегливе росте в мені. Я вигинаюся на дивані, аби притулитися до нього ще тісніше. Його рука стискає мою талію і піднімається до грудей. Він легенько їх торкається. Я обіймаю його обома руками за шию і запускаю пальці в його волосся. Нарешті. Я цілий день хотіла це зробити.

Очевидний Факт: я не вірю в магію.

Очевидний Факт: ми і є магія.

Деніел

ЧОРТ…

Наташа

…ЗАБИРАЙ.

Деніел

Ми не можемо зайнятися сексом у караоке.

Ми.

Не.

Можемо.

Але я збираюся продовжувати й зізнатися, що хочу цього. Якщо я не перестану її цілувати, то скажу їй про це, а я не хочу, аби вона подумала, що я з тих хлопців, які пропонують дівчині, з якою щойно познайомилися, зайнятися сексом у караоке після їхнього першого (начебто) побачення, хоча я і є тим хлопцем, бо, господи боже, я справді хочу зайнятися з нею сексом просто зараз, тут, у norebang.

Наташа

Мої руки не можуть перестати торкатися його. Вони спускаються з його волосся до твердих рухливих м’язів спини, а потім на сідниці.

Як я і підозрювала, вони вражаючі. Тугі, округлі й ідеально пропорційні. Такі сідниці постійно треба стискати. Він взагалі ніколи не мусить вдягати штани.

Я гладжу їх і стискаю, і відчуття значно кращі, ніж я очікувала.

Він підводиться на руки, які розставив обабіч моєї голови, і усміхається.

— Знаєш, це ж не дині.

— Мені подобається, — кажу я і знову стискаю його сідниці.

— Вони твої, — говорить він мені.

— Ніколи не думав носити чапи²⁰? — питаю я.

— Звісно, ні, — відповідає він, сміючись і червоніючи.

Мені справді подобається змушувати його червоніти.

Він опускається і знову мене цілує. Здається, він не пропускає жодної моєї клітинки. Я прибираю руки з його сідниць і переношу йому на плечі, аби пригальмувати процес. Якщо я продовжу його цілувати, то пізніше мені буде лише важче.

Отже.

Більше жодних поцілунків.

20 Робочий одяг ковбоя, що надягався поверх звичайних штанів.

Деніел

Я відчуваю вагання на її губах і, якщо чесно, трохи лякаюся того, наскільки все напружено між нами. Я відсуваюся і допомагаю їй сісти. Я обіймаю її рукою за шию і притуляюся лобом до її чола. Дихання в нас обох зашвидке й занадто нерівне. Я знав, що між нами хімія, але не очікував, що аж така.

Ми — хмиз під ударами блискавки. Запалений сірник і суха деревина. Знак про пожежну небезпеку й ліс, який чекає, щоб його спалили.

З усіх можливих сьогоднішніх варіантів розвитку подій цього я не передбачав. Але тепер я впевнений, що все, що відбувалося сьогодні, вело мене до неї, вело нас до цієї миті, а цю мить — до кінця наших днів.

Навіть вигнання Чарлі з Гарварду здається частиною плану, що привів нас до цієї миті. Якби не Чарлі й не його фіаско, мама ніколи не сказала б того, що сказала сьогодні вранці.

Якби вона цього не зробила, я не вийшов би з будинку так рано для стрижки, якої досі не зробив.

Я не сів би на потяг номер 7 з машиністом-проповідником, що шукав Бога.

Якби не він, я не вийшов би з потяга пройтися і не побачив би Наташу, яка побожно слухала свою музику. Якби не розповідь машиніста про Бога, я не помітив би напису «DEUS EX MACHINA» на її куртці.

Якби не та куртка, я не пішов би за нею слідом до крамниці платівок.

Якби не її колишній хлопець-крадій, я з нею не заговорив би.

Треба віддати належне навіть тому козлу на BMW. Якби він не поїхав на червоний, у мене не було б другого шансу.

Усе це, геть усе, привело нас сюди.

Ми переводимо подих, і я цілую кінчик її носа.

— Я ж казав, — промовляю я і знову цілую його.

— Нософетишист, — каже вона й питає: — Що ти мені казав?

Я чергую слова з поцілунками в ніс.

— Нам.

Поцілунок.

— Судилося.

Поцілунок.

— Бути.

Поцілунок.

— Разом.

Поцілунок.

Вона відсторонюється. Замість її очей на мене дивляться грозові хмари, і вона забирає свої руки з моїх. Важко відпускати її, це наче тягнути магніти в різні боки. Я налякав її своїми балачками про долю? Вона відсувається на дивані й залишає забагато місця між нами. Я не хочу відпускати цю мить. Кілька секунд тому я думав, що вона триватиме вічно.

— Хочеш іще заспівати? — питаю я. Мій голос хрипить, і я відкашлююся. Я дивлюся на телевізор. Ми так і не встигли зацінити її бали, бо почали цілуватися. Вона набрала 89 %, і це жахливо. Досить складно в norebang набрати менше 90 %.

Вона також переводить погляд на телевізор, але нічого не відповідає. Я не можу зрозуміти, що відбувається в її голові. Чому вона опирається цьому, що між нами? Вона торкається свого волосся, натягує пасмо й відпускає, знову натягує і відпускає.

— Вибач мені, — каже вона.

Я підсовуюся і зводжу до нуля відстань, яку вона залишила між нами. Її руки лежать на колінах.

— За що ти вибачаєшся? — питаю я.

— За те, що я то гаряча, то холодна.

— Хвилину тому ти була не холодна, — промовляю я найневдаліший жарт (серед каламбурів, натяків і найнижчої форми гумору), який тільки міг сказати. Я навіть скидаю брови і чекаю на її реакцію. Вона може бути будь-якою.

Її обличчя осяює усмішка. У тих грозових хмар в її очах немає жодного шансу.

— Ого, — каже вона, і від усмішки її голос теплішає. — Ти точно вмієш поводитися зі словами.

— І з дамами, — переграючи, додаю я. Я виставлю себе на посміх, аби лиш розворушити її.

Вона сміється дужче й відкидається на спинку дивана.

— Ти впевнений, що можеш бути поетом? Це був найгірший рядок, який я колись чула.

— Ти чекала на щось…

— Більш поетичне, — каже вона.

— Жартуєш? Більшість віршів про секс.

Вона дивиться скептично.

— У тебе є фактичні дані, аби підтвердити це? Мені потрібні цифри.

— Вчена! — засуджую я.

— Поет! — відбиває вона.

Ми обоє радісно посміхаємося, не приховуючи свого захвату одне від одного.

— Більшість віршів, які я читала, були про кохання, секс чи зірки. Ви, поети, одержимі зірками. Летючі зірки. Згасаючі зірки.

— Зорі важливі, — кажу я, сміючись.

— Звісно, але чому немає більше віршів про сонце? Сонце також зірка, і для нас найважливіша. Лише цей факт вартує вірша чи двох.

— Домовилися. Відтепер я писатиму вірші лише про сонце, — виголошую я.

— Добре, — погоджується вона.

— Утім я вважаю, що більшість віршів — про секс. Роберт Геррик написав одного під назвою «Незайманим, аби не марнували час».

Вона сідає на дивані в позу лотоса і згинається від сміху.

— О, ні…

— О, так, — кажу я. — По суті, він радив дівам втратити цноту якомога раніше, бо раптом вони помруть. Боже збав померти незайманою.

Її сміх згасає.

— Можливо, він мав на увазі, що ми маємо жити сьогоднішнім днем. Наче це все, що у нас є.

Вона знову серйозна й сумна, і я не знаю, чому. Вона кладе голову на спинку дивана й дивиться вгору на диско-кулю.

— Розкажи мені про свого батька, — кажу я.

— Я не дуже хочу говорити про нього.

— Знаю, але все одно розкажи. Чому ти сказала, що він не любить тебе?

Вона піднімає голову й дивиться на мене.

— Ти невблаганний, — каже вона і знову закидає голову.

— Наполегливий, — виправляю я.

— Не знаю, як краще пояснити. Головне почуття мого батька — жаль. Наче він зробив у минулому величезну помилку, наче повернув не туди й замість того, аби потрапити туди, хай там де він мав бути, він опинився у житті зі мною, мамою і моїм братом.

Її голос тремтить, коли вона розповідає це, але вона не плаче. Я простягаю руку, беру її долоню, і ми разом дивимося на екран телевізора. Танцюючий мікрофон з її балами замінила беззвучна реклама казино Атлантик-Сіті.

— Моя мама малює прекрасні картини, — кажу я Наташі. — Справді неймовірні.

Досі можу згадати сльози в маминих очах, коли тато вручив їй подарунок.

— Йобо²¹, ти не мусив цього робити, — сказала мама.

— Це тільки для тебе, — відповів тато. — Раніше ти постійно малювала.

Я був такий вражений. Я гадав, що мені відомо про маму все — насправді, про них обох, — але ось таємна історія, про яку я не знав. Я спитав у мами, чому вона більше не малює, а вона махнула рукою, наче стирала минулі роки.

— Це було дуже давно, — відповіла вона.

Я цілую руку Наташі й потім зізнаюся:

— Іноді я думаю, що вона зробила неправильний вибір, обравши нас.

— Так, але чи вважає так вона?

— Не знаю, — відповідаю я, а потім додаю: — Але якби я мав припустити, то сказав би, що, на мою думку, вона щаслива тим, як повернулося її життя.

— Це добре, — каже Наташа. — Чи можеш ти уявити, що протягом усього свого життя думаєш, що припустився помилки? — говорячи це, вона здригається.

Я підношу її руку до губ і цілую. Її дихання змінюється. Я притягую її до себе, прагнучи поцілувати, але вона зупиняє мене.

— Скажи, чому ти хочеш бути поетом? — питає вона.

Я відхиляюся на спинку дивана і проводжу своїм великим пальцем по кісточках її пальців.

— Не знаю. Тобто я не знаю навіть, чи хочу, щоб це стало моєю професією абощо. Не розумію, як я можу вже це знати. Усе, що я знаю — мені подобається це робити. Справді подобається писати вірші. У мене є думки, і я маю їх записати, і коли я це роблю — виходять вірші. І тоді я почуваюся найкраще, окрім…

Я зупиняюся, бо не хочу знову її налякати.

Вона піднімає голову з дивана.

— Окрім чого? — її очі сяють. Вона хоче знати відповідь.

— Окрім того часу, коли я з тобою. Я щасливий також поруч із тобою.

Вона забирає руку. Я думаю, що вона знову увімкне режим відступу, але ні. Натомість вона нахиляється і цілує мене.

21 Корейською «коханий».

Наташа

Я цілую його, аби закрити йому рота. Якщо він продовжить говорити, то я закохаюся, а я цього не хочу. Справді не хочу. Це не найкраща моя стратегія. Поцілунки — лише один із способів говорити, тільки без слів.

Деніел

Колись я напишу оду про поцілунки. Я назву її «Ода поцілунку».

Це буде епічно.

Наташа

Ми, ймовірно, і далі б цілувалися, якби не повернулася наша дратівлива офіціантка й не запитала, чи ми ще щось замовлятимемо. Ми не замовлятимемо, та й час уже йти. Я досі хочу відвести його до музею природознавства — мого улюбленого місця у Нью-Йорку. Я кажу йому про це, і ми виходимо на вулицю.

Після темряви караоке сонце здається занадто яскравим. І не лише сонце — усе навколо. Місто надміру голосне й переповнене людьми.

Кілька секунд я стою, збита з пантелику магазинами з корейськими вивісками, що розташовуються один на одному, доки не згадую, що ми в корейському кварталі. Мабуть, ця частина міста мала б бути схожою на Сеул. Цікаво, чи це так. Я мружуся на сонці й думаю, чи не піти мені знову досередини. Я не готова повернутися до гучної метушливої реальності Нью-Йорка.

Від цієї думки я отямлююся: Реальність. Це і є реальність. Запах гуми та вихлопних газів, звук багатьох автівок, що мчать у нікуди, присмак озону в повітрі. Це і є реальність. У караоке ми могли прикидатися, але не тут. Ось одна з речей, яка подобається мені у Нью-Йорку найбільше: він відкидає всі ваші спроби збрехати собі.

Ми одночасно повертаємося одне до одного. Ми тримаємося за руки, але навіть це тепер здається вдаванням. Я забираю свою руку, щоб поправити наплічник. Він чекає, що я поверну її до його руки, та я ще не зовсім готова.

Деніел

Місцевий хлопець не здатен залишити все як є

У потязі ми сидимо пліч-о-пліч, і хоча ми постійно штовхаємося одне об одного, я відчуваю, як вона вислизає від мене. Навпроти нас ніхто не сидить; ми дивимося одне на одного у відображення у вікні. Я переводжу погляд на її обличчя, і вона відвертається. Її очі дивляться на моє, і я роблю те саме. Наплічник лежить у неї на колінах, і вона притискає його до грудей так, наче він будь-якої миті може встати і вийти геть.

Я можу простягти руку і взяти її долоню, проявити ініціативу, але цього разу я хочу, щоб це зробила вона. Хочу, аби вона вголос визнала, що між нами щось є. Я не можу залишити все як є. Я хочу, аби вона промовила ці слова: «Нам судилося бути разом». Щось. Будь-що. Мені потрібно їх почути. Потрібно знати, що я в цьому не самотній.

Я маю відпустити почуття.

Я збираюся відпустити їх.

— Чого ти так боїшся? — питаю я, не в змозі відпустити їх.

Наташа

Ненавиджу прикидатися, але ж ось я вдавано відповідаю його відображенню у склі, а не йому.

— Про що ти говориш?

Деніел

Я майже повірив у те, що вона не розуміє, про що я. Наші очі зустрічаються у вікні, наче це єдине місце, де ми можемо дивитися одне на одного.

— Нам судилося бути разом, — наполегливо кажу я, але все звучить не так. Слова якісь владні, осудливі й благальні водночас. — Я знаю, що ти теж це відчуваєш.

Вона нічого не відповідає, лише підводиться і підходить до дверей. Якби гнів був схожий на тепло, то я побачив би хвилі, які випромінює її тіло.

Частина мене хоче підійти до неї й вибачитися. Інша частина вимагає відповіді на питання «У чому її проблема?». Я змушую себе залишатися на місці ще дві зупинки, доки потяг зрештою зі скрипом не гальмує на Вісімдесят першій вулиці.

Двері відчиняються. Вона проштовхується крізь натовп і біжить угору сходами. Щойно ми опиняємося на вершині, вона відводить мене вбік і повертається обличчям до мене.

— Не смій вказувати мені, що відчувати, — говорить вона, підсилюючи голосні. Наташа збирається ще щось додати, але не робить цього, а натомість іде від мене геть.

Вона засмучена, але ж і я тепер також. Я наздоганяю її.

— Та що з тобою? — я буквально піднімаю руки до неба, кажучи це.

Я не хочу сваритися з нею. По той бік вулиці від нас — Центральний парк з гарними деревами в соковитих осінніх тонах. Я хочу гуляти парком разом з нею і писати вірші у свій блокнот. Я хочу, аби вона розповідала мені, як і чому листя змінює колір. Я впевнений, що вона точно знає наукове пояснення цього явища.

Вона вдягає наплічник на два плеча і схрещує руки.

— Не існує поняття «судилося», — каже вона.

Я не хочу вплутуватися у філософську дискусію, тому поступаюся.

— Гаразд, але якби існувало, то…

Вона обриває мене.

— Ні. Досить. Просто не існує — і все. Та навіть якби існувало, то точно не для нас.

— Як ти можеш так казати? — знаю, що чиню нерозсудливо, ірраціонально і так, як не маю чинити. Про це не можна сперечатися з іншою людиною.

Не можна переконати когось покохати тебе.

Легенький вітерець шелестить листям навколо нас. Стало прохолодніше, ніж було зранку.

— Бо це правда. Нам не судилося бути разом, Деніеле. Я — нелегальний іммігрант. Мене депортують. Сьогодні мій останній день в Америці. Завтра мене тут не буде.

Можливо, її слова можна розтлумачити інакше. Мій мозок обирає найважливіші з них, міняє їх місцями, сподіваючись знайти інше значення.

Я навіть намагаюся швидко скласти вірша, але слова не об’єднуються докупи. Вони просто сидять, занадто важкі для мене, аби я міг їх скласти.

Останній.

Нелегальний.

Америка.

Не буде.

Наташа

Зазвичай така річ — сварка на людях — збентежила б мене, але я майже не помічаю нікого, окрім Деніела. Якщо чесно, так було протягом усього дня.

Він притискає долоні до лоба, і волосся падає йому на обличчя. Не знаю, що я маю сказати чи зробити. Я хочу забрати свої слова назад. Хочу продовжувати прикидатися. З моєї вини все зайшло так далеко. Я мала розповісти йому про це із самого початку, але я не думала, що ми дійдемо до цієї точки. Не думала, що стільки відчуватиму.

Деніел

— Я переніс свою співбесіду через тебе. — Я кажу це так тихо, що не впевнений, чи чує вона мене, але вона чує.

Її очі розширюються. Вона тричі намагається розпочати речення, доки не видає:

— Стій. Тобто це моя провина?

Я точно звинувачую її в чомусь. Не впевнений, у чому саме. Кур’єр на велосипеді застрибує на тротуар поруч із нами. Хтось кричить на нього, щоб він їхав по дорозі. Мені також хочеться на нього гримнути. Хочеться сказати: «Дотримуйся правил».

— Ти могла попередити мене, — кажу я. — Могла сказати, що їдеш.

— Я тебе попереджала, — говорить вона, захищаючись.

— Недостатньо. Ти не сказала, що опинишся в іншій країні мінімум за двадцять чотири години.

— Я не знала, що ми…

Я перебиваю її.

— Ти знала, що з тобою відбувається, коли ми зустрілися.

— Тоді це була не твоя справа.

— А тепер моя? — навіть попри те, що ситуація безнадійна, слова про те, що тепер це мене стосується, дають мені надію.

— Я намагалася тебе попередити, — знову наполягає вона.

— Недостатньо зрозуміло. Ось як треба. Відкриваєш рота й кажеш правду. А не цю маячню про невіру в кохання і поезію. «Деніеле, я їду», — кажеш ти. «Деніеле, не закохуйся в мене», — кажеш ти.

— Я так і казала, — вона не кричить, але говорить неспокійно.

Дуже модно вдягнене маля у пальті дивиться на нас широко розплющеними очима й тягне свого батька за руку. Натовп туристів (з путівниками) витріщаються, наче нас виставили на показ.

Я притишую голос.

— Так, але я не думав, що ти говорила серйозно.

— І чия це вина? — вимогливо питає вона.

Мені нічого на це відповісти, тож ми просто дивимося одне на одного.

— Ти не можеш справді закохатися у мене, — каже вона вже тихіше. Її голос десь між стражданням і недовірою.

І знову мені нічого сказати на це. Я сам здивований, скільки всього я відчував до неї протягом дня. У тому-то й річ: закохуючись, ви не маєте над собою контролю.

Я намагаюся зняти напруження між нами.

— Чому я не можу закохатися в тебе? — питаю.

Вона натягує лямки наплічника.

— Тому що це дурість. Я казала тобі не робити цього…

Тепер з мене досить. Моє серце за цілий день усе в синцях.

— Просто чудово. Ти нічого не відчуваєш? Чи я сам себе тоді цілував?

— Гадаєш, кілька поцілунків означають «назавжди»?

— Гадаю, що ті поцілунки означали.

Вона заплющує очі. Потім розплющує, і я бачу в них жаль.

— Деніеле… — починає вона.

Я перебиваю її. Жаль мені не потрібен.

— Ні. До біса. Я не хочу цього чути. Я все розумію. Ти не відчуваєш того ж, що і я. Ти їдеш. Усього найкращого.

Я роблю аж два кроки, коли вона говорить:

— Ти такий самий, як і мій батько.

— Я з ним навіть не знайомий, — відповідаю я, вдягаючи піджак. Він якийсь затісний.

Вона складає руки на грудях.

— Байдуже. Ти точно як він. Такий самий егоїст.

— Я не такий, — тепер уже я захищаюся.

— Ні, такий. Ти гадаєш, що весь світ обертається навколо тебе. Твоїх почуттів. Твоїх мрій.

Я скидаю руки вгору.

— Нічого поганого в тому, щоб мати мрії, немає. Може, я і дурний мрійник, але принаймні мрії у мене є.

— А що в цьому доброго? — наполегливо питає вона. — Усі ви, мрійники, вважаєте, що Всесвіт існує лише для вас і ваших пристрастей.

— Це краще, ніж узагалі не мати мрій.

Вона звужує погляд на мене, готова сперечатися.

— Справді? Чому ж?

Не можу повірити, що доводиться це пояснювати.

— Для цього ми й з’являємося на землі.

— Ні, — говорить вона, хитаючи головою. — Ми з’являємося для того, аби еволюціонувати й виживати. От і все.

Я знав, що вона впихне сюди науку. Вона не може насправді в це вірити.

— Ти в це не віриш, — кажу я.

— Ти погано мене знаєш, щоб таке заявляти, — відповідає вона. — Окрім того, мрії — це розкіш, і не кожен може їх собі дозволити.

— Так, але ти можеш. Ти боїшся перетворитися на свого батька. Ти не хочеш помилитися з вибором, тому взагалі нічого не обираєш. — Я розумію, що можна було сказати це якось інакше, але зараз говорить не краща моя половина.

— Я вже знаю, ким хочу бути, — каже вона.

Не можу стриматися від сарказму.

— Спеціалістом з обробки й аналізу даних чи що? Це не пристрасть. Це всього-на-всього робота. Мрії ще нікого не вбивали.

— Неправда, — заперечує вона. — Як ти можеш бути таким наївним?

— Що ж, я краще буду наївним, ніж таким, як ти. Ти бачиш лише ті речі, які в тебе під носом.

— Це краще, ніж бачити те, чого немає.

І ми зайшли в глухий кут.

Сонце ховається за хмару, і прохолодний вітерець із Центрального парку обдуває нас. Якусь мить ми дивимося одне на одного. Без сонячного світла вона видається інакшою. Гадаю, я теж. Вона вважає мене наївним. Ба більше: вона вважає мене сміховинним.

Можливо, це краще, що все так закінчується. Трагічний і раптовий кінець кращий за довгий і розтягнутий, коли ми розуміємо, що просто дуже різні й що самого лише кохання недостатньо, аби об’єднати нас.

Я думаю про все це. І ні в що з цього не вірю.

Знову піднімається вітер. Він трохи ворушить її волосся. Я чітко уявляю його з рожевими кінчиками. Я б хотів це побачити.

Наташа

— Тобі час іти, — кажу я йому.

— То це все? — питає він.

Я рада, що він поводиться як козел. Це все спрощує.

— Ти взагалі думаєш про мене? «Цікаво, як почувається Наташа? Чому вона нелегальний іммігрант? Чи хоче вона жити у країні, якої взагалі не знає? Чи пригнічує її те, що відбувається в її житті?»

На його обличчі я бачу провину. Він робить крок до мене, але я відступаю.

Він зупиняється.

— Ти просто чекаєш, поки хтось тебе врятує. Не хочеш бути лікарем? То й не будь.

— Усе не так просто, — тихо відповідає він.

Я звужую погляд на нього.

— Процитую твої слова. Ось як треба. Відкриваєш рота й говориш правду. «Мамо, тату, я не хочу бути лікарем», — кажеш ти. «Я хочу бути поетом, тому що я дурний і нічого кращого не знаю», — кажеш ти.

— Ти ж знаєш, що все не так просто, — промовляє він іще тихіше, ніж до цього.

Я підтягую лямки на наплічнику. Час іти. Ми просто відстрочуємо неминуче.

— Знаєш, що я ненавиджу? — питаю я. — Поезію. Справді, ненавиджу.

— Так, знаю, — каже він.

— Заткнися. Я ненавиджу її, але колись прочитала вірш поетки Варсан Шайр. У ньому йдеться про те, що не можна створити дім в інших людях і що хтось про це має сказати.

Я очікую, що він скаже, що це неправда. Я навіть хочу цього, але він нічого не каже.

— Твій брат мав рацію. Це ні до чого не приведе. До того ж ти не любиш мене, Деніеле. Ти просто шукаєш когось, хто тебе врятує. Врятуй себе сам.

Деніел

Місцевий хлопець упевнений, що його життя — абсолютне нестерпне лайно

Як я хочу, щоб вона мала рацію. Як я хочу бути взагалі у неї не закоханим.

Я дивлюся, як вона йде геть, і не зупиняю її, і не йду за нею. Яким же цілковитим бовдуром я був! Я поводився, наче якийсь придурок з магічним кристалом, розповідаючи про долю, призначення і про те, що нам судилося бути разом. Звісно ж, із цього вийшло те, що мало вийти.

Наташа має рацію. Життя — це лише низка дурних намірів, сумнівів та збігів, яким ми вирішуємо надати сенс. У шкільній їдальні скінчилася твоя улюблена випічка? Напевно, це тому, що Всесвіт старається, аби ти дотримувалася дієти.

Дякую, Всесвіте!

Запізнилися на потяг? Можливо, він вибухне в тунелі, або в ньому їде нульовий пацієнт²² із різновидом жахливого пташиного грипу (качки, гуси, птеродактилі), і дякувати Богу, що ви не сіли на цей потяг.

Дякую, Всесвіте!

Утім ніхто навіть не замислюється про долю. У їдальні просто забули, що в підсобці є ще одна коробка, та й твій друг уже поділився з тобою шматочком торта. Ви дратувалися, чекаючи на наступний потяг, але зрештою він прибув. Ніхто не помер у тому потязі, на який ви не встигли. Ніхто навіть не чхнув.

Ми говоримо собі, що на все є причина, але насправді розповідаємо собі історії. Вигадуємо їх. Вони ж нічого не означають.

22 Перша людина, яка заражається інфекційною хворобою і розносить її.

Доля

Історія

Вершителями долі завжди були боги, однак навіть вони їй корилися.

У давньогрецькій міфології три сестри протягом трьох ночей після народження людини прядуть її долю. Уявіть собі своє немовля у колисці. У кімнаті темно, спокійно й тепло. Зараз десь між другою і четвертою годиною ранку — саме той час, який належить тільки новонародженим або тим, хто помирає.

Поруч із вами з’являється перша сестра — Клото, молода й приємна дівчина. У руках вона тримає веретено і пряде нитку життя вашої дитини.

Поруч із нею — Лахесіс, старша та більш поважна за свою сестру. В руках вона тримає мірило й вимірює нитку життя. Довжина життя та доля вашої дитини у її руках.

Остання — Атропа, стара і змарніла. Неминуча. У руках вона тримає страшні ножиці, якими переріже нитку життя вашої дитини. Вона визначає час і причину смерті.

Уявіть це приголомшливе й жахливе видовище — три сестри стоять разом біля узголів’я ліжечка вашої дитини, визначаючи її майбутнє.

У наш час ці сестри здебільшого зникли з колективної свідомості, але не думка про Долю. Чому ми досі в неї віримо? Хіба легше пережити трагедію, вірячи, що ми до неї не причетні й не могли їй запобігти? Так було завжди.

На все є причина, каже Наташина мама. Вона має на увазі, що це в Долі є Причина, і хоча ти можеш про неї не знати, є щось заспокійливе в думці, що План існує.

Наташа не така. Вона вірить у детермінізм — причини й наслідки. Одна дія приводить до іншої, а та — до наступної. Дії визначають долю. У цьому вона не схожа на батька Деніела.

Деніел живе в туманному просторі між ними. Може, йому не судилося зустріти сьогодні Наташу. Може, зрештою, це сталося випадково.

Але.

Коли вони зустрілися, то решта — кохання між ними — була неминуча.

Наташа

Я не збираюся дозволити цій ситуації з Деніелом завадити мені піти до музею. Це одна з моїх улюблених частин міста. Будинки тут не такі високі, як у центрі. Приємно бачити клаптики широкого неба.

За десять хвилин я опиняюся в музеї, у своїй улюбленій залі — Залі метеоритів. Більшість людей прямують повз неї до дверей, що ведуть до зали сліпучих коштовних і напівкоштовних каменів. Але мені подобається ця зала. Подобається, як тут темно, прохолодно і просторо. Подобається, що тут завжди майже нікого немає.

По всій залі на вертикальних стендах із підсвіткою виставлені невеликі частини метеоритів. На стендах є написи, як-от «Скарби космосу», «Створення планет» та «Походження Сонячної системи».

Я йду просто до свого найулюбленішого метеорита — Анігіто. Насправді це лише частина значно більшого Кейп-Йоркського метеорита. Анігіто — це тридцять чотири тонни заліза і найбільший метеорит, який узагалі виставлявся у музеях. Я ступаю на платформу, на якій він стоїть, і проводжу по ньому руками. Поверхня металево-холодна й побита тисячами крихітних вибоїн. Я заплющую очі й занурюю пальці в ці щербинки. Важко повірити, що цей шматок заліза прилетів із космосу. Ще важче уявити, що в ньому міститься походження Сонячної системи. Ця зала — моя церква, а ця платформа — мій стовп. Торкаючись цього каменя, я наближаюся до віри в Бога, як ніколи в житті.

Ось куди я хотіла привести Деніела. Я би сказала йому, щоб він написав вірш про космічні камені й метеоритні кратери. Неймовірна кількість дій та реакцій, які знадобилися для створення нашої Сонячної системи, галактики, Усесвіту, вражає. Кількість речей, які мали «піти саме так», приголомшує.

І що таке закоханість порівняно із цим? Низка крихітних збігів, які є дуже важливими для нас, бо ми хочемо вірити, що наші мізерні життя щось означають у галактичному масштабі. Але закоханість не зрівняється зі створенням Усесвіту.

Навіть близько.

Деніел

«Симетрії»

Вірш Деніела Чже Го Бе

Я не зміню

свою думку. А ти

не зміниш свою.

Наташа

Колись ми з батьком були близькі. На Ямайці, і навіть тоді, коли ми переїхали сюди, ми були нерозлучні. Часто здавалося, що ми з татом — Мрійники, а мама з моїм братом — Не-Мрійники.

Ми разом дивилися крикет. Я була його глядачкою, коли він репетирував перед прослуховуваннями. Він казав, що коли, зрештою, стане відомим бродвейським актором, то діставатиме мені всі найкращі ролі маленьких дівчаток. Я слухала його історії про те, яким буде наше життя після того, як він стане відомим. Слухала ще довго після того, як мама з братом припинили це робити.

Усе почало змінюватися приблизно чотири роки тому, коли мені було тринадцять. Мамі остогиділо життя у двокімнатній квартирі. Усі її друзі з Ямайки жили у власних будинках. Їй остогиділо, що тато працює на тій самій роботі, по суті за ту саму зарплатню. Їй остогиділо слухати, що станеться, коли йому посміхнеться фортуна. Вона ніколи не казала про це йому, лише мені.

— Діти, ви вже завеликі, аби спати у вітальні. Вам потрібний власний куточок.

— У мене ніколи не буде справжньої кухні й справжнього холодильника. Настав час йому відмовитися від цих дурощів.

А потім батько втратив роботу. Не знаю, звільнили його чи скоротили. Одного разу мама сказала, що впевнена — він сам звільнився, але не може це довести.

Коли це сталося, батько сказав: «Лихо не без добра. Дай мені більше часу, щоб стати актором».

Не знаю, кому він це говорив, але ніхто йому не відповів.

Тепер, ставши безробітним, він казав, що ходитиме на прослуховування. Але майже ніколи не ходив. Завжди було якесь виправдання:

— Мені не підходить ця роль.

— Їм не сподобається мій акцент.

— Я старію. Акторство — гра молодих.

Коли мама приходила ввечері з роботи, батько розповідав їй, що намагався. Але ми з братом краще знали.

Я досі пам’ятаю отой перший раз, коли ми побачили, як він розчинився у п’єсі. Ми з Пітером повернулися додому зі школи. Ми зрозуміли, що відбувається щось дивне, бо вхідні двері були відчинені. Батько був у вітальні — нашій спальні. Не знаю, чи чув він, як ми увійшли, але він не зреагував. Батько тримав у руці книжку. Пізніше я зрозуміла, що то була п’єса «Родзинка на Сонці»²³.

Батько був у білій сорочці з ґудзиками та широких штанах. Він декламував рядки, і я не знаю, навіщо йому взагалі була потрібна книжка, бо він читав їх напам’ять. Досі у голові зринають частини того монологу. Герой щось говорив про те, що його майбутнє простяглося перед ним і що воно — майбутнє — невиразне й порожнє.

Коли батько зрештою помітив, що ми дивимося на нього, то вилаяв нас за те, що підглядаємо. Спочатку я подумала, що він просто знітився. Нікому не подобається бути заскоченим зненацька. Однак пізніше я зрозуміла, що в цьому було ще дещо. Йому було соромно, наче ми застали його за зрадою чи крадіжкою.

Після цього ми мало що робили разом із батьком. Він перестав дивитися крикет. Він відмовлявся від усіх моїх пропозицій допомогти йому вивчити роль. Його частина спальні ставала все більш захаращеною стосами обшарпаних і пожовклих відомих п’єс у м’яких обкладинках. Він знав напам’ять усі ролі, не лише головні, а й епізодичні.

Зрештою він перестав удавати, що ходить на прослуховування чи шукає роботу. Мама перестала сподіватися, що ми колись купимо власний дім чи хоча б знайдемо квартиру з більш ніж двома кімнатами. Вона взяла додаткові зміни на роботі, аби звести кінці з кінцями. Минулого літа я влаштувалася у «МакДональдз» замість роботи волонтером у Нью-йоркській пресвітеріанській лікарні, як робила раніше.

Спливло вже понад три роки. Ми повертаємося додому зі школи і бачимо, що батько зачинився у спальні й читає п’єси на самоті. Його найулюбленіші частини — довгі драматичні монологи. Він і Макбет, і Волтер Лі Янгер. Він гірко жаліється на того чи іншого актора та брак у нього майстерності. Він хвалить тих, кого вважає гарними акторами.

Два місяці тому батькові випадково дали роль. Хтось, із ким він познайомився на одному з прослуховувань, ставив «Родзинку на Сонці». Коли тато сказав про це мамі, першим її питанням було: «Скільки тобі заплатять?»

Ні «Вітаю». Ні «Я пишаюся тобою». Ні «Що за роль?», чи «Коли буде вистава?», чи «Ти хвилюєшся?». Лише «Скільки тобі заплатять?».

Кажучи це, мама дивилася на батька байдужими очима. Безпристрасними. Втомленими очима людини, яка щойно відпрацювала дві зміни поспіль.

Гадаю, ми всі були трохи шоковані. Навіть мама здивувала саму себе. Так, вона роками розчаровувалася в ньому, але саме ця мить показала, наскільки насправді вони віддалилися одне від одного. Навіть Пітер, який завжди був на маминому боці, трохи здригнувся.

Однак. Не можна її звинувачувати. Не в усьому. Батько роками мріяв. Він жив у тих п’єсах, а не в реальному світі. Він досі так робить. А в мами більше не було часу мріяти.

І в мене теж.

23 П’єса афроамериканського драматурга Лоррейн Хенсберрі.

Семюел Кінгслі

Історія жалю, частина третя

Чесно кажучи, він трохи боїться Наташу. Чим вона тепер цікавиться? Хімією, фізикою і математикою. Звідки це? Іноді, дивлячись, як вона робить домашню роботу за кухонним столиком, він думає, що вона якась інша. Її світ більший за його світ, і за ті речі, якими він раніше зацікавлював її. Він не розуміє, коли вона переросла його.

Однієї ночі, коли Наташа з Пітером уже полягали спати, він пішов на кухню по воду. Вона залишила на кухонному столі підручник і свою домашню роботу. Семюел не знав, що на нього найшло, але він увімкнув світло, сів і почав гортати книжку. Здавалося, що в ній самі ієрогліфи, якась химерна мова, яку залишили стародавні люди і якої він не сподівається зрозуміти. Семюела охопив страх. Він довго сидів, проводячи пальцями по друкованих символах і прагнучи увібрати шкірою всі знання та історію світу.

Після тієї ночі щоразу, коли він дивиться на Наташу, у нього з’являється туманне відчуття, що поки він не дивився, хтось увірвався і викрав його милу маленьку донечку.

Однак іноді він досі ловить на собі погляд тієї Наташі. Вона дивиться на нього так, як дивилася в дитинстві. Це погляд, який від нього чогось вимагає. Погляд, який хоче, аби його було більше, аби він робив більше й любив більше. Це його ображає. Часом він ображається на дочку. Хіба він уже зробив недостатньо? Вона — його первісток. Він уже відмовився від усіх своїх мрій заради неї.

Деніел

Я не знаю, що мені тепер робити. Я мав летіти за вітром, але вітру більше немає. Я хочу вирядитися волоцюгою, начепити на себе рекламний щит-сендвіч і нашкрябати на ньому напис: «Що тепер, Усесвіте?». Утім, може, зараз саме час визнати, що Всесвіту байдуже до мене.

Справедливо буде сказати, що я ненавиджу всіх і кожного.

Всесвіт — гівнюк, такий само, як Чарлі.

Чарлі.

Цей лантух лайна.

Чарлі, який сказав моїй потенційній дівчині, що в нас немає шансів. Чарлі, який звинуватив її в тому, що вона крадійка. Чарлі, який сказав їй, що в мене маленький член. Чарлі, якому я хочу набити пику вже одинадцять років.

Можливо, це і є той вітер. Моя ненависть до Чарлі.

Не відкладай на завтра того, що можна зробити сьогодні.

Сьогодні мені вже нічого втрачати.

Наташа

Цього разу асистентка якась не така, здається трохи скуйовдженою. Пасмо волосся спадає їй на чоло, випавши із зачіски. У світлі флуоресцентних ламп її очі сяють, а на губах немає яскравої червоної помади. Вона має такий вигляд, ніби її поцілували.

Я перевіряю час на своєму мобільному, аби впевнитися, що не прийшла зарано або запізно. Ні, саме вчасно.

— З поверненням, міс Кінгслі. Будь ласка, йдіть за мною.

Вона підводиться і йде.

— Джеремі… Тобто містер Фіц… Тобто адвокат Фіцджеральд ось тут.

Вона тихенько стукає у єдині двері й чекає, а її очі сяють навіть яскравіше, ніж доти.

Двері відчиняються.

Я ніби не існую, бо адвокат Фіцджеральд мене взагалі не помічає. Він дивиться на свою асистентку так, що мені хочеться вибачитися за втручання. Вона дивиться на нього так само.

Я голосно прочищаю горло.

Він ледве відводить від неї погляд.

— Дякую, міс Вінтер, — каже адвокат. З таким самим успіхом він міг зізнатися їй у коханні.

Я йду за ним. Він сідає за свій стіл і притискає пальці до скронь. Над бровою у нього невеличкий пластир, а на зап’ястку — пов’язка. Він видається старшим і більш змученим, ніж на світлині на його сайті. Незмінне лише те, що він білий, і очі в нього яскраво-зелені.

— Сідайте-сідайте-сідайте-сідайте, — говорить він на одному подиху. — Вибачте за затримку. Сьогодні вранці я потрапив у невеличку аварію, але тепер часу залишилося небагато, тож, будь ласка, розповідайте, як усе сталося.

Не впевнена, з чого почати. Слід розповісти адвокатові всю історію? Про що треба згадати? Таке відчуття, ніби мені потрібно повернутися у минуле і все пояснити.

Чи слід розказувати йому про несправджені батькові мрії? Чи потрібно розповісти, що, на мою думку, мрії не помирають, навіть коли мертві. Чи слід зазначити, що я підозрюю, що батько у своїх думках живе кращим життям, у якому його всі знають і поважають? У якому його діти ставляться до нього з повагою, а дружина носить діаманти, і їй заздрять чоловіки й жінки.

Я теж хотіла б жити в такому світі.

Не знаю, з чого почати, тому розпочинаю з вечора, коли батько зруйнував наші життя.

Наташа Кінгслі

Історія дочки

Театр виявився навіть меншим, ніж ми з Пітером очікували. На табличці було написано: «МАКСИМАЛЬНА МІСТКІСТЬ — 40 ОСІБ». Квиток коштував п’ятнадцять доларів, а виручкою збиралися покрити дві години оренди театру в середу увечері. Акторам безкоштовних квитків не давали, тож батько купив нам три штуки.

Мій батько полюбляє ритуали й церемонії, але приводи для цього траплялися дуже й дуже рідко. Тепер у нього була ця п’єса й ці квитки. Він не міг стриматися. Спершу батько вийшов і приніс нам китайської їжі — курча генерала Цо²⁴ та смажений рис із креветками.

Він посадив нас усіх за крихітний столик на кухні. Ми жодного разу не їли за ним, бо коли за столом більше двох людей, стає тісно. Однак того вечора він наполіг, щоб ми повечеряли всі разом, як родина. Він навіть власноруч накрив на стіл, а цього раніше ніколи не було. Він сказав мамі: «Бачиш? Я купив одноразові тарілки, щоб ти потім не перемивала купу посуду». Він промовив це з ідеальним американським акцентом.

Мама не відповіла. Ми мали сприйняти це як знак.

Щойно ми завершили вечерю, батько підвівся і підняв угору звичайний білий конверт, наче трофей.

— Подивимося, що в нас на десерт, — сказав він. Батько по черзі дивився на нас. Я побачила, як мама відвела очі, перш ніж він перевів погляд на Пітера, а потім на мене.

— Моя родино. Прошу вас віддати мені шану і прийти подивитися, як я граю роль Волтера Лі Янгера у п’єсі «Родзинка на Сонці» в постановці Village Troupe.

Потім він повільно відкрив конверт, наче оголошував переможця категорії «Найкращий актор» на церемонії вручення премії «Оскар» американської кіноакадемії. Батько дістав квитки і вручив їх кожному з нас. Він виглядав таким гордим. Більше того, він виглядав таким присутнім. Протягом цих хвилин він був не у своїх думках, п’єсі чи якихось замріяних фантазіях. Він був тут, із нами, і не хотів бути в іншому місці. Я вже забула, як це. Він дивився так, що ми розуміли: він нас бачить.

Були часи, коли батько носив мене на руках, і я справді за цим сумувала. Навіть більше. Я сумувала за днями, коли боготворила його й думала, що він не може вчинити нічого поганого. Раніше я вірила, що для того, аби зробити його щасливим, потрібні були тільки ми, його родина. Є світлини, на яких трирічна я у футболці з написом «МІЙ ТАТО НАЙКРУТІШИЙ» і малюнком, де зображені пінгвін-тато й пінгвінятко-донька, які тримаються за руки в оточенні крижаних блакитних сердечок.

Як би мені хотілося знову це відчувати! Зростати й бачити недоліки власних батьків — це наче втрачати віру. Я більше не вірю в Бога. І я більше не вірю у свого батька.

Мама прицмокнула язиком, коли тато простягнув їй квитка. З таким самим успіхом вона могла дати йому ляпаса.

— Ти і твої дурощі, — сказала вона й підвелася. — Можеш залишити свій квиток собі. Я нікуди не піду.

Мама вийшла з кухні. Ми чули, як вона робить двадцять кроків до ванної кімнати й щосили грюкає дверима.

Ніхто не знав, що сказати. Пітер зіщулився на стільці й опустив голову так, щоб не було видно його обличчя під дредами. Я просто дивилася на те місце, де щойно сиділа мама. На очах батька була мрійлива вуаль. Він сказав своїм звичним тоном, що заперечував реальність:

— Не хвилюйтеся через маму. Це вона несерйозно.

Але вона таки серйозно промовила ті слова. Вона не пішла з нами. Навіть Пітер не зміг переконати її. Вона сказала, що кошти, витрачені на квиток, — це марнування її тяжко зароблених грошей.

У вечір п’єси ми з Пітером самі їхали до театру в метро. Батько поїхав раніше, щоб підготуватися. Ми сиділи в першому ряду й не звертали уваги на порожнє місце поруч із нами.

Я хотіла б сказати, що він грав погано. Що його талант був посереднім. Посередність пояснила б усі роки відмов. Це пояснило б, чому він здався і втік із реального життя у свої думки. І не знаю, чи можу я дивитися на батька неупереджено. Можливо, я досі дивлюся на нього дитячими захопленими очима, але ось що я побачила тоді:

Він був неперевершений.

Його гра була видатною.

Він належав сцені більше, ніж будь-коли належав нам.

24 Солодка смажена курка.

Деніел

Місцевий хлопець, упевнений, що гірше вже не буде, помиляється в цьому

Тато зайнятий з клієнтом, коли я заходжу до магазину. По його очах я бачу, що він багато чого вискаже мені пізніше.

Я міг би знайти нам іще одну тему.

Зараз обідній час, тож крамниця майже порожня. Ще одна жінка роздивляється фени.

Я не бачу, щоб Чарлі витирав полиці чи виставляв на них товари, тому вирішую, що напевно він відмикує від роботи на складі в задній частині магазину.

Я навіть не нервую. Мені начхати, якщо він ударить мене по обличчю, за умови, що я спочатку скажу те, що маю сказати. Я скидаю піджак біля дверей складу й повертаю ручку, але двері зачинені. У нього немає жодних причин зачинятися всередині. Ймовірно, він там дрочить.

Чарлі відчиняє двері, перш ніж я встигаю потарабанити. Замість звичайної презирливої посмішки на його обличчі суміш утоми й оборони. Він, напевно, подумав, що це батько хоче зайти.

Щойно він бачить мене, на його обличчі з’являється самовдоволена посмішка гівнюка. Він знарошне зазирає мені через плече й оглядає мене.

— Де твоя дівчина? — він вимовляє дівчина, наче це жарт, так, як би ви сказали козявка.

Я стою, дивлюся на нього і намагаюся зрозуміти не те, чому ми родичі, а за що це мені. Чарлі пропихається уперед, навмисно штовхаючи мене плечем.

— Вона тебе вже кинула? — питає він, швидко роззирнувшись серед полиць, переконуючись, що її справді тут немає. Його самовдоволена посмішка гівнюка на місці.

Я знаю, що він закидає наживку. Знаю і все одно потрапляю на гачок, наче якась дурна риба, яку вже ловили мільярд разів, а вона досі не зрозуміла, що гачки — це вороги.

— Пішов ти, Чарлі, — кажу я.

Це захоплює його зненацька. Він перестає посміхатися й уважно дивиться на мене. Я без краватки й піджака. Сорочка навипуск. Я не схожий на того, у кого за пару годин Найголовніша Співбесіда В Житті. Я схожий на того, хто хоче встряти у бійку.

Чарлі роздувається, наче риба-їжак. Він завжди страшенно пишався тим, що на два роки старший і на два дюйми вищий від мене. Тут лише ми вдвох, від цього він сміливішає.

— Що. Ти. Тут. Робиш. Братику? — питає Чарлі. Він підходить ближче, і тепер ми стоїмо лице в лице.

Він очікує, що я відступлю назад.

Я не відступаю.

— Я прийшов спитати тебе.

Він злегка відхиляє голову.

— Звісно, я б її трахнув, — каже він. — То ось що сталося? Вона хоче мене, а не тебе?

Коли ви — риба на гачку, то чим відчайдушніше намагаєтеся звільнитися, тим більше вас затягує у пастку. Гачок лише заходить глибше, і ви сильніше спливаєте кров’ю. Не можна зіскочити з гачка. Можна лише пропустити його крізь себе. Іншими словами, гачок має пройти крізь вас, і біль буде нестерпний.

— Чому ти такий? — питаю я.

Якщо я здивував його цими словами, то він цього не показує. Чарлі просто продовжує бути козлом.

— Який? Більший, сильніший, розумніший, кращий?

— Ні. Чому ти поводишся зі мною як гівнюк? Що я тобі зробив?

Цього разу він не може приховати свого здивування. Він відхиляється з мого простору, навіть робить крок назад.

— Як скажеш. То через це ти сюди прийшов? Поплакатися, що я з тобою грубий? — він знову оглядає мене згори вниз. — Паскудний вигляд маєш. Хіба ти не повинен сьогодні будь-що-будь потрапити до другого Найкращого Вишу?

— Мені на це начхати. Я навіть не хочу туди йти, — я кажу це тихо, але відчуття від того, що я взагалі це промовляю, чудові.

— Говори. Голосніше. Братику. Я тебе не чую.

— Я не хочу туди йти, — кажу я голосніше, перш ніж усвідомлюю, що батько відійшов від касового апарата й тепер досить близько, аби почути мене. Він починає щось говорити, але дзвенить дзвоник на дверях, і тато розвертається.

Я повертаюся до Чарлі.

— Я роками намагався зрозуміти. Може, я щось зробив тобі, коли ми були дітьми, і не пам’ятаю цього…

Він пирхає.

— Що ти міг мені зробити? Ти занадто жалюгідний.

— То ти просто гівнюк? — питаю я. — Природжений?

— Я сильніший. І розумніший. І кращий за тебе.

— Якщо ти такий розумний, то що ти тут робиш, Чарлі? Це синдром великої риби в маленькому ставку²⁵? Ти в Гарварді був крихітною дурноголовою рибкою?

Він стискає кулаки.

— Стеж за язиком.

Мій здогад чудовий. Навіть більш ніж чудовий.

— Я маю рацію, чи не так? Ти там був не найкращим. Виявляється, що ти й тут не найкращий. І як воно — бути Другим Кращим Сином?

Тепер гачок у мене. Чарлі червоніє і знову роздувається. Він пихкає просто мені в обличчя. Якщо він іще сильніше стисне щелепи, вони тріснуть.

— Хочеш знати, чому ти мені не подобаєшся? Тому що ти такий самий, як вони, — він киває підборіддям у напрямку тата. — Ти, твоя корейська їжа, корейські друзі й корейська мова у школі. Це жалюгідно. До тебе не доходить, братику? Ти просто такий самий, як і всі.

Стоп. Що?

— Ти ненавидиш мене тому, що у мене є корейські друзі?

— Корейське — це твоє все, — ляпає він. — Ми навіть не з тієї бісової країни.

І до мене доходить. Я справді розумію. Іноді важко існувати в Америці. Іноді я почуваюся так, наче перебуваю на півдорозі до Місяця і застряг між ним і Землею.

Бажання битися покидає мене. Тепер мені його просто шкода, і це для нього найгірше з мого боку. Він бачить жаль на моєму обличчі. Це розлючує його. Він хапає мене за комірець.

— Пішов ти. Гадаєш, що через твоє довге волосся і твої вірші всі ставитимуться до тебе інакше? Гадаєш, привів сюди якусь чорношкіру дівчину і… чи мені слід називати її афроамериканкою, чи просто…

Однак я не даю йому договорити. Я думав, що мені треба буде налаштуватися, але виявилося, що не треба.

Я заціджую йому просто в його довбану пику.

Мій кулак влучає у його очну ямку, тобто кісточками пальців я вдаряюся об кістку. Мені так боляче, як не мало бути, враховуючи, що це я вдарив, а не мене б’ють. Чарлі відсахується назад, але не падає навзнак, як люди в кіно.

Це, чесно кажучи, розчаровує. Утім вираз його обличчя вартий усіх я-впевнений-що-зламаних-кісток моєї руки. Я точно зробив йому боляче. Тобто я завдав йому фізичного болю, як і планував. Я хотів, аби він зрозумів, що я, його Братик, можу не лише терпіти, а й перцю всипати. Тепер він знає, що я можу зробити йому боляче і що я перестав миритися з його лайном.

Однак мій удар був не досить сильний. Я дивлюся, як біль на його обличчі перетворюється на подив, а потім на гнів. Він суне на мене зі своїми додатковими двома дюймами зросту і двадцятьма фунтами м’язів.

Спочатку він б’є мене в живіт. Присягаюся, його кулак наче пройшов крізь мій шлунок і вийшов крізь спинний мозок. Я згинаюся навпіл і думаю, що просто залишуся у цій позі, але йому це не подобається. Чарлі тягне мене за комір. Я намагаюся захистити обличчя руками, бо знаю, що він битиме туди, проте удар у живіт мене пригальмував.

Він б’є мене кулаком у кутик рота. Моя губа репає зсередини, вдарившись об зуби. Вона лопається і ззовні теж, бо на руці в цієї сволоти здоровезний перстень якогось таємничого братства. Залишиться шрам (можливо, назавжди).

Він досі тримає мене за комір, готуючись завдати чергового удару, та я до цього готовий. Я затуляю обличчя руками і б’ю його коліном просто по яйцях — сильно, але не досить потужно, щоб завадити йому в майбутньому стати батьком маленьких чортенят.

Я, знаєте, досить милосердний.

Він падає на підлогу, стискаючи свої причандали, корейські, як це не прикро для нього, а я тримаюся за щелепу, намагаючись зрозуміти, чи досі всі зуби на місці, коли до нас підходить батько.

— Museun iriya? — питає він. Що приблизно перекладається так: «ЩО ТУТ ВІДБУВАЄТЬСЯ?»

25 Теорія, згідно з якою самооцінка людини вища, коли вона оточена менш талановитими людьми, і навпаки, нижча, якщо навколо неї сильніші індивіди.

Наташа

Долоні адвоката Фіцджеральда складені під кутом, а його очі дивляться на мене. Він нахиляється трохи вперед у своєму кріслі. Я не розумію, чи він мене слухає, чи просто хоче мати такий вигляд.

Скільки подібних історій він чув за всі роки? Дивно, що він не говорить, аби я переходила ближче до справи. Я закінчую розповідь про той вечір, що про нього йшлося.

Актори тричі виходили на поклон. Вони вийшли б і вчетверте, якби глядачі не почали розходитися.

Тим часом ми з Пітером чекали на своїх місцях, що батько повернеться і забере нас. Ми чекали тридцять хвилин, поки він не з’явився. Не думаю, що він повернувся тому, що ми на нього чекали. Батько вийшов із-за важкої червоної завіси й рушив на середину сцени. Він стояв там цілу хвилину, просто вдивляючись у тепер уже порожній театр.

Я не вірю в душі, але на його обличчі була саме душа. Я ніколи не бачила його щасливішим. Упевнена, він ніколи знову таким не буде.

Пітер зруйнував усю магію, бо я не могла змусити себе це зробити.

— Тату, ти готовий? — крикнув він.

Батько подивився на нас своїм відчуженим поглядом. Коли він так робить, то я не знаю, чи це він відсутній, чи, власне, ми.

Пітер зніяковів, як завжди, коли в батька була така реакція.

— Тату? Ти готовий?

Коли батько зрештою заговорив, у його голосі не було ані сліду ямайського акценту чи вимови. Він говорив як незнайомець.

— Діти, ви їдьте без мене. Побачимося пізніше.

Я швидко розповідаю кінець історії. Батько решту вечора проводить за випивкою зі своїми новими друзями-акторами. Він випиває забагато. Дорогою додому він налітає на припарковану поліцейську автівку. Під п’яну руку він розповідає полісмену всю історію нашого приїзду до Америки. Уявляю, як він видає монолог перед одним глядачем. Він розповідає поліцейському, що ми — нелегальні іммігранти, і що Америка завжди ставилася до нього упереджено. Офіцер заарештовує його, викликає імміграційну та митну поліцію.

Адвокат Фіцджеральд супиться.

— Але навіщо ваш батько зробив це? — питає він.

Це питання, на яке я знаю відповідь.

Семюел Кінгслі

Історія батька

ДІЙОВІ ОСОБИ

Патриція Кінгслі, 43 роки

Семюел Кінгслі, 45 років

ДІЯ ДРУГА

СЦЕНА ТРЕТЯ

Інтер’єр спальні. Більшу частину простору займає двоспальне ліжко з передньою спинкою. Одна чи дві фотографії у рамках. Підлога з боку Семюела біля ліжка захаращена книжками. Праворуч від подружжя ми бачимо вихід до коридору. Дівчинка-підліток, дочка Патриції і Семюела, підслуховує, але батьки цього не знають. Та якби й знали, невідомо, чи змінило б це щось.

ПАТРИЦІЯ. Господи всемилостивий, Кінгслі.

Вона сидить на краю ліжка, ховаючи обличчя в долонях. Її голос приглушений.

СЕМЮЕЛ. Це нічого не означає. Ми знайдемо гарного адвоката.

Семюел Кінгслі стоїть на своєму боці кімнати. Він згорблений, а його обличчя в тіні. Яскраве світло прожектора падає на аркуш паперу, що його Семюел тримає в руці.

ПАТРИЦІЯ. І чим ми заплатимо адвокату, Кінгслі?

СЕМЮЕЛ. Господи, Петсі. Якось розберемося.

Патриція прибирає руки з обличчя і дивиться на чоловіка так, наче вперше його бачить.

ПАТРИЦІЯ. Пам’ятаєш день, коли ми познайомилися?

Семюел поволі зминає папір у руці. Він робить це впродовж усієї сцени.

ПАТРИЦІЯ. Не пам’ятаєш, Кінгслі? Як ти прийшов до крамниці, а потім день за днем туди повертався? Було так кумедно… Одного дня ти щось купував, а наступного повертав, доки не прогриз мені голову.

СЕМЮЕЛ. Я не гриз тобі голову, Петсі. Я до тебе залицявся.

ПАТРИЦІЯ. Пам’ятаєш усе, що ти обіцяв мені, Кінгслі?

СЕМЮЕЛ. Петсі…

ПАТРИЦІЯ. Ти казав, що всі мої мрії здійсняться. Що в нас будуть діти, гроші й великий будинок. Казав, що моє щастя важливіше за твоє. Пам’ятаєш це, Кінгслі?

Вона підводиться з ліжка, і прожектор слідує за її рухами.

СЕМЮЕЛ. Петсі…

ПАТРИЦІЯ. Дозволь мені щось тобі сказати. Я не вірила тобі, коли все починалося. Але через деякий час я змінила свою думку. Ти гарний актор, Кінгслі, бо ти змусив мене повірити в усі приємні речі, які ти говорив.

Аркуш паперу в руці Семюел повністю зім’ятий. Тепер прожектор підсвічує його обличчя, і він уже не згорблений. Він злий.

СЕМЮЕЛ. Знаєш, що мені набридло слухати? Я втомився від твоїх мрій. А як же мої мрії?

Якби не ти й не діти, у мене було б усе, чого я хочу. Тобі бракує будинку, кухні та ще однієї кімнати. А як же я? У мене немає нічого з того, що я хочу. У мене немає шансу проявити свій талант, даний мені Богом.

Я шкодую, що того дня зайшов до тієї крамниці. Якби не ви з дітьми, моє життя було б кращим. Я б займався тим, для чого Господь послав мене на цю землю. Я не хочу більше нічого чути про твої мрії. Вони ніщо порівняно з моїми.

Наташа

Але я не розповідаю адвокату Фіцджеральду про те, що найбільше мій батько шкодує, що його дружина й діти стали перепоною на його шляху до життя, про яке він мріяв.

Натомість я кажу:

— За кільки тижнів після його арешту нам надійшов письмовий виклик до суду з Міністерства внутрішньої безпеки.

Адвокат проглядає один із бланків, які я заповнювала раніше, і дістає з шухляди стола жовтий блокнот з лінійованими сторінками.

— Отже, потім ви пішли на попереднє слухання. Чи був з вами адвокат?

— Ходили лише мої батьки, — відповідаю я. — І адвоката у нас не було. — Ми багато говорили про це з мамою перед слуханням. Чи слід нам найняти адвоката, якого ми насправді не можемо собі дозволити, чи краще просто зачекати й подивитися, що відбуватиметься на слуханні. В інтернеті ми прочитали, що на першому слуханні насправді адвокат не потрібен. Тоді батько ще наполягав, що все дивовижним чином владнається саме собою. Не знаю. Можливо, ми хотіли, щоб це було правдою.

Адвокат Фіцджеральд хитає головою і щось записує у блокнот.

— Отже, на слуханні суддя каже їм, що вони можуть погодитися на добровільний від’їзд або подати заяву про скасування наказу про депортацію. — Він дивиться на мої бланки. — Ваш молодший брат — громадянин США?

— Так, — відповідаю я, також дивлячись на папери. Пітер народився майже точнісінько через дев’ять місяців після нашого приїзду до Штатів. Батьки тоді ще були щасливі разом.

На тому слуханні тато не погодився на добровільний від’їзд. Того вечора ми з мамою дізнавалися про скасування наказу про депортацію. Аби мати право подати таку заяву, батько мусив прожити у США принаймні десять років, продемонструвати високі моральні якості, а також довести, що депортація призведе до виникнення надзвичайних труднощів у його дружини, батьків чи дитини, яка є громадянином США. Ми думали, що громадянство Пітера стане нашим порятунком. Ми найняли найдешевшого адвоката, якого змогли знайти, на слухання, де справу розглядали вже по суті, і озброїлися цієї новою стратегією. Однак з’ясувалося, що довести «надзвичайні труднощі» дуже важко. Повернення до Ямайки не наразить життя Пітера на небезпеку, а психологічні труднощі, пов’язані з насильним виселенням дитини з місця проживання, нікого не хвилюють, навіть самого Пітера.

— І на цьому слуханні суддя відхиляє вашу заяву, і ваш батько погоджується на добровільний від’їзд. — Адвокат Фіцджеральд говорить це так рішуче, немов такий кінець був неминучим.

Замість того щоб відповісти вголос, я киваю. Не впевнена, що зможу говорити, не заплакавши. Уся моя надія розвіюється.

Я наполягала на тому, що нам потрібно оскаржити рішення судді, але наша адвокатка порадила не робити так. Сказала, що в нас немає ні вибору, ні інших варіантів. Вона запропонувала нам поїхати добровільно, щоб у наших записах не було відмітки про депортацію. Таким чином ми матимемо надію колись повернутися до Штатів.

Фіцджеральд відкладає ручку й відкидається на спинку крісла.

— Чому ви сьогодні прийшли до Служби громадянства та імміграції США? Це ж навіть не їхня юрисдикція.

Перш ніж відповісти, я маю відкашляти сльози, що застрягли у мене в горлі.

— Бо я не знала, що іще робити. — Щоправда, попри той факт, що я не вірю в диво, я сподівалася, що воно станеться.

Він довго мовчить.

Зрештою я не витримую.

— Усе гаразд, — кажу я. — Я розумію, що варіантів немає. Навіть не знаю, навіщо я сюди прийшла.

Я збираюся підвестися, але Фіцджеральд помахом руки повертає мене на місце. Він знову складає долоні під кутом і роззирається навсібіч. Я стежу за рухом його очей і бачу праворуч нерозпаковані коробки, вишикувані під стіною. За його кріслом стоїть драбина, притулена до порожньої книжкової полиці.

— Ми щойно в’їхали, — каже він. — Будівельники мали закінчити кілька тижнів тому, але ж ви знаєте, як говорять про плани? — адвокат посміхається і торкається пластиру на лобі.

— Як ви, містере Фіц…

— Я в порядку, — перериває він мене, потираючи пов’язку.

Потім бере зі столу фотографію у рамці й дивиться на неї.

— Це єдине, що я встиг розпакувати, — він показує мені фото. На світлині він із дружиною і двома дітьми. Вони здаються щасливими.

Я ввічливо усміхаюся.

Він відставляє фото вбік, дивиться на мене.

— Варіанти є завжди, міс Кінгслі.

За мить я розумію, що він знову говорить про мою справу. Я нахиляюся вперед.

— То ви кажете, що можете все виправити?

— Я один з найкращих імміграційних адвокатів у цьому місті, — відповідає він.

— Але як? — питаю я і кладу руки на його стіл, притискаючи пальці до дерева.

— Я зустрінуся зі своїм знайомим суддею. Він зможе перенести добровільний від’їзд, і вам принаймні не треба буде їхати сьогодні вночі. Після цього ми можемо подати апеляцію до Ради імміграційних справ.

Він дивиться на свій годинник.

— Дайте мені лише кілька годин.

Я відкриваю рота, щоб дізнатися більше фактів і конкретики. Вони завжди мене заспокоюють. Я знову згадую вірш. «Надія — це пташина». Я закриваю рота. Удруге за сьогодні я не хочу чути жодних подробиць. Можливо, вони мені не потрібні. Приємно знати, що хтось на якийсь час візьме на себе цей тягар.

«Надія — це пташина». Я відчуваю, як вона тріпоче крильцями в моєму серці.

Деніел

Батько оглядає мене з голови до ніг, і я відчуваю себе другосортним лобурякою, яким він мене завжди вважав. Я завжди буду для нього Другим Сином, хай там що утне Чарлі. Вигляд у мене, напевно, ще гірший, ніж коли я зайшов сюди. Верхній ґудзик сорочки, там, де Чарлі мене тримав, відірвався. На розбитій губі запеклася кров. Я спітнів, і моє волосся прилипло з боків до обличчя. Абітурієнт Єльського університету вищого ґатунку.

— Піди візьми лід, приклади його до губи і повертайся, — наказує батько.

Потім він звертається до Чарлі.

— Ти вдарив свого молодшого брата? Ось чого тебе навчила Америка? Бити своїх рідних?

Я хочу залишитися і послухати, який буде наслідок цієї розмови, але губа набрякає дедалі більше. Я йду на склад, беру бляшанку коли і притискаю її до губи.

Мені ніколи не подобалася ця підсобка. Вона замала й постійно захаращена напіврозпакованими коробками з товарами. Тут немає стільців, тож я сідаю на підлогу, спираючись спиною об двері, щоб ніхто не міг увійти. Мені треба п’ять хвилин, перш ніж я знову займуся своїм життям.

Губа пульсує в ритм серцебиттю. Цікаво, чи потрібні мені шви? Я сильніше притискаю бляшанку й чекаю, що відчую (або не відчую) оніміння.

Ось що я маю за те, що дозволив Долі вести мене, — побитий, без дівчини і без майбутнього. Навіщо я переніс співбесіду? Ще гірше: навіщо я дозволив Наташі піти?

Можливо, вона мала рацію. Я просто шукаю когось, хто мене врятує. Когось, хто допоможе мені зійти зі шляху мого життя, бо сам я не знаю, як це зробити. Я хочу, щоб мене переповнювали кохання і доля, щоб прийняття рішення стосовно мого майбутнього було не в моїй владі. Це не я не коритимуся батькам. Це буде Доля.

Бляшанка коли робить свою справу. Я більше не відчуваю свою губу. Добре, що Наташі тут немає, бо час поцілунків скінчився, принаймні на сьогодні. А завтра її вже не буде.

Хоча навряд чи вона взагалі колись мені дозволить себе поцілувати.

З іншого боку дверей батько наказує мені вийти. Я ставлю бляшанку до холодильника й заправляю сорочку.

Потім я відчиняю двері й бачу, що він стоїть сам. Батько нахиляється до мене.

— Хочу тебе спитати, — каже він. — Чому ти вирішив, що те, чого ти хочеш, важливо?

Він питає так, ніби щиро збентежений. Що це за бажання і потреби, про які ви говорите? Його бентежить те, чому вони взагалі мають значення.

— Кому є діло до того, чого ти хочеш? Єдине, що має значення, — це те, що буде для тебе краще. Нас із твоєю матір’ю хвилює лише те, що для тебе буде краще. Ти йдеш до університету, ти стаєш лікарем, ти процвітаєш. Тоді тобі ніколи не доведеться працювати в подібних до цього магазинах. Тоді в тебе будуть гроші, повага й усе, що забажаєш. Ти зустрінеш гарну дівчину, заведеш дітей і здійсниш американську мрію. Навіщо тобі викидати своє майбутнє заради тимчасових речей, які ти хочеш лише зараз?

Це найдовша репліка, яку батько взагалі казав мені. Він навіть не злиться. Він говорить так, наче намагається навчити мене якихось основ. Один плюс один дорівнює два, синку.

Відколи він купив олійні фарби для умми, я хочу поговорити з ним на цю тему. Я хочу дізнатися, чому він хоче того, чого прагне від нас. Чому це для нього так важливо. Хочу запитати його, чи не вважає він, що мамине життя склалося б краще, якби вона продовжила малювати. Хочу дізнатися, чи не засмучує його те, що вона відмовилася від цього заради нього й нас.

Можливо, ось ця мить між нами з татом — суть сьогоднішнього дня. Можливо, я почну розуміти його. Можливо, він почне розуміти мене.

— Аппа… — починаю я, але він підіймає руку, наказуючи мені мовчати, і тримає її угорі. Повітря навколо нас нерухоме й металічне. Батько дивиться на мене, крізь мене й повз мене, в якісь інші часи.

— Ні, — каже він. — Дай мені закінчити. Можливо, я занадто спростив вам життя, хлопці. Можливо, це моя провина. Ви не знаєте своєї історії. Не знаєте, що може зробити з людьми бідність. Я не розповідаю вам цього, бо вважаю, що так краще. Краще не знати. Може, я помиляюсь.

Я так близько. Я на межі пізнання. Ми обидва на краю пізнання один одного.

Я збираюся сказати йому, що не хочу того майбутнього, якого він так прагне для мене. Я збираюся сказати, що у будь-якому разі я не пропаду.

— Аппа… — знову починаю я, але знову його рука зависає у повітрі. Знову я замовкаю. Він розуміє, що я збираюся сказати, і не хоче цього чути.

Мій батько складається зі спогадів про речі, яких я ніколи не буду знати.

— Досить. Не йдеш до Єлю і не стаєш лікарем — шукаєш роботу й сам платиш за навчання.

Він повертається до зали магазину.

Визнаю: коли мені все так дохідливо пояснили, це навіть якось освіжає. Майбутнє Без Майбутнього.

Мій піджак досі лежить зім’ятий коло дверей. Я піднімаю його і вдягаю. Лацкан майже повністю прикриває криваву пляму.

Я озираюся, шукаючи Чарлі, але його ніде нема.

Я прямую до дверей. Батько стоїть за касовим апаратом, дивлячись у нікуди. Я вже збираюся вийти з магазину, коли він каже останнє. Він чекав, аби це сказати.

— Я бачив, як ти дивився на ту дівчину, — говорить він. — Але цього ніколи не станеться.

— Думаю, ти помиляєшся, — відказую я.

— Байдуже, що ти думаєш. Ти вчиниш правильно.

Ми довго дивимося один одному в очі, і я розумію, що він не впевнений, що саме я збираюся зробити.

Так само і я.

Де Хьон Бе

Історія батька

Де Хьон Бе відкриває і закриває касовий апарат. Відкриває і закриває знову. Можливо, це справді з його вини сини стали такими. Він нічого не розповідав їм про своє минуле. Він не робив цього, бо був батьком, який до нестями любить своїх дітей, і це його спосіб захистити їх. Він вважає бідність такою собі заразою і не хоче, щоб сини чули про неї й підхопили її.

Він відкриває касу і кладе великі купюри до гаманця. Чарлі з Деніелом вважають, що гроші й щастя не пов’язані між собою. Вони не знають, що таке бідність. Не знають, що злиденність — це гострий ніж, який впинається у вас. Не знають, що бідність робить із тілом. З розумом.

Коли Де Хьону було тринадцять і він жив у Південній Кореї, батько почав готувати сина, аби передати йому управління невеличкою родинною справою — ловлею крабів. Цей бізнес рідко приносив якісь гроші. Кожен сезон ставав боротьбою за виживання. І щоразу вони виживали. Заледве. Більшу частину дитинства в голові Де Хьона не виникало жодного сумніву в тому, що він зрештою стане керувати родинною справою. Він був найстаршим із трьох синів. Це було його місце. Родина — це доля.

Він досі пам’ятає день, який спричинив невеличкий протест у його думках. Уперше батько взяв його із собою на рибальський човен. Де Хьону це зовсім не сподобалося. Краби, потрапивши до холодних сітчастих металевих кошиків, відчайдушно й люто звивалися. Вони дряпалися і били клішнями одне одного, намагаючись видертися нагору і втекти.

Навіть тепер згадка про той перший день раптово зринає в думках Де Хьона. Як би він хотів забути це! Він гадав, що приїзд до Америки зітре ці спогади начисто. Але вони знову повертаються. Ті краби не здавалися. Вони боролися до самої смерті. Вони були ладні зробити що завгодно, аби вибратися.

Наташа

Важко зрозуміти, як тепер почуватися. Я не зовсім вірю в те, що сталося, чи, може, просто минуло недостатньо часу, аби усвідомити це.

Я дивлюся на свій мобільний. Нарешті повідомлення від Бев. Вона в захваті від Берклі. Пише, що їй судилося там навчатися. І ще пише, що каліфорнійські хлопці симпатичні й відрізняються від нью-йоркських. В останньому повідомленні вона питає, як у мене справи, і додає смайли з розбитим серцем. Я вирішую зателефонувати й розповісти їй, що сказав адвокат Фіцджеральд, але вона не відповідає.

«Подзвони», — пишу я.

Я проходжу крізь обертові двері, потрапляю у внутрішній двір і просто зупиняюся. Купка людей обідає на лавках поруч із фонтаном. Окремі групи людей у костюмах швидко заходять і виходять із будівлі. Чорні автівки вишикувалися вздовж тротуару, поки водії курять і теревенять.

Невже це один і той самий день? Як усі ці люди можуть жити своїм життям, геть не помічаючи того, що відбувається зі мною? Іноді твій світ так сильно трусить, що важко уявити, чому більше ніхто цього не відчуває. Саме так я почувалася, коли нам уперше надійшло повідомлення про депортацію. І те саме я відчула, коли зрозуміла, що Роб мене зраджує.

Я знову дістаю мобільний і шукаю номер Роба, а потім згадую, що видалила його. Однак у мозку зберігаються усі цифри, і я набираю номер з пам’яті. Не розумію, навіщо я телефоную йому, доки не чую його голос по телефону.

— Приві-і-і-і-і-і-і-іт, Нат, — протяжно говорить Роб. Міг би спромогтися і вдати здивування.

— Мене звуть не Нат, — кажу я. Тепер, коли я справді з ним розмовляю, я вже не впевнена, що хочу це робити.

— Те, що ти зі своїм новим чуваком сьогодні зробила, не круто, — його голос низький, повільний і лінивий, як завжди. Дивно, як те, що колись здавалося таким чарівним, може стати нудним і дратівливим. Нам здається, що ми хочемо весь час бути з коханими людьми, але, можливо, нам потрібне зовсім інше. Час, протягом якого ми можемо вважати людину цікавою, обмежений. Можливо, нам не потрібні друга і третя дії. Можливо, кохання найкраще в першій дії.

Я ігнорую його бурчання і своє бажання вказати на те, що це він хотів здійснити крадіжку, і таким чином це він вчинив некруто.

— У мене є питання, — кажу я.

— Слухаю.

— Чому ти мене зраджував?

На іншому кінці телефону щось падає на підлогу, і Роб, заїкаючись, тричі починає три різні відповіді.

— Заспокойся, — кажу я. — Я не хочу влаштовувати скандал і точно не прагну знову зійтися. Я просто хочу знати. Чому ти просто не порвав зі мною? Навіщо зраджувати?

— Я не знаю, — промовляє він і затинається навіть на цих трьох словах.

— Ну ж бо, — наполягаю я. — Має бути причина.

Він мовчить, замислившись.

— Я справді не знаю.

Я також мовчу.

— Ти кльова, — каже він. — І Келлі кльова. Я не хотів ображати твої почуття і їй не хотів завдавати болю. — Здається, він говорить щиро, проте я не знаю, що робити з цими його словами.

— Але напевно ж вона подобалася тобі більше, коли ти зрадив мене з нею, так?

— Ні. Я просто хотів вас обох.

— І все? — питаю я. — Ти не хотів обирати?

— І все, — відповідає він, наче цього достатньо.

Ця відповідь настільки непереконлива й неймовірно незадовільна, що я ледь не кладу слухавку. Деніел ніколи б так не вчинив. Він обирає серцем.

— Ще одне питання. Ти віриш у справжнє кохання і подібні речі?

— Ні. Ти ж знаєш це краще за мене, бо теж у це не віриш, — нагадує мені Роб.

Хіба?

— Добре. Дякую, — я збираюся покласти слухавку, але він зупиняє мене.

— Можу я принаймні вибачитися? — питає він.

— Слухаю.

— Вибач.

— Гаразд, — кажу я. — Не зраджуй Келлі.

— Не буду, — говорить він. Думаю, що в цю мить він говорить серйозно.

Треба зателефонувати батькам і розповісти про адвоката Фіцджеральда, але не їм я хочу зараз про це розказати. Деніел. Мені потрібно знайти його й розповісти про все.

Роб каже, що я не вірю у справжнє кохання. І він має рацію. Таки не вірю.

Але, можливо, хочу повірити.

Деніел

Я виходжу з магазину. На пластмасовій коробці перед ломбардом по сусідству стоїть скрипалька. Вона бліда, сухорлява й заяложена в поетичному сенсі, наче героїня «Девіда Копперфілда»²⁶. Її скрипка, на відміну від неї, бездоганна. Я кілька секунд слухаю її гру, але не розумію, чи добре вона це робить. Знаю, що існує об’єктивний спосіб судити про подібні речі. Чи правильно вона бере всі ноти, у потрібному порядку і чи не фальшивить?

Але є й інший спосіб оцінювання: чи ця музика, яку грають тут, просто зараз, комусь важлива?

Я вирішую, що мені важлива. Я підходжу до неї й кидаю долар у її капелюх. Поруч із ним стоїть якась табличка, якої я не читаю. Я насправді не хочу знати її історію. Мені потрібні лише музика й ця мить.

Батько сказав, що в нас із Наташею ніколи нічого не вийде. І можливо, він має рацію, але не вийде в нас не з тих причин, про які він думає. Яким же я був ідіотом! Просто зараз я маю бути з нею, навіть якщо в нас є лише цей день. Особливо якщо в нас є лише цей день.

Ми живемо в Епоху Стільникових Телефонів, проте в мене немає номера її мобільного. Я навіть прізвища її не знаю. Наче якийсь ідіот, я гуглю «Наташа Фейсбук Нью-Йорк» і отримую 5 780 000 результатів. Я продивляюся щонайменше сотню посилань, і хоча всі Наташі досить привабливі, жодна з них не моя. Хто знав, що її ім’я аж таке популярне?

Зараз 16:15, і вулиці починають наповнюватися вечірніми перехожими, що прямують із роботи до метро. Як і у мене, вигляд у них підтоптаний. Я йду по бордюру, аби не стишувати ходу через пішоходів на тротуарі.

У мене немає іншого плану, окрім як знову її знайти. Єдиний вихід — це поїхати до її Останнього Відомого Місця Перебування — офісу на П’ятдесят другій вулиці, — сподіваючись, що Доля на моєму боці й Наташа досі там.

26 Роман Чарльза Діккенса.

Наташа

Хлопець і дівчина, обоє з яскравими блакитними ірокезами, сваряться біля входу в метро на П’ятдесят другій вулиці. Вони дивно шепочуть і шикають одне на одного, як зазвичай роблять пари, які сваряться на людях. Я не чую, що вони кажуть, але з їхніх жестів усе зрозуміло. Вона обурена. Він роздратований. Вони точно не на початку стосунків. Вони обоє мають занадто змучений вигляд для цього. Можна побачити їхню довгу історію лише з того, як вони нахиляються одне до одного. Це їхня остання сварка? Вона все скінчить?

Проминаючи їх, я обертаюся. Я впевнена, що колись вони були закохані. Може, і досі закохані, але з їхнього вигляду цього не скажеш.

Деніел

Я спускаюся у підземку й молюся богам метро (так, численним богам), щоб під час поїздки на потязі не було проблем з електрикою та релігійними машиністами.

А раптом я спізнився? Раптом вона вже пішла? Раптом, зупинившись і давши долар тій скрипальці, я запустив ланцюг подій, через які не встигну до неї?

Ми прибуваємо на станцію. По інший бік платформи у протилежному напрямку одночасно під’їжджає інший потяг. Двері нашого потяга зачинені, але він не рухається.

На платформі з’являється група приблизно з двадцяти людей у яскравих кольорових обтислих костюмах. Усі схожі на тропічних птахів на темно-сірому тлі метро. Вони вишиковуються в лінію і застигають на місці, чекаючи на щось.

Це флешмоб. Потяг по той бік платформи також не рухається. Один з танцюристів, хлопець у костюмі кольору «електрик» зі здоровезним пакунком, умикає бумбокс.

Спершу все схоже на хаос, кожен танцює під власну мелодію, але потім я розумію, що вони просто розпочинають на кілька секунд пізніше. Це як співати каноном, тільки вони танцюють. Натовп починає з балету, потім переходить до диско і, зрештою, до брейкдансу, коли з’являються поліцейські метрополітену. Танцюристи розсіюються, і пасажири в моєму вагоні шалено плескають у долоні.

Ми від’їжджаємо, але тепер атмосфера в потязі геть інакша. Люди усміхаються одне до одного й обговорюють, як круто це було. Це триває принаймні тридцять секунд, а потім усі знову надягають свої захисні маски я-у-потязі-з-незнайомцями. Цікаво, чи це й був намір танцюристів — змусити всіх нас на мить об’єднатися?

Наташа

Я сиджу спиною до платформи, тож не бачу, як усе починається. Я розумію, що почалося щось незвичайне лише тому, що весь вагон дивиться так, наче позаду мене щось відбувається. Я розвертаюся і бачу на платформі танцювальний флешмоб. Усі танцюристи вдягнені в дуже яскраве вбрання і танцюють диско.

«Таке можливе лише у Нью-Йорку», — думаю я і виймаю телефон, аби зробити кілька фото. Пасажири в моєму вагоні нагороджують танцюристів схвальними вигуками й оплесками. Один хлопець навіть починає підтанцьовувати.

Танці тривають недовго, бо їх переривають троє поліцейських. Чується кілька невдоволених вигуків, а потім усі знову починають дратуватися через те, що потяг стоїть.

І тут я подумала: «Що намагалися показати ті люди? Чи в них немає роботи, чи їм нічим зайнятися?» Якби Деніел був тут, він сказав би, що, можливо, саме це і є їхня робота. Можливо, танцюристи просто хотіли внести трохи дива в наші життя. І хіба ця мета не така вагома, як інші?

Деніел

Я вилітаю з метро на П’ятдесят другій вулиці й ледь не врізаюся у хлопця з дівчиною, які цілуються так, наче навколо нікого немає. Навіть якби в них не було блакитного волосся, їх важко було б не помітити, бо вони буквально злилися одне з одним з голів до пальців ніг. Їм потрібно усамітнитися, терміново. Серйозно. У них наче терміновий сеанс поцілунків посеред тротуару. Кожен з них міцно стискає сідниці іншого. Взаємне задостискання.

Чоловік зі зморщеним обличчям несхвально пирхає, проходячи повз них. Маленький хлопчик витріщається на пару, роззявивши рота. Батько прикриває йому очі.

Спостерігаючи за ними, я почуваюся безпричинно щасливим. Гадаю, що це кліше правдиве: закохані люди хочуть, аби всі теж були закохані. Сподіваюся, їхні стосунки триватимуть вічно.

Наташа

Я звертаю праворуч, на проспект Мартіна Лютера Кінга, і прямую до крамниці Деніелевих батьків. Біля сусідніх дверей на пластмасовій коробці стоїть дівчина і грає на скрипці. Вона білошкіра, з довгим чорним волоссям, уже довгенько не митим. Її обличчя занадто худе — не модно-, а голодно-худорляве. У неї такий сумний і дивний вигляд, що я зупиняюся.

Поруч з її капелюхом на землі стоїть табличка з написом «БУДЬ ЛАСКА, ДОПОМОЖІТЬ. ПОТРІБНІ ГРОШІ, АБИ ВИКУПИТИ СКРИПКУ В ЛИХВАРЯ». Товста чорна стрілка на табличці вказує на ломбард. Не уявляю, як життя могло привести цю дівчину сюди, але виймаю долар і кидаю в капелюх, збільшуючи її загальну суму до двох доларів.

Двері ломбарду відчиняються, і з них до нас виходить здоровенний білошкірий хлопець у білому спортивному костюмі. У нього обвислі щоки й насуплений погляд.

— Час вийшов, — каже він, простягаючи до неї свою величезну руку.

Дівчина одразу перестає грати й зістрибує з коробки. Вона дістає гроші з капелюха й віддає йому. І навіть капелюха віддає.

Спортивний Костюм кладе гроші до кишені й вдягає капелюха.

— Скільки ще залишилося? — питає вона.

Він виймає з кишені маленький записник і олівець та щось записує.

— Усього п’ятдесят один долар і двадцять три центи, — він клацає до неї пальцями, аби вона віддала скрипку.

Дівчина притискає інструмент до грудей, перш ніж віддати.

— Я повернуся завтра. Обіцяєте не продати її? — питає вона.

Він хрокає у відповідь.

— Як прийдеш — не продам, — погоджується він.

— Обіцяю, що прийду, — каже вона.

— Обіцянки ні хріна не значать, — промовляє він і йде геть.

Дівчина довго не зводить очей з вітрини ломбарду. Дивлячись на її обличчя, я не можу сказати, погоджується вона з ним чи ні.

Деніел

Навіть якщо Наташа досі тут, я не знаю, куди йти в цій страшенній скляній будівлі. Я витріщаюся в адресний довідник, намагаючись угадати її місце перебування. Я знаю, що вона ходила до адвоката, але довідник не такий конкретний. Наприклад, у ньому не написано «Адвокат Такий-То, Юрист З Міграційного Права Для Сімнадцятирічних Дівчат З Ямайки На Ім’я Наташа». Я намагаюся щось придумати, але в мене нічого не виходить.

Я дістаю свій мобільний, щоб перевірити час. Лишилося трохи більше години до мого Побачення з Долею. До мене доходить, що треба знайти нову адресу, яку повідомила мені секретарка. Якщо це задалеко, то я матиму ідеальне виправдання туди не піти.

Утім, згідно з картами Гугл, я вже на місці. Або в Гугла екзистенційна криза, або в мене. Я знову дивлюся на адресу й переводжу погляд на довідник.

Не може бути. Моя співбесіда справді в цій будівлі.

Я вже там, де маю бути.

Наташа

Я штовхаю двері, й дзвіночок щасливо дзвенить. Тим часом я свої шанси тут оцінюю не так оптимістично. Але мушу спробувати.

Я очікую побачити за прилавком Деніелевого батька, але натомість бачу Чарлі. Він щось набирає на своєму телефоні, ледь підводячи погляд. Цікаво, з ким мені пощастить більше — з Чарлі чи з його батьком? Утім, у мене немає вибору, бо батька ніде не видно.

Я підходжу до прилавка.

— Привіт, — кажу я.

Чарлі кілька секунд продовжує щось набирати, перш ніж грюкнути телефоном, відклавши його на прилавок.

— Чим можу допомогти? — питає він, зрештою підводячи погляд.

Я шокована, бо навколо його ока все червоне й розпухле. На ранок синець стане чорно-синім. Чарлі піднімає руку й ніяково торкається ока. Його пальці теж побиті.

За мить він упізнає мене.

— Стоп. А ти, бува, не Деніелова подружка?

Напевно, він практикує глузливі посмішки перед дзеркалом. Вони в нього неперевершені.

— Так, — відповідаю я.

Він зазирає мені за спину, шукаючи Деніела.

— А де цей маленький гівнюк?

— Точно не знаю. Я сподівалася… — починаю я.

Він перебиває мене, повільно й широко посміхаючись. Думаю, він намагається бути сексуальним. Я бачу, як це діє, якщо взагалі не знати, яка він людина. Але я трохи з ним знайома, тому через цю посмішку хочу вдарити його в інше око.

— Повернулася до кращого брата, розумію.

Він підморгує ушкодженим оком і корчиться від болю.

Очевидний Факт: я не вірю в карму.

Але можу почати вірити.

— У тебе є номер його мобільного? — питаю я.

Чарлі відхиляється на своєму стільці й бере телефон із прилавка.

— Ви посварилися чи що?

Як би мені не хотілося нічого йому не розповідати, я маю залишатися привітною.

— Схоже на те, — відповідаю я. — То є номер?

Він обертає свій мобільний між пальцями.

— Корейські хлопці — твій фетиш чи що?

Чарлі самовдоволено посміхається, але не зводить із мене очей. Спочатку я думаю, що він просто дражниться, але потім усвідомлюю, що питає він серйозно. Йому важлива відповідь. Не впевнена, чи знає він узагалі, наскільки вона важлива.

— Чому це має бути фетиш? — питаю я. — Чому мені просто не може подобатися твій брат?

Він презирливо посміхається.

— Я тебе прошу… Що тут може подобатися? Таких, як він — хоч греблю гати.

І тоді я розумію, у чому проблема Чарлі. Його дратує те, що Деніел не ненавидить себе. Попри всю свою невпевненість, Деніел усе одно більше задоволений собою, ніж Чарлі.

Мені його шкода, але я не показую цього.

— Будь ласка, допоможи мені.

— Навіщо мені це робити? — він більше не посміхається і не шкіриться. Усі козирі в нього, і ми обоє це розуміємо. Я не досить добре знаю цього хлопця, аби звертатися до його гарної половини. Я навіть не впевнена, чи вона існує.

— Подумай, скільки клопоту я завдам твоєму братові, — кажу я. — Він закоханий у мене. Він не здасться, хай там що скажуть чи зроблять ваші батьки. Ти можеш просто сидіти й насолоджуватися виставою.

Він закидає голову і сміється. Він справді недобра людина. Тобто в ньому, може, і є щось гарне. Гадаю, у більшості людей так. Але погане в Чарлі переважує хороше. Я впевнена, що існують вагомі причини того, що він такий, проте потім вирішую, що ці причини не важливі.

Деякі люди існують у вашому житті, щоб робити його кращим. Деякі — щоб псувати.

Однак він робить добрий вчинок для свого брата — дає мені його номер телефону.

Деніел

Дзвенить мій мобільний, і я ледь не відкидаю його, наче він одержимий бісами. Номер незнайомий, але я все одно відповідаю.

— Алло?

— Деніеле?

— Наташо? — питаю я, хоча знаю, що це вона.

— Так, це я, — я чую в її голосі усмішку. — Твій брат дав мені номер твого телефону.

Тепер я починаю підозрювати, що це може бути розіграш мого брата-гівнюка. Він у жодному разі не зробив би для мене щось добре.

— Хто це? — наполегливо питаю я.

— Деніеле, це я. Справді.

— Він дав тобі мій номер?

— Може, він не такий уже й поганий, — каже вона.

— Навіть не мрій, — відповідаю я, і ми вдвох сміємося.

Я знайшов її.

Гаразд, це вона знайшла мене.

Не можу в це повірити.

— Де ти?

— Щойно вийшла з вашої крамниці. А ти де?

— Я у тій будівлі, де офіс твого адвоката.

— Що? Чому?

— Я думав, що це єдине місце, де я можу знайти тебе.

— Ти шукав мене? — збентежено питає вона.

— Ти пробачиш мені, що я був таким придурком?

— Усе гаразд. Я мала розповісти тобі.

— Це було не моє діло.

— Ні, якраз твоє, — каже вона.

Це не ті три слова, які я хочу почути від неї, але це до біса близько.

Наташа

Він сидить на лавці обличчям до фонтана й щось пише у блокноті. Я знала, що зрадію, коли побачу його, але не сподівалася, що так безмежно. Я стримуюся, аби не застрибати від радощів, не заплескати в долоні й, можливо, не крутнутися на місці.

Безмежно радісна.

Це мені не властиво.

Тому я й не стрибаю.

Але усмішка на моєму обличчі може вимірюватися не дюймами, а милями.

Я підсуваюся до нього на лавці й штовхаю у плече своїм. Він підносить блокнот до обличчя, закриваючи рота, і повертається до мене. Його широко розплющені очі танцюють. Не думаю, що хтось колись був щасливіший, побачивши когось, ніж Деніел, який побачив мене.

— Привіт, — каже він з-за блокнота.

Я простягаю руку, щоб опустити його, але Деніел відсувається від мене.

— Що таке? — питаю я.

— Можливо, я трохи побився, — відповідає він.

— Ти трохи побився, і тепер мені не можна побачити твоє обличчя?

— Я просто хотів спершу тебе попередити.

Я знову простягаю руку. Цього разу він дозволяє мені опустити блокнот. Його губа з правого боку набрякла, і на ній запеклася кров. У нього такий вигляд, наче він брав участь у боксерському матчі.

— Ти побився з братом, — кажу я, склавши все докупи.

— Він це заслужив, — Деніел намагається видаватися байдужим, притлумлюючи свої почуття заради мене.

— Не думала, що поети б’ються.

— Жартуєш? Ми найзатятіші, — він усміхається до мене, але потім здригається від болю. — Усе гаразд, — каже він, дивлячись на мене. — На вигляд гірше, ніж є насправді.

— Чому ви побилися? — питаю я.

— Це не має значення.

— Ні, має…

— Ні, не має, — його губи прямі й міцно стиснуті. Хай там що між ними сталося, він не збирається розповідати мені про це.

— Це через мене? — питаю я, хоча вже знаю відповідь.

Він киває.

Я вирішую облишити цю тему. Мені достатньо знати, що, на його думку, я варта бійки.

— Я дуже сердилася на тебе, — кажу я. Я маю це сказати, перш ніж ми не зайшли далі.

— Знаю. Вибач. Я просто не міг у це повірити.

— У те, що я тобі не розповіла? — питаю я.

— У те, що після всього, що сталося і привело до нашої зустрічі, щось інше могло нас розлучити.

— Ти справді безнадійний.

— Можливо, — відповідає він.

Я кладу голову йому на плече й розповідаю про музей, Анігіто і все, що мало відбутися, аби сформувалися наша Сонячна система, галактика і Всесвіт. Я кажу йому, що порівняно з усім цим закоханість здається низкою крихітних збігів. Він не погоджується, і я тішуся з цього. Я простягаю руку й торкаюся його губи. Він хапає її, притискає до губ мою долоню і цілує її. Я ніколи до кінця не розуміла фрази «між ними виникла хімія» до цієї миті. Зрештою, усе є хімія. Сполучення і реакція.

Атоми мого тіла націлені на його атоми. Саме тому я зрозуміла раніше, що він був у вестибюлі будівлі.

Він знову цілує мою долоню, і я зітхаю. Його дотик — це порядок і хаос, це наче бути зібраним і розібраним водночас.

— Ти казала, що в тебе гарні новини, — говорить він. На його відкритому обличчі я бачу надію. А якщо не складеться? Як ми виживатимемо порізно? Бо зараз думка про те, що нам не судилося бути разом, здається неможливою. Але потім я думаю, що, звісно, ми б вижили. Розлука не смертельна.

Утім я рада, що нам не доведеться про це дізнатися.

— Адвокат думає, що йому вдасться все владнати. Він гадає, що я зможу залишитися, — кажу я.

— Наскільки він у цьому впевнений? — питає Деніел. На диво, він іще більш скептичний за мене.

— Не хвилюйся. Він здавався досить упевненим, — кажу я і дозволяю впасти сльозам радості. Уперше мені не соромно плакати.

— Бачиш? — каже він. — Нам судилося бути разом. Відсвяткуймо це.

Він притягує мене ближче до себе. Я знімаю резинку з його волосся і проводжу по ньому пальцями. Він занурює руки в моє волосся і нахиляється, щоб поцілувати мене, але я притискаю палець до його губ, зупиняючи.

— Притримай цей поцілунок, — кажу я.

До мене доходить, що я хочу зробити один дзвінок. Це дурний імпульс, але Деніел майже змусив мене повірити, що так судилося.

Увесь ланцюг подій почався з охоронниці, яка сьогодні вранці затримала мене. Якби вона не роздивлялася мої речі, я б не спізнилася. Не було б ані Лестера Барнса, ні адвоката Фіцджеральда. Ні Деніела.

Я риюся у своєму наплічнику й дістаю візитку Лестера Барнса. Мій дзвінок переадресовується на голосову пошту. Я залишаю нескладне повідомлення, дякуючи йому за допомогу, і прошу його подякувати від мене охоронниці.

— У неї довге коричневе волосся і сумні очі, й вона торкається чужих речей, — кажу я, описуючи її. Перш ніж покласти слухавку, я згадую її ім’я. — Здається, її звуть Ірен. Будь ласка, подякуйте їй від мене.

Деніел запитально дивиться на мене.

— Поясню пізніше, — кажу я і повертаюся у його обійми. — Знову до караоке? — питаю я, притискаючись до його губ. Моє серце ледь не вискакує з грудей.

— Ні, — відповідає він. — У мене краща ідея.

Деніел

— Хочеш дізнатися щось приголомшливе? — питаю я, заводячи її до будівлі. — Моя співбесіда також відбудеться тут.

— Не може бути, — каже вона й на мить зупиняється.

Я широко усміхаюся до неї, вмираючи від цікавості: як її науковий мозок збирається дати собі раду з цим епічним рівнем збігу.

— Які шанси?

Вона сміється.

— Задоволений собою, еге ж?

— Бачиш? Я весь день мав рацію. Нам судилося зустрітися. Якби ми не зробили цього раніше, то, певно, зустрілися б зараз. — Моя логіка цілком спростовна, але вона не заперечує. Натомість вона вкладає свою руку в мою і всміхається. Я ще можу змусити її увірувати.

Я планую видертися на дах, щоб побути там наодинці. Ми реєструємося на посту охорони, записуючись на мою співбесіду. Охоронець спрямовує нас до ліфтів. Той, до якого ми заходимо, напевно, місцевого значення, бо зупиняється практично на кожному поверсі. Люди в костюмах заходять і виходять, голосно розмовляючи про Дуже Важливі Речі. Попри те, що Наташа сказала раніше, я ніколи не зможу працювати в подібній будівлі. Зрештою ми дістаємося до верхнього поверху. Ми виходимо, прямуємо до сходів, піднімаємося на один просвіт і натрапляємо на зачинені сірі двері з табличкою «ВИХІД НА ДАХ ЗАБОРОНЕНО».

Я відмовляюся в це вірити. Очевидно, що дах просто за цими дверима. Я повертаю ручку, сподіваючись на диво, але двері зачинені.

Я притуляюся чолом до таблички.

— Сезам, відкрийся, — кажу я дверям.

Немов від чарів, вони відчиняються.

— Що за чорт? — я спотикаюся і ледь не падаю просто на того ж охоронця з вестибюля. На відміну від нас він, напевно, скористався швидкісним ліфтом.

— Вам, дітки, сюди не можна, — бурмоче він. Від нього пахне цигарковим димом.

Я тягну Наташу із собою крізь дверний отвір.

— Ми просто хотіли помилуватися звідси видом, — кажу я з-повагою-та-крихтою-благання-але-не-жалібно.

Охоронець скептично здіймає брови й починає щось говорити, але зненацька його захоплює кашель, і він згинається навпіл і б’є себе у груди кулаком.

— З вами все гаразд? — питає Наташа. Тепер він лише трохи зігнутий і тримається обома руками за стегна. Наташа кладе руку йому на плече.

— Дійняв цей кашель, — відповідає він між спазмами.

— Що ж, вам не можна курити, — каже вона йому.

Він випростовується і витирає очі.

— Кажеш, як моя дружина.

— Вона має рацію, — упевнено говорить Наташа.

Я намагаюся показати їй поглядом, що не треба сперечатися зі старим охоронцем, у якого проблеми з легенями, бо він не дозволить нам тут залишитися, але навіть якщо вона правильно зрозуміла вираз мого обличчя, то ігнорує його.

— Я працювала волонтеркою, сиділкою у пульмонологічному відділенні. Цей кашель не віщує нічого доброго.

Ми вдвох витріщаємося на неї. Я — бо уявляю її в червоно-білій смугастій формі медсестри, а потім без неї. Упевнений, що це тепер буде моєю новою нічною фантазією.

Не знаю, чому на неї витріщається охоронець. Сподіваюся, не з тієї самої причини.

— Віддайте це мені, — каже вона, простягаючи руку до пачки цигарок. — Ви маєте кинути курити. — Не знаю, як їй вдається говорити таким щиро стурбованим і командним тоном водночас.

Він дістає пачку з кишені піджака.

— Думаєш, я не намагався? — питає він.

Я знову дивлюся на охоронця. Він застарий, аби працювати на цій роботі. У нього такий вигляд, ніби він давно вже має бути на пенсії й бавити онуків десь у Флориді.

Наташа тримає руку простягнутою, доки він не віддає їй пачку.

— Будь із нею обережний, — каже він до мене, усміхаючись.

— Так, сер.

Він вдягає піджак.

— Як ти знаєш, що я не піду й не куплю іншу пачку? — питає він її.

— Я цього не знаю, — каже вона, знизуючи плечима.

Охоронець якусь мить дивиться на неї.

— Життя не завжди йде за планом, — говорить він.

Я бачу, що вона йому не вірить. Він теж це бачить, але не продовжує.

— Тримайтеся подалі від краю, — підморгує він нам. — Повеселіться.

Джо

Спланована історія

Дівчина трохи нагадала йому його Бет. Прямолінійна, але мила. Здебільшого саме через це він дозволив їм залишитися на даху. Він чудово знає, що єдине, чим вони милуватимуться, — одне одним. У цьому немає нічого поганого, думає він.

Вони з Бет були такі самі. І не лише на початку шлюбу, а й упродовж усього їхнього сімейного життя. Їм подобалося говорити, що вони виграли одне одного в лотерею.

Минулого року Бет померла. За півроку після того, як вони вдвох вийшли на пенсію. Насправді діагноз «рак» був поставлений наступного дня після виходу на пенсію. У них було стільки планів… Круїз по Алясці, де можна побачити полярне сяйво (її). Подорож до Венеції, де можна пити грапу²⁷ і роздивлятися канали (його).

Ось що досі вибиває Джо з колії. Усі плани, які вони будували. Усі заощадження. Постійне очікування ідеальної нагоди.

І для чого? Усе марно.

Звісно, дівчина має рацію. Йому не варто курити. Утративши Бет, він знову пішов працювати і знову почав курити. Що з того, що він зажене себе роботою в могилу? Що з того, що цигарки доконають його? Йому немає заради чого жити, нічого планувати.

Він востаннє кидає погляд на хлопця й дівчину, перш ніж зачинити двері. Вони дивляться одне на одного так, наче воліють бути лише тут. Колись вони з Бет були такі самі.

Можливо, він зрештою кине курити. Можливо, складе нові плани.

27 Італійський міцний спиртний напій із винограду.

Наташа

Деніел підходить до краю даху й дивиться на місто. Його розпущене волосся шарпає вітер, і в нього лице поета. Він посміхається неушкодженим боком обличчя.

Я підходжу до нього і вкладаю свою руку в його.

— Ти не збираєшся написати кілька рядків, поете? — дражнюся.

Він усміхається ширше, але не повертається до мене.

— Згори все таке інакше, еге ж? — питає він.

Що він бачить, роззираючись навкруги? Я бачу милі інших дахів, здебільшого порожніх. Кілька з них захаращені давно забутими речами — несправними системами вентиляції та кондиціонування повітря, зламаною офісною технікою. На деяких дахах є сади, і мені цікаво, хто за ними доглядає.

Деніел дістає блокнот, і я підходжу трохи ближче до краю.

Перш ніж ці будинки стали будинками, вони були лише скелетами будівель. А до цього — поперечними балками і прогонами. Металом, склом і бетоном. А ще раніше — всього-на-всього будівничими проектами. А перед тим — комплектом креслень. А ще раніше — просто чиєюсь ідеєю забудови міста.

Деніел кладе блокнот на місце й відводить мене від краю. Він обіймає рукою мою талію.

— Що ти взагалі там пишеш? — питаю я.

— Плани, — відповідає він. Його радісні очі дивляться на мої губи, і я не можу розсудливо мислити. Я трохи відступаю, але він робить крок мені назустріч, наче ми танцюємо.

— Я… Господи. Ти весь день був такий сексуальний? — питаю я.

Він сміється і червоніє.

— Я радий, що ти вважаєш мене сексуальним, — його погляд досі на моїх губах.

— Буде боляче, якщо я тебе поцілую? — питаю я його.

— Це буде солодкий біль, — він кладе другу руку мені на талію, наче скріплюючи нас. Моє серце ніяк не може заспокоїтися. Невже цілувати його так приємно, як я пам’ятаю? Коли ми цілувалися вперше, я думала, що цілую його востаннє. Упевнена, що через це той поцілунок був більш значущий. А цей буде більш звичний. Ні феєрверків, ні хаосу, просто цілуватимуться двоє людей, які дуже подобаються одне одному.

Я стаю навшпиньки і притуляюся ще ближче. Зрештою, його очі зустрічаються з моїми. Він прибирає руку з моєї талії й кладе її мені на серце. Під його долонею воно б’ється так, наче б’ється для нього.

Наші вуста торкаються, і я намагаюся тримати очі розплющеними якомога довше. Намагаюся не піддаватися цій скаженій ентропії між нами. Я не розумію. Чому саме ця людина? Чому Деніел, а не хтось із попередніх хлопців? А якби ми не зустрілися? Я би прожила цілком звичайний день і не знала, що щось втрачаю?

Я обіймаю його руками за шию і притискаюся до нього, але мені цього мало. Неспокійне, хаотичне відчуття повернулося. Я хочу того, що можу назвати, і того, чому не можу дати назву. Я хочу, аби ця мить тривала вічність, але не хочу впускати решту майбутніх моментів. Я хочу все наше майбутнє, але тут і зараз.

Я трохи приголомшена, тому перериваю поцілунок.

— Відійди. Он. Туди, — кажу я, підкреслюючи кожне слово поцілунком. Я вказую на місце далеченько від мене, за цілувальним діапазоном.

— Сюди? — питає він, відступивши на крок.

— Ще принаймні п’ять кроків.

Він вишкірюється, але виконує прохання.

— Не всі ж наші поцілунки будуть такими, правда? — питаю я його.

— Якими?

— Ну, знаєш. Божевільними.

— Я в захваті від того, яка ти прямолінійна, — говорить він.

— Справді? Моя мама каже, що я заходжу надто далеко.

— Можливо. Утім мені все одно це подобається.

Я опускаю очі й нічого не кажу у відповідь, а потім питаю:

— Скільки залишилося до твоєї співбесіди?

— Сорок хвилин.

— У тебе є ще ті любовні питання до мене?

— А ти досі в мене не закохалася? — його голос сповнений удаваної недовіри.

— Ні, — відповідаю я і всміхаюся до нього.

— Не хвилюйся, — каже він. — У нас іще є час.

Деніел

Це наче диво, що ми сидимо тут, на цьому даху, ніби є частиною таємничого небесного міста. Сонце повільно сідає за будинки, але ще не стемніло. Незабаром спустяться сутінки, проте зараз це лише натяк на темряву.

Ми з Наташею сидимо, схрестивши ноги, біля стіни поруч із дверима до сходів. Ми тримаємося за руки. Вона поклала голову мені на плече. Я відчуваю її м’яке волосся на своєму обличчі.

— Ти готова до питання про гостя на вечерю? — питаю я.

— Про того, якого я маю запросити?

— Ага.

— Е-е-е, ні. Ти перший, — говорить вона.

— Легко, — кажу я. — Я запросив би Бога.

Вона піднімає голову з мого плеча й дивиться на мене.

— Ти справді віриш у Бога?

— Так.

— У якогось чолов’ягу? На небі? З суперсилами? — недовірливо питає вона, але не глузуючи, а просто цікавлячись.

— Не зовсім, — відповідаю я.

— Тоді в що?

Я стискаю її руку.

— Відчуваєш, що зараз між нами? Цей зв’язок, якого ми не розуміємо і який не хочемо відпускати? Це Бог.

— Мамо рідна! — вигукує вона. — Ви, поети, — небезпечні хлопці.

Вона кладе мою руку собі на коліна і тримає її своїми долонями.

Я закидаю голову й дивлюся на небо, намагаючись зрозуміти, на що схожі хмари.

— Ось що я думаю, — кажу я. — Я думаю, що всі ми пов’язані між собою, усі на землі.

Вона проводить кінчиками пальців по кісточках моєї руки.

— Навіть погані люди?

— Так. Але в кожному є хоча б невеличка частинка хорошого.

— Неправда, — заперечує вона.

— Гаразд, — поступаюсь я. — Але кожна людина зробила щось добре принаймні раз у житті. З цим ти погоджуєшся?

Вона роздумує, а потім повільно киває.

Я продовжую.

— Мені здається, що на якомусь рівні все добре в нас пов’язано. Коли ми ділимося останнім печивом із шоколадною крихтою, або жертвуємо щось на благодійність, або даємо долар вуличному музиканту, або стаємо сиділками, або плачемо над зворушливою рекламою, або говоримо «Я кохаю тебе» чи «Я пробачаю тобі». Думаю, усе це Бог. Бог — це зв’язок між найкращими нашими частинами.

— І ти гадаєш, що цей зв’язок має свідомість? — питає вона.

— Ага, і він зветься Богом.

Вона тихо сміється.

— Ти завжди такий…

— Начитаний? — перериваю я.

Тепер вона сміється голосніше.

— Я збиралася сказати «тривіальний».

— Так. Я відомий усьому світові своєю тривіальністю.

— Жартую, — каже вона і штовхає мене у плече. — Насправді мені подобаються твої думки.

І мені також вони подобаються. Це вже не вперше подібні думки виникають у мене, але вперше я справді зміг висловити їх. Щось, коли я поруч із нею, робить мене кращим.

Я притискаю її руку до губ і цілую її пальці.

— А ти? — питаю я. — Ти не віриш у Бога?

— Мені подобається твоє бачення. У вогонь і сірку я точно не вірю.

— Але ж у щось ти віриш?

Вона невпевнено супиться.

— Насправді — не знаю. Гадаю, мене більше цікавить, чому люди відчувають, ніби вони мають вірити в Бога. Чому це не може просто бути наукою? Наука дивовижна. Нічне небо? Вражаюче. Будова людської клітини? Неймовірна. Хтось, хто каже, що ми народжуємося грішниками, і кого люди використовують, аби виправдати всі свої упередження і ницість? Навіть не знаю. Гадаю, я вірю в науку. Науки достатньо.

— Гм, — гмикаю я. Сонячне світло відбивається від будівель, і повітря довкола набуває помаранчевого відтінку. Я наче в коконі, попри те, що ми у відкритому просторі.

— Ти знав, що Всесвіт складається з темної матерії приблизно на двадцять сім відсотків?

Я про це не знав, але, звісно, їй це відомо.

— Що таке темна матерія?

Вираз її обличчя можна описати єдиним словом — захват. Вона забирає свою руку з моїх, потирає долоні й заходиться пояснювати.

— Що ж, науковці точно не впевнені, але це різниця між масою тіла і його масою під гравітаційним впливом, — вона вичікувально скидає брови, наче сказала щось ґрунтовне і вражаюче.

Я геть не вражений.

Вона зітхає. Драматично.

— Поети… — з усмішкою бурмоче вона. — Ці дві маси мають бути однаковими. — Вона підіймає вказівний палець. — Мають бути однаковими, але не однакові для таких великих тіл як планети.

— О, це цікаво, — говорю я, і говорю це серйозно.

— Скажи? — вона вся аж світиться, дивлячись на мене, і я розумію, що помер би за цю дівчину. — Також виявляється, що у видимої маси галактики немає достатньої сили тяжіння, аби пояснити, чому вона не розлітається в різні боки.

Я хитаю головою, даючи їй зрозуміти, що нічого не второпав.

Вона продовжує.

— Якщо ми складемо докупи сили тяжіння усіх об’єктів, які нам відомі, то цього буде недостатньо, аби галактики й зірки трималися на орбіті. Має бути більше матерії, якої ми не бачимо. Темної матерії.

— Добре, я зрозумів, — кажу їй.

Вона скептично дивиться на мене.

— Ні, справді, — запевняю я. — Я зрозумів. Кажеш, Усесвіт складається з цієї темної матерії на двадцять сім відсотків?

— Приблизно.

— І саме через це об’єкти не вилітають у темний відкритий космос? Саме вона тримає нас разом?

Її скептицизм перетворюється на підозріливість.

— До чого ведуть твої заплутані поетичні мізки?

— Ти мене зненавидиш.

— Можливо, — погоджується вона.

— Темна матерія і є кохання. Це сила тяжіння.

— О Господи Ісусе, ні! Тьху. Буе-е-е. Ти найгірший.

— О, я нівроку, — кажу я, регочучи.

— Ти точно найгірший, — каже вона, але нахиляється і сміється разом зі мною.

— Я абсолютно правий, — тріумфально заявляю я і знову беру її руку.

Вона тяжко зітхає, але тепер я знаю, про що вона думає. Можливо, вона не настільки не згодна зі мною, як їй здається.

Я проглядаю питання на телефоні.

— Гаразд, ось іще одне. Доповніть речення: «Ми обоє в цій кімнаті відчуваємо…»

— …що мені треба в туалет, — закінчує вона, усміхаючись.

— Ти не любиш говорити про серйозні речі, так?

— А ти колись хотів дуже сильно в туалет? — питає вона. — Це таки серйозно. Можна заподіяти серйозну шкоду сечовому міхуру…

— Ти справді хочеш у туалет? — питаю я.

— Ні.

— Тоді відповідай на запитання, — кажу я, не дозволяючи їй відбутися жартами.

— Ти перший, — каже вона, зітхаючи.

— Захват, збудження, задоволення.

— Алітерація. Мило.

— Твоя черга, і ти маєш відповісти щиро, — кажу я.

Вона показує мені язик.

— Збентеження. Страх.

Я кладу її руку собі на коліна.

— Чому тобі страшно?

— Це був довгий день. Сьогодні вранці я думала, що мене депортують. Я готувала себе до цього два місяці. Тепер усе складається так, наче я зможу залишитись.

Вона повертається обличчям до мене.

— А потім іще ти. Вранці я тебе не знала, але тепер мені взагалі так не здається. Усе це трохи занадто. Я відчуваю, як утрачаю контроль.

— А чому це так погано? — питаю я.

— Я люблю знати, що буде далі. Люблю планувати заздалегідь.

І я розумію це. Справді. Ми запрограмовані планувати наперед. Це частина нашого ритму. Щодня сонце сходить і щовечора поступається місяцю.

— Утім, як сказав той охоронець, плани спрацьовують не завжди.

— Гадаєш, це правда? Я думаю, що майже все можна спланувати. Більшість речей не виникає нізвідки й не звалює з ніг.

— Імовірно, динозаври теж так вважали, і подивися, що з ними сталося, — дражнюся я.

Вона так широко усміхається, що я не стримуюсь і торкаюся її обличчя. Вона ховає його в моїй долоні й цілує її.

— Попри масштабні події, які призводять до вимирання, я думаю, що планувати наперед можна, — каже вона.

— Я звалив тебе з ніг, — нагадую я. Вона цього не заперечує.

— Ну добре, добре. Я дам тобі те, чого ти хочеш, і скажу «щастя».

Я драматично зітхаю.

— Ти могла промовити це слово відразу.

— Мені подобається інтрига, — каже вона.

— Ні, не подобається.

— Маєш рацію. Ненавиджу це.

— Щастя через мене? — питаю я.

— І через те, що мене не депортують. Але здебільшого через тебе.

Вона підносить наші переплетені руки до губ і цілує мої пальці. Я можу залишитися тут назавжди, перериваючи нашу розмову поцілунками й поцілунки розмовами.

— Коли ми почнемо дивитися одне одному в очі? — питаю я.

Вона пускає під лоба ті очі, в які я хочу вдивлятися.

— Пізніше. Після твоєї співбесіди, — відповідає вона.

— Не бійся, — дражнюся я.

— А чого боятися? Усе, що ти побачиш — це райдужна оболонка й зіниця.

— Очі — дзеркало душі, — кажу я у відповідь.

— Цілковита нісенітниця, — каже вона.

Я без потреби перевіряю час на своєму телефоні. Я знаю, що вже скоро треба йти на співбесіду, але хочу ще затриматися тут, у небесному місті.

— Давай іще пару питань, — кажу я. — Бліц-раунд. Твій найцінніший спогад?

— Коли я вперше їла морозиво в ріжку, а не в стаканчику, — не вагаючись відповідає вона.

— Скільки тобі було?

— Чотири. Шоколадне морозиво. А я — у білій сукні на Великдень.

— Чия це була ідея? — питаю я.

— Батькова, — відповідає вона, посміхаючись. — Раніше він вважав мене найпрекраснішою у світі.

— Більше не вважає?

— Ні, — каже вона.

Я чекаю, що вона продовжить розповідати, але чую її питання:

— А твій спогад?

— Коли мені було сім років, ми всією родиною поїхали в Диснейленд. Чарлі страшенно хотів покататися на «Космічній горі»²⁸, проте мама вважала, що я злякаюся тієї «гори», а самого Чарлі вона б не пустила. І ніхто з батьків також не хотів на ній кататися.

Вона міцно стискає мої руки, і це так мило, бо вочевидь я пережив ті події.

— То що сталося?

— Я переконав маму, що насправді не боюся. Сказав їй, що вже вічність із нетерпінням чекав на це.

— Але це була неправда? — питає вона.

— Так. Я був до смерті наляканий. Я зробив це лише заради Чарлі.

Вона штовхає мене у плече і дражниться:

— Ти мені вже подобаєшся. Не варто переконувати мене, що ти святий.

— У тому-то й річ. Я не був святий. Думаю, я знав, що наші стосунки триватимуть недовго, і просто намагався переконати брата, що я того вартий. І це спрацювало. Він сказав мені, що я хоробрий, і дозволив доїсти його попкорн.

Я закидаю голову назад і дивлюся на хмари. Вони ледве рухаються небом.

— Тобі не здається кумедним, що найцінніші спогади в нас обох пов’язані з людьми, яких ми тепер любимо найменше? — питаю я.

— Може, саме тому ми їх і не любимо, — відповідає вона. — Відстань між тим, ким вони були, і тим, ким є зараз, настільки велика, що в нас немає надії повернути їх.

— Можливо, — кажу я. — Знаєш, що найгірше в цій історії?

— Що?

— Через ту поїздку я досі ненавиджу американські гірки.

Вона сміється, і я сміюся разом з нею.

28 Атракціон, американські гірки в космічному стилі.

Очі

Історія еволюції

Вчені висувають теорію, що першим «оком» було не що інше, як пігментована світлочутлива пляма на шкірі якоїсь давньої істоти. Ця пляма давала їй можливість відрізняти світло від темряви — перевагу, оскільки темрява могла свідчити про те, що хижак настільки близько, що аж затуляє світло. Завдяки такій перевазі ці істоти частіше виживали, успішніше розмножувалися і передавали цю здатність своєму потомству. Випадкові мутації призвели до того, що в цій світлочутливій плямі утворилося заглиблення. Воно забезпечувало кращий зір, а отже, більшу здатність до виживання. З часом світлочутлива пляма еволюціонувала в людське око.

Як ми дійшли від визначення очей як механізму виживання до думки про кохання з першого погляду? Чи до вислову, що очі — це дзеркало душі? Чи до кліше про закоханих, які вічно можуть дивитися одне одному в очі?

Дослідження довели, що зіниці закоханих людей розширюються від дофаміну. Інші дослідження показують, що лінії у райдужці можуть визначити тип особистості і що, можливо, зрештою, очі таки є дзеркалом душі.

А як щодо закоханих, які годинами зазирають одне одному в очі? Це прояв довіри? «Я підпущу тебе ближче й вірю, що ти не скривдиш мене, поки я у такому вразливому стані». А якщо довіра — це одна з основ кохання, можливо, довго дивлячись у вічі, можна збудувати любов чи зміцнити її. Або, може, усе значно простіше.

Простий пошук зв’язку.

Бачити.

Бути побаченим.

Деніел

Двері до офісу адвоката Фіцджеральда в кінці довгого сірого й невиразного коридору. Я намагаюся не сприймати це як знак про моє майбутнє (і мені це не вдається). На дверях прізвища немає, лише номер. Коли я стукаю, ніхто не відповідає. Можливо, він уже пішов додому? Бо це було б ідеально. Тоді те, що я не піду до Єлю і не стану лікарем, буде не з моєї вини. Байдуже, що я спізнився на десять хвилин, бо цілувався на даху. Я ні про що не шкодую.

Я повертаю ручку дверей і натрапляю на жінку, яка ридає. Вона не плаче, затуляючи обличчя руками, як зазвичай роблять люди. Вона стоїть посеред кімнати й хапає повітря великими ковтками, а сльози струменять її обличчям. Туш розтеклася по щоках, очі набряклі й червоні, наче вона плаче вже довгий час.

Коли жінка розуміє, що я стою перед нею, вона припиняє плакати й витирає обличчя тильним боком руки. Це погіршує ситуацію, адже тепер туш у неї й на носі також.

— З вами все гаразд? — питаю я, ставлячи найтупіше питання, яке зміг придумати. Очевидно, вона не в порядку.

— Усе гаразд, — відповідає жінка. Вона прикушує нижню губу й намагається пригладити волосся, але знову-таки все лише погіршується.

— Ви Деніел Бе, — каже вона. — Ви прийшли на вступну співбесіду.

Я роблю крок уперед.

— Може, принести вам склянку води, носову хустинку абощо? — я помічаю на столі порожню упаковку серветок біля чашки з написом АСИСТЕНТКИ ЗРОБЛЯТЬ ДЕШЕВШЕ.

— Я в порядку. Він там, — каже вона, вказуючи на двері в себе за спиною.

— Ви впевнені, що… — починаю я, проте жінка перебиває мене:

— Я вже маю йти. Передайте йому, що він — найчудовіша людина з усіх, кого я зустрічала, але я маю йти.

— Добре, — погоджуюсь я, хоча не казатиму цього адвокатові. Утім офіс досить маленький. Імовірно, він уже почув її слова.

Жінка повертається до свого столу й забирає чашку.

— А ще скажіть йому, що я хочу залишитися, але не можу. Так буде краще для нас обох.

І тоді вона знову починає плакати. Тим часом я відчуваю, як мої власні очі наповнюються слізьми. Це не круто.

Раптом жінка перестає схлипувати й витріщається на мене.

— Ви плачете?

Я витираю очі.

— Це просто дурниця, яка стається зі мною. Коли я бачу, як люди плачуть, сам починаю рюмсати.

— Це дуже мило. — Тепер, коли вона не заливається сльозами, її голос доволі мелодійний.

— Насправді це наче скалка в дупі.

— Стежте за своїми словами, — промовляє вона, суплячись.

— Вибачте. — Яка людина взагалі може бути проти невинного слова, як-от «дупа»?

Вона приймає моє вибачення, злегка кивнувши.

— Ми щойно переїхали до цього офісу, а тепер я більше ніколи його не побачу, — жінка схлипує і витирає носа. — Якби я знала, як усе скінчиться, то й не починала б.

— Усім хочеться мати змогу передбачувати майбутнє, — кажу я. Вона киває, погоджуючись, але її очі знову наповнюються слізьми.

— У дитинстві я найбільше любила казки, тому що навіть перш ніж розгорнеш книжку, ти вже знаєш, чим усе скінчиться. «Жили вони довго й щасливо». — Вона кидає погляд на двері за її спиною і заплющує очі. Потім знову розплющує. — У казках принцеси ніколи не роблять нічого поганого.

Двері позаду мене відчиняються. Я зацікавлено повертаюся, щоб подивитись, який вигляд має найчудовіша людина на землі. Якщо не брати до уваги пластир над правим оком, то чоловік — доволі звичайний.

— Деніел Бе? — питає він, дивлячись лише на мене й не переводячи погляд на неї ані на мить.

Я простягаю руку, щоб потиснути його руку.

— Містере Фіцджеральд. Приємно познайомитися.

Він не тисне мені руку.

— Ви спізнилися, — каже він і повертається до свого кабінету.

Я повертаюся, аби попрощатися з асистенткою, але вона вже пішла.

Наташа

Я дістаю свій телефон із наплічника. Від Бев досі немає ні дзвінка, ні повідомлення. Можливо, у неї чергова поїздка. Пригадую, вона казала, що хоче також подивитися на Каліфорнійський університет у Сан-Франциско.

Треба зателефонувати мамі. Може, це треба було зробити сьогодні вже кілька разів. Коли ми з Деніелом були на даху, мама дзвонила тричі.

Я пишу смс: «Скоро повернуся додому».

Телефон вібрує майже одразу. Я розумію, що вона чекала відповіді від мене.

«Дві години намагалася додзвонитися до тебе».

«Вибач!» — пишу я.

Останнє слово завжди за мамою, тож я чекаю на неминучу відповідь:

«Тобто жодних новин? Сподіваюся, ти не плекала надії».

Я не відповідаю і кидаю телефон до наплічника.

Іноді мені здається, що мамин найбільший страх — бути розчарованою. Вона бореться з цим, відчайдушно намагаючись ніколи не плекати ілюзій і закликаючи інших робити те саме.

Це не завжди спрацьовує. Одного разу вона принесла батькові рекламну листівку про кастинг на посередню бродвейську виставу. Не знаю, де вона її надибала і взагалі що то була за роль.

Батько взяв листівку й навіть подякував, але я впевнена, що він так і не зателефонував туди.

Я вирішую дочекатися остаточного дзвінка від адвоката Фіцджеральда, перш ніж щось узагалі казати мамі. Вона дуже багато розчаровувалася в житті.

Ось у чому проблема з плеканням надій: боляче, коли вони розбиваються.

Семюел Кінгслі

Історія жалю, частина четверта

Деякі люди народжені бути великими. Господь наділяє небагатьох щасливчиків талантом і відправляє на землю, аби ті ним скористалися.

Лише двічі в житті я скористався своїм талантом. Два місяці тому, коли я грав у «Родзинці на сонці» на Мангеттені, і десять років тому, коли грав у ній-таки в Монтеґо-Бей.

Щось є між мною і цією п’єсою, нам судилося бути разом. На Ямайці в «Daily»²⁹ мою гру назвали надприродною. Мені аплодували стоячи.

Мені. Не іншим акторам. Лише мені.

Кумедно. Ця п’єса відправила мене до Америки, а тепер вона повертає мене на Ямайку.

Патриція питає, як я міг усе розповісти поліцейському. «Він не священик», — каже вона. «Це не сповідь», — каже вона. Я відповідаю, що просто був п’яний і збуджений після виступу. Найяскравіші емоції переживаєш тоді, коли займаєшся тим, для чого Господь послав тебе на цю землю.

Я кажу їй, що зробив це ненавмисно. І це правда. Але правда також у тому, що, можливо, я зробив це навмисно. Це не була сповідь. Я просто говорив те, що думав. Ми навіть не зібрали повної зали.

Америка покінчила зі мною, а я покінчив із нею. Той вечір нагадав мені про це найгостріше. На Ямайці мені аплодували стоячи. В Америці я не зібрав зали глядачів.

Не знаю. Можливо, я зробив це навмисно. У власній голові можна заблукати, наче в іншій країні. Усі думки іншою мовою, і не можна прочитати знаків, хоча вони скрізь довкола тебе.

29 Масова британська щоденна газета.

Деніел

Перше, що я бачу на його столі — це папка з Наташиним ім’ям. «Наташа Кінгслі». Це має бути вона, так? Скільки ще Наташ Кінгслі могло тут бути? Не лише наші зустрічі відбувалися в одній будівлі, а й її адвокат і мій інтерв’юер — одна людина? Шанси на це мізерні, чи не так? Не можу дочекатися, коли побачу її обличчя після того, як розповім їй про це.

Я зводжу погляд на чоловіка й роззираюся навколо в пошуках інших знаків.

— Ви — імміграційний адвокат? — питаю я.

Він підводить очі з того, що, схоже, є моєю заявою.

— Так. А що?

— Гадаю, я знаю одну з ваших клієнток, — кажу я і беру папку.

Він вихоплює її в мене.

— Не чіпайте. Це конфіденційно.

Я посміхаюся до Фіцджеральда, але він супиться.

— Так, вибачте, — кажу я. — Просто ви врятували моє життя.

— Про що ви говорите? — він згинає правий зап’ясток, і я помічаю, що в нього перев’язана рука. Тепер я згадую, як його асистентка казала, що він потрапив в аварію.

Я вказую на папку.

— Я познайомився з нею — з Наташею — сьогодні.

Він досі супиться, не розуміючи моїх слів.

— Коли я зустрівся з нею, її мали депортувати, але потім вона прийшла до вас, ви застосували свої юридичні чари, і тепер Наташа залишиться.

Він кладе перев’язану руку на стіл.

— І як це врятувало ваше життя?

— Вона — Та Сама, — кажу я.

Він супиться.

— Хіба ви не сказали, що познайомилися з нею тільки сьогодні?

— Еге, — я нічого не можу зробити з широкою усмішкою на своєму обличчі.

— І вона — Та Сама? — він не малює у повітрі лапки навколо «та сама», але я чую їх у його голосі. Звукові лапки (не кращі за звичайні лапки у повітрі).

Адвокат складає пальці під кутом і довго дивиться на мене.

— Навіщо ви прийшли? — питає він.

Це завальне питання?

— На вступну співбесіду?

Він багатозначно дивиться на мене.

— Ні, справді. Навіщо ви зараз сюди прийшли? Очевидно, що вам байдуже до цієї співбесіди. Ви з’являєтеся тут у такому вигляді, наче брали участь у вуличній бійці. Це серйозне питання. Навіщо ви прийшли?

Залишається відповісти чесно.

— Мої батьки змусили мене прийти.

— Скільки вам років?

— Сімнадцять.

Він зазирає до мого файла.

— Тут написано, що ви зацікавлені у вступі до медуніверситету. Це так?

— Не зовсім, — кажу я.

— Не зовсім чи ні? — адвокатам до вподоби точність.

— Ні.

— Ось ми і зрушили з мертвої точки, — каже він. — Ви хочете навчатися в Єлі?

— Я навіть не знаю, чи хочу я взагалі йти до університету.

Він нахиляється вперед. Мені здається, що я на перехресному допиті.

— А яка ваша заповітна мрія?

— Стати поетом.

— О, чудово! — каже він. — Це практично.

— Вірте чи ні, але я чув це й раніше.

Він нахиляється ще ближче.

— Спитаю знову. Навіщо ви прийшли?

— Бо мусив.

— Ні, ви не мусите, — випалює він. — Ви можете підвестися і вийти в оті двері.

— Я зобов’язаний батькам.

— Чому?

— Ви не зрозумієте.

— А ви спробуйте пояснити.

Я зітхаю (страдницьки).

— Мої батьки — іммігранти. Вони приїхали до Штатів у пошуках кращого життя. І постійно працюють, аби ми з братом здійснили американську мрію. Ніде в американській мрії не написано, що можна забити на університет і стати голодним художником.

— У ній написано те, що ви самі захочете.

Я пирхаю.

— Не для моєї родини. Якщо я не зроблю цього, то мене позбавлять фінансової підтримки. Ні грошей на університет. Нічого взагалі.

Це зізнання принаймні зупиняє адвокатів перехресний допит. Він відкидається у кріслі й питає:

— Вони справді це зроблять?

Я знаю відповідь, але не можу правильно її сформулювати. Згадую татове обличчя сьогодні. Він так рішуче налаштований, щоб у нас із Чарлі було краще життя, ніж у нього. Батько все для цього зробить.

— Так, — відповідаю я. — Він це зробить.

Але не тому, що він поганий. І не тому, що він Стереотипний Корейський Батько. А тому, що він не може забути свою історію і дозволити нам мати власну.

Таких людей багато.

Фіцджеральд тихо присвистує.

— Тоді, гадаю, ви маєте бути впевнені, що поезія того варта.

Тепер я нахиляюся вперед.

— Хіба ви ніколи в житті не робили чогось лише тому, що мусили? Лише тому, що пообіцяли?

Він відводить погляд. З якоїсь причини це питання змінює атмосферу між нами. Наче ми опиняємося в одному човні.

— Виконання обов’язків — це визначення дорослості, хлопче. Якщо ти збираєшся робити помилки й порушувати обіцянки — саме час для цього.

Він замовкає, крутить зап’ястком і кривиться.

— Лажай зараз, поки наслідки не такі жахливі. Повір мені. Пізніше буде важче це зробити.

Іноді люді повідомляють вам щось, нічого не кажучи. Я дивлюся на його ліву руку й бачу обручку.

— Це сталося з вами? — питаю я.

Він розмикає пальці й крутить обручку.

— Я одружений чоловік із двома дітьми.

— І у вас роман з вашою асистенткою.

Він потирає пластир над оком.

— Це почалося сьогодні, — він дивиться на зачинені двері, наче сподівається, що вона стоїть за ними. — І сьогодні закінчилося, — тихо додає.

Насправді я не очікував, що він визнає це, і тепер не знаю, що сказати.

— Ти вважаєш мене поганцем, — каже він.

— Я вважаю вас моїм інтерв’юером, — відповідаю я. Можливо, нам краще буде просто повернутися до співбесіди.

Він прикриває очі руками.

— Я дуже пізно зустрів її. Я завжди погано розраховував час.

Я не знаю, що сказати. Хоча я не думаю, що він чекав від мене поради. Зазвичай я кажу, що треба слухати своє серце. Але він одружений. До цього причетне не лише його серце.

— То що ви збираєтеся робити? Відпустити її? — питаю я.

Він довго дивиться на мене, роздумуючи.

— Тобі доведеться зробити те саме, — зрештою видає він.

Фіцджеральд витягує Наташину папку з-під ліктя.

— Я не зміг цього зробити. Думав, що зможу, але не зміг.

— Що зробити? — питаю я.

— Зупинити її депортацію.

Йому доведеться пояснити це, бо я не розумію, що він говорить.

— Твою Наташу сьогодні вночі депортують. Я не зміг цьому завадити. Суддя не скасував рішення про добровільний від’їзд.

Я не знаю, що це за добровільний від’їзд, але думаю лише про те, що це помилка. Це точно помилка. Тепер я сподіваюся, що це справді інша Наташа Кінгслі.

— Мені шкода, хлопче, — каже він і підсуває до мене папку, наче якщо я зазирну до неї, то це якось допоможе. Це якийсь офіційний бланк. Усе, що я бачу, це її ім’я: Наташа Кетрін Кінгслі. Я не знав її середнє ім’я. Кетрін. Їй пасує.

Я закриваю папку й підсовую назад до нього.

— Має бути щось, що ви можете зробити.

Він знову складає пальці під кутом і знизує плечима.

— Я вже спробував усе, що можна.

Це виводить мене із себе. Це не дрібниця. Це не «О, ви запізнилися на зустріч. Приходьте знову». Це Наташине життя. І моє.

Я підводжуся.

— Ви недостатньо старалися, — звинувачую я його. Готовий закластися, що це якось пов’язано з його романом із асистенткою. Упевнений, що він увесь день порушував обіцянки, дані своїй дружині й дітям. І Наташі.

— Слухай, я знаю, що ти засмучений… — він говорить рівним голосом, наче намагається заспокоїти мене.

Але я не хочу заспокоюватися. Я спираюся долонями на стіл і нахиляюся вперед.

— Має бути щось, що ви можете зробити. Це не її вина, що її батько такий невдаха.

Він відсувається у кріслі від столу.

— Вибач. Міністерству внутрішньої безпеки не подобається, коли перевищують термін перебування за візою.

— Але вона була дитиною. У неї не було вибору. Вона не могла сказати: «Мамо, тату, термін дії нашої візи скінчився. Нам треба повертатися на Ямайку».

— Байдуже. Закон визначає межі. Їхню останню апеляцію відхилили. Єдиною надією був суддя. Якщо вони виїдуть зі Штатів сьогодні вночі, то є невеликий шанс, що вона зможе за кілька років подати на візу.

— Але Америка — її дім! — кричу я. — Байдуже, де вона народилася. — Решту я не договорюю — те, що Наташа має бути зі мною.

— Якби ж я міг щось зробити… — каже він і знову торкається пластиру над оком. Здається, він щиро шкодує. Можливо, я помиляюся стосовно нього. Можливо, він справді старався.

— Я планую зателефонувати їй після того, як ми з тобою тут закінчимо, — говорить він.

«Після того, як ми закінчимо». Я геть забув, що ця зустріч мала бути про мій вступ до Єлю.

— Ви просто подзвоните й повідомите про це телефоном?

— Яка різниця, як вона почує про це? — питає він, насупившись.

— Велика. — Я не хочу, аби вона почула найгірші новини у своєму житті по телефону від ледве знайомої людини. — Я зроблю це, — кажу я. — Я розповім їй.

Він хитає головою.

— Я не можу дозволити тобі це зробити. Це моя робота.

Я просто сиджу і не знаю, що мені робити. Моя губа пульсує. Ребра — там, куди вдарив Чарлі, — болять. Серце — там, де Наташа, — ниє.

— Мені шкода, хлопче, — знову повторює він.

— А якщо вона не сяде на літак? Якщо вона просто залишиться? — Я у відчаї. Порушення закону здається мені невеликою ціною за те, щоб вона лишилася у Штатах.

Він знову хитає головою.

— Не раджу цього робити. Як адвокат і просто як людина.

Мені потрібно знайти її й розповісти про це першим. Не хочу, щоб вона була сама, коли почує ці новини.

Я виходжу з його кабінету до порожньої приймальні. Асистентка не повернулася.

Він виходить за мною.

— Отже, все? — питає він. — Співбесіда закінчена?

Я не зупиняюся.

— Ви самі це сказали. Насправді мені байдуже до Єлю.

Він кладе руку мені на плече, тож я мушу повернутися до нього обличчям.

— Слухай, знаю, що порадив тобі лажати зараз, поки ти ще дитина, але Єльський університет — неабияка річ. Навчання у ньому зможе відкрити перед тобою безліч дверей. Як відкрило переді мною.

Можливо, він має рацію. Можливо, я був недалекоглядним.

Я роззираюся навколо. Скільки ще триватиме будівництво? Цікаво. Скільки йому знадобиться часу, аби найняти нову асистентку?

Я киваю підборіддям у напрямку його стола.

— Ви зробили все як слід і все одно нещасливі.

Він знову потирає пластир над оком і не дивиться на стіл. Він утомлений, але цю втому сном не зняти.

— Якщо я не піду зараз, то потім шкодуватиму про це, — кажу я.

— Ще півгодини — і ми закінчимо співбесіду, — наполягає він.

Йому справді треба пояснювати, що кожна секунда важлива? Що наш Усесвіт з’явився за одну мить?

— Час має значення, містере Фіцджеральд, — кажу я.

Зрештою, він відвертається від мене і дивиться на порожній стіл.

— Але ви вже це знаєте, — додаю я.

Джеремі Фіцджеральд

Казкова історія, частина друга

Джеремі Фіцджеральд сказав Деніелу неправду. Причиною, через яку адвокат не зміг зупинити Наташину депортацію, було те, що він пропустив зустріч із суддею, який міг скасувати добровільний від’їзд. Фіцджеральд пропустив її, тому що закоханий у Ханну Вінтер, і замість того, аби піти до судді, провів пообіддя з нею у готелі.

Залишившись на самоті у напівдобудованому офісі, Джеремі протягом наступних тижнів постійно думатиме про Деніела Бе.

Він пам’ятатиме, що хлопець сказав про час. Із ідеальною чіткістю згадуватиме розбиту губу й закривавлену сорочку Деніела. Пам’ятатиме, як побачив на обличчі Деніела ні з чим не зрівнянне цілковите спустошення, коли він дізнався новини про Наташу. Наче хтось вручив йому гранату й підірвав його життя.

Одного разу наступного місяця Джеремі скаже своїй дружині, що більше її не кохає. Що для неї та для дітей буде краще, якщо він піде від них. Він зателефонує Ханні Вінтер, дасть їй обіцянки й усіх їх дотримається.

Його син ніколи не споважніє, не одружиться, не заведе дітей і не пробачить батькові його зраду. Його дочка вийде заміж за свою першу дівчину Мері. Більшу частину цього шлюбу вона боятиметься його кінця і цим спричинить його завершення. Її ніколи більше ніхто не кохатиме так, як кохала Мері. І хоча вона ще двічі вийде заміж, усе одно ніколи нікого так не кохатиме, як кохала Мері.

Діти Джеремі й Ханни виростуть і любитимуть своїх обранців простим і нехитрим способом, як це роблять люди, що знають, звідки береться кохання, і не бояться його втратити.

Усе це не означає, що Джеремі Фіцджеральд учинив правильно чи неправильно. Це означає лише одне: кохання завжди все змінює.

Ханна Вінтер

Казкова історія, частина друга

І жили вони довго й щасливо.

Наташа

Тепер, коли сонце сіло, повітря стало значно холоднішим. Неважко здогадатися, що зима вже на порозі. Доведеться дістати своє просторе чорне пальто й чоботи. Я щільніше закутуюся у куртку й думаю, чи не зайти мені до теплого вестибюля. Я вже підходжу до скляних дверей, коли з них виходить Деніел.

Він бачить мене, і я очікую на усмішку, але його обличчя похмуре. Так погано пройшла співбесіда?

— Що трапилося? — питаю я, підійшовши до нього. Я уявляю собі найгірше: він побився з інтерв’юером, і тепер йому заборонено подавати заяву про вступ узагалі до всіх університетів, і його життя зруйноване.

Деніел кладе свою руку мені на обличчя.

— Я справді тебе кохаю, — каже він. І не жартує. Це ніяк не стосується нашого дурного парі. Він промовляє ці слова так, як їх говорять тому, хто помирає, або тому, кого ви не очікуєте побачити знову.

— Деніеле, що сталося? — я прибираю його руку зі свого обличчя, але тримаю її у своїй долоні.

— Я кохаю тебе, — повторює він і знову кладе мені на обличчя іншу руку. — Байдуже, чи відповіси ти взаємністю. Я просто хочу, аби ти знала це.

Дзвенить мій телефон. Це з офісу адвоката.

— Не відповідай, — каже Деніел.

Звісно ж, я відповім.

Він торкається моєї руки, щоб зупинити мене.

— Будь ласка, не треба, — знову каже він.

Тепер я стурбована. Притишую гучність.

— Що там з тобою сталося?

Деніел міцно заплющує очі. Коли він розплющує їх, вони сповнені сліз.

— Ти не можеш залишитися, — каже він.

Спочатку я не розумію.

— Чому? Будівля під вечір зачиняється? — я роззираюся навколо в пошуку охоронців, які попросять нас піти.

Сльози котяться по його щоках. У моїй голові з’являється точна й небажана думка. Я забираю свою руку з його.

— Як прізвище твого інтерв’юера? — шепочу я.

— Мій інтерв’юер — твій адвокат, — киває він.

— Фіцджеральд?

— Так.

Я дістаю мобільний і знову дивлюся на номер, досі відмовляючись розуміти слова Деніела.

— Я чекала на його дзвінок. Він щось сказав про мене?

Я вже знаю відповідь. Знаю.

Деніел кілька разів намагається розпочати речення, перш ніж вимовляє:

— Сказав, що не зміг скасувати депортацію.

— Але ж він говорив, що зможе, — не вгаваю я.

Деніел стискає мою руку і намагається обійняти мене, але я опираюсь. Не хочу, аби мене втішали. Хочу зрозуміти.

Я відсторонююся від нього.

— Ти впевнений? Чому ви взагалі говорили про мене?

Він витирає сльози рукою.

— Між ним і його асистенткою відбувалося казна-що, і твій файл був просто на його столі.

— Це не пояснює…

Він знову хапає мене за руку. Цього разу я різко висмикую її.

— Стій! Зупинися! — кричу я.

— Вибач, — каже він і відпускає мене.

Я відступаю ще на крок.

— Просто скажи мені, що саме він говорив.

— Він сказав, що наказ про депортацію в силі і що краще тобі й твоїй родині поїхати сьогодні вночі.

Я розвертаюся і слухаю голосову пошту. Це — адвокат Фіцджеральд. Він каже, аби я йому передзвонила. У нього невтішні новини.

Я кладу слухавку й мовчки дивлюся на Деніела. Він починає щось говорити, але я просто хочу, аби він зупинився. Хочу, щоб зупинився весь світ. Надто багато рухомих частин вийшло з-під мого контролю. Я наче в машині Ґолдберґа³⁰, яку створив хтось інший, і я не знаю механізму, який її вмикає. Не знаю, що відбуватиметься далі. Знаю лише, що почалася ланцюгова реакція, якої вже не спинити.

30 Винахід, пристрій, який виконує дуже просту дію у надзвичайно складний спосіб — зазвичай за допомогою довгої послідовності взаємодій за «принципом доміно».

Деніел

Серця не розбиваються.

Це просто ще одна річ, про яку говорять поети.

Серця не зроблені

Ні зі скла,

Ні з кісток,

Ні з чого такого, що може

Розколотися

На шматки,

На черепки.

Вони не ламаються.

Не трощаться на друзки.

Серця не розбиваються.

Вони просто перестають працювати,

Як старий годинник, і жодних деталей,

Щоб полагодити його,

Немає.

Наташа

Ми сидимо біля фонтана, і Деніел тримає мене за руку. Його піджак на моїх плечах.

Він — справжній скарб. Але не мені його зберігати.

— Мені треба додому, — кажу я. Це перше, що я промовляю за півгодини.

Він притягує мене ближче до себе. Зрештою я дозволяю йому це зробити. Його плечі такі широкі й міцні. Я кладу йому на плече голову. Мені так дуже зручно. Я знала про це вранці й знаю це тепер.

— Що ми робитимемо? — шепоче він.

Існує імейл і скайп, смс-ки та месенджери. Можна навіть приїздити на Ямайку. Але навіть думаючи про це, я знаю, що не дозволю цього. Ми маємо жити окремими життями. Я не можу залишити своє серце тут, коли моє життя там. І не можу взяти його серце із собою, коли його майбутнє тут.

Я піднімаю голову з його плеча.

— Як пройшла решта співбесіди?

Він торкається моєї щоки й повертає мою голову на місце.

— Він пообіцяв, що дасть мені рекомендацію.

— Це чудово, — кажу я без жодного ентузіазму.

— Так, — говорить він, і його рівень захвату такий самий.

Я змерзла, але не хочу рухатися. Якщо я зійду з цього місця, то запущу ланцюгову реакцію, наприкінці якої опинюся в літаку.

Минає ще п’ять хвилин.

— Мені справді треба додому, — кажу я. — Рейс о десятій.

Він дістає телефон, аби перевірити час.

— Ще три години. Ти вже все зібрала?

— Так.

— Я поїду з тобою, — говорить він.

Моє серце аж підстрибує. Якусь божевільну мить я думаю, що він поїде зі мною на Ямайку.

Він бачить цю думку в моїх очах.

— Я маю на увазі до тебе додому.

— Я зрозуміла, — відрізаю я. Я роздратована. Я смішна. — Не думаю, що це гарна ідея. Там мої батьки, і мені ще багато чого треба зробити. Ти лише заважатимеш.

Він підводиться і простягає мені руку.

— Ось що ми зробимо. Ми не сперечатимемося. Не вдаватимемо, що це не найгірше, що могло статися, бо так і є. Ми не підемо окремим шляхами, поки цього не доведеться зробити. Я поїду з тобою до тебе додому. Я познайомлюся з твоїми батьками, сподобаюся їм і не битиму твого батька. Натомість я подивлюся, на кого ти більше схожа — на нього чи на маму. Твій молодший брат поводитиметься, як і має поводитися молодший брат. Можливо, зрештою я почую той ямайський акцент, який ти весь день приховуєш від мене. Я побачу місце, де ти спиш, їси та живеш, і шкодуватиму, що не дізнався трохи раніше, що ти була тут.

Я починаю перебивати, але він продовжує говорити.

— Я поїду з тобою до тебе додому, потім ми візьмемо таксі до аеропорту, лише вдвох. Потім я дивитимуся, як ти сідаєш на літак, і відчуватиму, як моє серце вириватиметься з моїх бісових грудей. А потім до кінця життя думатиму, що сталося б, якби цей день був не таким, яким був.

Він зупиняється, переводячи подих.

— Ти не проти? — питає він.

Деніел

Вона згодна. Я не готовий прощатися. Я ніколи не буду готовий до цього. Я беру її руку, і ми мовчки прямуємо до метро.

Вона несе свій наплічник на одному плечі, і я знову бачу напис «DEUS EX MACHINA». Чи справді ми познайомилися лише сьогодні вранці? Сьогодні, коли я хотів летіти за вітром? Я б усе віддав Богові, аби він справді втрутився.

Заголовок: «Місцевий хлопець завдає поразки імміграційній і митній поліції Міністерства внутрішньої безпеки та довго й щасливо живе зі своєю справжньою любов’ю завдяки одній дивній прогалині в законодавстві, якої ніхто не помічав до останньої миті, і тепер настає сцена переслідування, аби не дозволити їй сісти в літак».

Але цього не станеться.

Увесь день я думаю, що нам судилося бути разом. Що всі люди, місця й збіги підштовхували нас до того, аби ми були разом завжди. Але, можливо, це неправда. А якщо тому, що є між нами, судилося тривати лише день? А якщо ми — проміжні люди одне для одного, станції на шляху до чогось іншого?

Якщо ми — лише ліричний відступ у чиїйсь історії?

Наташа

— Ти знав, що Ямайка займає шосте місце у світі за кількістю вбивств? — питаю я його.

Ми їдемо на потязі до Брукліна. Він переповнений пасажирами, що вертаються ввечері з роботи, і ми стоїмо, тримаючись за поруччя. Деніел притримує мене однією рукою за спину. Він постійно торкається мене, відколи ми вийшли з офісної будівлі. Можливо, якщо він триматиме мене й далі, я не відлечу.

— А ті п’ять країн? — питає він.

— Гондурас, Венесуела, Беліз, Сальвадор і Ґватемала.

— Гм, — каже він.

— А чи знав ти те, що Ямайка досі є членом Співдружності націй?³¹ — Я не чекаю на відповідь. — Я підданка королеви. — Я зробила б реверанс, якби тут було достатньо місця.

Потяг зі скрипом під’їжджає до станції. До вагона заходить більше людей, ніж виходить.

— Що ще тобі розповісти? Населення — дві цілих дев’ять десятих мільйона. Від одного до десяти відсотків людей відносять себе до растаманів. Двадцять відсотків ямайців живуть за межею бідності.

Він підсувається трохи ближче, і я майже оточена його тілом.

— Розкажи мені щось хороше, що ти пам’ятаєш, — каже він. — Не факти.

Я не хочу бути оптимісткою. Не хочу налаштовуватися на нове майбутнє.

— Я поїхала, коли мені було вісім. Я небагато пам’ятаю.

— Ні родину, ні братів-сестер, ні друзів? — тисне він.

— Я пам’ятаю, що вони в мене є, але я їх не знаю. Мама примушує нас дзвонити їм щороку на Різдво. Вони кепкують із мого американського акценту.

— Щось одне хороше, — каже він. Його очі зараз темно-коричневі, майже чорні. — За чим ти сумувала найбільше, коли переїхала сюди?

Мені не треба довго думати над відповіддю.

— За пляжем. Океан тут дивний. Неправильного блакитного кольору. Він холодний. Занадто бурхливий. Ямайка розташована в Карибському морі. Води в ньому синьо-зелені й дуже спокійні. Можна довго заходити у воду, але вона все одно буде по пояс.

— Звучить непогано, — каже він. Його голос трохи тремтить. Я боюся підводити погляд, бо тоді ми вдвох плакатимемо в потязі.

— Хочеш, закінчимо питання з третьої категорії? — питаю я.

Він дістає телефон.

— Номер двадцять дев’ять. Поділіться зі своїм партнером конфузною ситуацією, що трапилася з вами.

Потяг знову зупиняється, і цього разу людей виходить більше, ніж заходить. Стає просторіше, але Деніел стоїть близько, наче народу досі повно.

— Сьогодні у крамниці платівок ситуація з Робом була досить конфузною, — відповідаю я.

— Справді? Ти не здавалася зніяковілою, лише роздратованою.

— Я можу приховувати свої емоції, на відміну від декого, — кажу я і штовхаю його плечем.

— Але чому тобі було ніяково?

— Він зраджував мене з нею. Щоразу, коли бачу їх разом, відчуваю, що, можливо, я не досить гарна.

— Той тип був лише зрадником. Тебе це аж ніяк не стосується. — Він бере мене за руку і тримає її. Мені подобається його щирість.

— Знаю. Я сьогодні телефонувала йому, щоб запитати, чому він так вчинив.

Деніел здивований.

— Справді? І що він сказав?

— Що хотів нас обох.

— Козел. Якщо побачу його знову, то надеру йому зад.

— Я забіяка, не коханець, — каже він, перекручуючи цитату Майкла Джексона³². — Твоїм батькам було все одно, що він білий?

— Вони ніколи його не бачили. — Я не могла навіть уявити, як Роб зустрінеться з моїм батьком. Спостерігати, як вони розмовляють, було б для мене болісно. Також я не хотіла, щоб Роб побачив, яка маленька в нас квартира. Думаю, насправді я не хотіла, аби він пізнав мене.

З Деніелом усе якось інакше. Я хочу, щоб він побачив усю мене.

Світло згасає і за мить загорається.

Він стискає мої пальці.

— Наші батьки хочуть, аби ми зустрічалися тільки з корейськими дівчатами.

— Ти погано їх слухаєш, — дражнюся я.

— Ну, не те щоб я зустрічався з купою дівчат. Була одна, кореянка. А от Чарлі… У нього наче алергія на не білошкірих дівчат.

Поштовх — і я тримаюся за поруччя обома руками.

— Хочеш знати таємницю свого брата?

Він кладе свою руку на мою.

— Яку?

— Він не дуже себе любить.

— Гадаєш? — питає Деніел, замислюючись. Він хоче зрозуміти причину такої поведінки Чарлі.

— Повір мені, — кажу я.

Потяг скрегоче на довгому повороті. Деніел кладе руку мені на спину й залишає її там.

— А чому лише кореянки? — питаю я.

— На їхню думку, вони зрозуміють лише кореянок. Навіть тих, хто виріс тут.

— Але ті дівчата вже й напівамериканки.

— Я не кажу, що в цьому є сенс, — говорить він, посміхаючись. — А як щодо тебе? Твоїх батьків турбує, з ким ти зустрічаєшся?

Я знизую плечима.

— Я ніколи не питала. Думаю, вони б воліли, аби зрештою я вийшла за чорношкірого хлопця.

— Чому?

— З тих самих причин, що й твої. Чомусь вони його краще зрозуміють. А він краще розумітиме їх.

— Але ж не всі чорношкірі однакові, — каже він.

— Як і корейські дівчата.

— Батьки доволі дурні, — жартує він лише наполовину.

— Гадаю, їм здається, що вони нас захищають, — кажу я.

— Від чого? От чесно, хто взагалі заморочується подібними речами? Ми маємо бути кращими.

— Можливо, наші діти будуть, — кажу я й одразу шкодую про це.

Світло знову згасає, і ми зупиняємося між станціями. Я зосереджую погляд на жовто-помаранчевому сяйві світових індикаторів у тунелі.

— Я мала на увазі, не наші діти, — кажу я в темряву, — а наступне покоління дітей.

— Я тебе зрозумів, — тихо говорить він.

Тепер, коли я подумала і сказала це вголос, я не можу перестати про це думати. Якими були б наші діти? Я відчуваю, наче втратила щось, про що навіть не знала, що хочу цього.

Ми під’їжджаємо до станції Канал-Стріт — останньої підземної зупинки, перш ніж потяг рушить через Мангеттенський міст. Двері зачиняються, і ми вдвох повертаємося до вікна. Коли ми виїжджаємо з тунелю, перше, що я бачу — Бруклінський міст. Смеркло, і на підвісних канатах світяться вогники. Мої очі стежать за довгими вигинами на тлі неба. Вночі міст пречудовий, але мене щоразу вражають обриси міста. Наче скульптура з освітленого скла й металу, що здіймається в небо, наче механічний витвір мистецтва. З цієї відстані місто має вигляд упорядкованого й спланованого, ніби все в ньому створили в одну мить. Однак коли ти всередині нього, воно здається хаотичним.

У думках я повертаюся в той час, коли ми були на даху. Я уявляла місто, буцімто його забудовували. Тепер я бачу його апокаліптичне майбутнє. Світло гасне, шибки випадають, залишаючи лише металеві скелети будівель, які зрештою іржавіють і обвалюються. На зарослих бур’янами дощенту винищених вулицях сила-силенна диких тварин. Місто прекрасне і зруйноване.

Ми знову спускаємося в тунель. Я точно знаю, що завжди порівнюватиму з Нью-Йорком кожне місто. Так само, як порівнюватиму кожного хлопця з Деніелом.

31 Асоціація незалежних держав, що раніше входили до складу Британської імперії, які визнають британського монарха як символ вільного єднання.

32 Пісня «The Girl Is Mine».

Деніел

— Розкажи про свою найконфузнішу ситуацію, — говорить вона, коли міст зникає з виду.

— Ти жартуєш? Ти ж там була. Коли мій батько радив тобі змінити зачіску, а мій брат жартував про мій маленький член.

Вона сміється.

— Це було жахливо.

— Я проживу тисячу життів, і це завжди залишатиметься найконфузнішою ситуацією, яка колись зі мною траплялася.

— Сумніваюся. Твій батько й Чарлі зможуть знайти спосіб перевершити себе.

Я стогну й потираю шию ззаду.

— Ми всі маємо народжуватися з карткою другого шансу. У шістнадцять років ми мали б шанс оцінити свій стан і обрати, чи залишитися у своїй нинішній родині, чи почати заново в іншій сім’ї.

Вона опускає мою руку з шиї й тримає її.

— Можна буде обрати нову родину? — питає вона.

— Ні. Це ризик.

— То одного дня ти просто з’явишся на порозі якихось незнайомців?

— Я ще не опрацював усі деталі, — кажу я. — Можливо, зробивши вибір, ти заново народишся у новій сім’ї?

— А твоя стара родина думатиме, що ти помер?

— Авжеж.

— Але це так жорстко, — каже вона.

— Гаразд, гаразд. Можливо, вони просто забудуть, що ти взагалі колись існував. У всякому разі, я не думаю, що багато людей зважилися б змінити родину.

Вона хитає головою.

— Не згодна. Гадаю, багато людей змінили б. У цьому світі є погані родини.

— А ти змінила б? — питаю я її.

Вона якусь мить мовчить, і я слухаю ритм потяга, поки вона роздумує.

Ніколи раніше я не бажав, щоб потяг стишив швидкість.

— А я можу віддати свою картку тому, кому вона справді потрібна? — питає вона. Я розумію, що вона думає про свого батька.

Я цілую її волосся.

— А ти? Залишився б у своїй родині? — питає вона.

— А можна замість себе викинути Чарлі?

Вона сміється.

— Можливо, ці картки — не така вже й гарна ідея. Ти можеш уявити, що буде, коли кожен матиме силу псувати життя інших людей? Хаос.

Але, звісно ж, це і є проблема. Ми вже застосовуємо таку силу одне до одного.

Наташа

Дивно бути у своєму районі з Деніелом. Я намагаюся дивитися на все його очима. Після відносно заможного Середнього Мангеттена мій Бруклін здається бідним. Уздовж дороги додому, що тягнеться шість кварталів, вишикувалася безліч схожих одна на одну крамниць. Тут є ямайські ресторани, де готують в’ялене м’ясо, китайські ресторани з куленепробивними вікнами, лікеро-горілчані крамниці з куленепробивним склом, дисконт-магазини одягу й салони краси. У кожному кварталі є принаймні один продуктовий магазин із вікнами, майже повністю заклеєними рекламними плакатами пива й цигарок. У кожному кварталі є принаймні одна крамниця, у якій можна перевести чеки в готівку. Магазини насідають один на одного в боротьбі за земельні ділянки.

Тішуся, що зараз темно, тож Деніел не бачить, яке тут усе занедбане. І одразу мені стає соромно за таку думку.

Він бере мене за руку, і ми кілька хвилин ідемо мовчки. Я відчуваю, що на нас зацікавлено поглядають. До мене доходить, що це могло б стати для нас звичайною справою.

— На нас витріщаються люди, — кажу я.

— Це тому, що ти така гарна, — не вагаючись відповідає він.

— То ти теж помітив? — тисну я.

— Звісно ж, помітив.

Я зупиняюся біля освітлених дверей пральні. Нас оточує запах мийних засобів.

— Ти знаєш, чому вони витріщаються, так?

— Це або тому, що я не чорношкірий, або тому, що ти не кореянка. — На його обличчя падає тінь, але я чую усмішку в його голосі.

— Я серйозно, — роздратовано кажу я. — Тебе це не хвилює? — Не впевнена стосовно того, навіщо я обговорюю це. Може, мені потрібні докази того, що якби ми мали шанс продовжувати наші відносини, то ми б вижили під натиском цих поглядів.

Він бере мої руки, і ми стоїмо лицем у лице.

— Можливо, це мене й хвилює, — говорить він, — проте зовсім трохи. Як-от муха, що дзижчить біля вуха. Дратує, але насправді небезпеки для життя немає.

— Але як ти гадаєш, чому вони це роблять? — Мені потрібна відповідь.

Він притягує мене до себе й обіймає.

— Бачу, що для тебе це важливо, і я справді хочу дати тобі вагому причину. Однак правда в тім, що мені байдуже, чому. Можливо, я наївний, але мені абсолютно начхати на будь-яку думку про нас. Начхати, якщо ми для них якась дивина. Мене не хвилює політичний підтекст. Байдуже до схвалення твоїх батьків і особливо до схвалення моїх. Що мене справді хвилює — то це ти, і я впевнений, що кохання достатньо, аби подолати всю цю маячню. А це і є маячня. Усе це заламування рук. Розмови про зіткнення культур, збереження культур і те, що станеться з нашими дітьми. Усе це стовідсоткова, чистісінька маячня, і я відмовляюся через неї хвилюватися.

Я усміхаюся йому в груди. Мій хлопчик-поет із хвостиком. Ніколи раніше не думала, що відмова хвилюватися може стати революційним маніфестом.

Ми звертаємо з головної дороги на вулицю, де більше житлових будинків. Я досі намагаюся дивитися на свій район очима Деніела. Ми проминаємо ряди будинків, обшитих дошками, які туляться один до одного. Вони маленькі й старі, але барвисті й доглянуті. На ґанках, здається, стало ще більше дрібничок та рослин у підвісних кашпо, відколи я востаннє звертала на них увагу.

Були часи, коли моя мама відчайдушно хотіла один із таких будиночків. Раніше в цьому році, до того, як почалася ця історія з депортацією, вона навіть брала мене з Пітером із собою на показ будинку. У ньому були три спальні й простора кухня. Також був підвал, і мама думала, що його можна буде передати в суборенду й отримати додатковий прибуток. Пітер обожнював нашу маму й знав, що ми ніколи не зможемо дозволити собі цей будинок, тому вдавав, що він йому не подобається. Чіплявся до кожної дрібниці.

— Задній двір замалий, і всі рослини зав’яли, — казав він. Пітер постійно ходив поруч із нею, і коли ми покидали будинок, мама нітрохи не засмутилася.

Ми проминаємо черговий квартал однакових будиночків, і район знову змінюється. Тепер ми оточені переважно цегляними багатоквартирними будинками. Тут власники не живуть, а здають свої квартири в оренду.

— Зараз у нас безлад через збори, — попереджаю я Деніела.

— Зрозумів, — киває він.

— І квартира маленька. — Я не згадую про те, що в нас усього дві кімнати. Він скоро сам усе побачить. Окрім того, це мій дім лише на кілька годин.

Коли ми підходимо, то помічаємо двох маленьких дівчаток із квартири 2С, які сидять на сходах. Побачивши Деніела, вони сором’язливо опускають голови й не заговорюють до мене, як роблять зазвичай. Я зупиняюся біля ряду металевих поштових скриньок, що висять на стіні. Листів у нас немає, тільки стирчить листівка з китайського ресторану з меню на винос. Це улюблений батьків заклад, саме той, де він замовляв нам вечерю, коли вручав квитки на свою виставу.

Хтось, як завжди, щось готує, і в під’їзді смачно пахне: олією, цибулею, карі та іншими приправами. Моя квартира на третьому поверсі, тож ми піднімаємося нагору. Як зазвичай, світла між першим і другим поверхами немає. Ми повільно йдемо в темряві, доки не дістаємося до третього поверху.

— Це тут, — кажу я, коли ми зрештою опиняємося перед квартирою 3А. У певному сенсі зараз надто рано знайомити Деніела з моєю квартирою і родиною. Якби в нас було більше часу, то він би вже знав усі мої потішні історії. Про завісу у вітальні, яка розділяє кімнату на Пітерову половину й мою. Про те, що найцінніша для мене річ удома — моя карта зоряного неба. Він би вже знав, що коли моя мама пропонує йому щось скуштувати, то він просто має взяти це і з’їсти повністю, і байдуже, що він уже наївся.

Не знаю, як розповісти йому все це. Натомість я знову кажу:

— Там безлад.

Якийсь дивний дисонанс — бачити його тут, біля моїх дверей. Він вписується і не вписується водночас. Я завжди знала його, і ми щойно зустрілися.

Наша історія занадто стисла. Ми намагаємося вписати все життя в один день.

— Мені скинути піджак? — питає він. — У цьому костюмі я почуваюся ідіотом.

— Не треба хвилюватися, — кажу я.

— Я зустрінуся з твоїми батьками. Саме зараз час хвилюватися, — він розстібає піджак, але не знімає його.

Я торкаюся його розбитої губи.

— Добре те, що ти можеш лажати по повній. Ти ж, напевно, їх більше ніколи не побачиш.

Він сумно посміхається. Я просто намагаюся знайти позитивні моменти в нашій ситуації, і він це розуміє.

Я дістаю з наплічника ключі й відчиняю двері.

У квартирі всюди горить світло й занадто голосно грає Пітерове реґі. Ритм відбивається у мене в грудях. Просто біля дверей стоять три зібрані валізи. Ще дві лежать відкриті поруч.

Я одразу помічаю маму.

— Вимкни цю музику, — каже вона Пітеру, побачивши мене. Він слухається, і раптом западає пронизлива тиша.

Мама повертається до мене.

— Господи, Ташо. Я тобі дзвоню, дзвоню, а…

За мить вона помічає Деніела. Мама замовкає і якийсь час переводить погляд з мене на нього й навпаки.

— Хто це? — питає вона.

Деніел

Наташа представляє мене своїй мамі.

— Це мій друг, — каже вона. Я цілком упевнений, що почув вагання перед словом «друг». Її мама теж це почула й тепер вивчає мене, наче я інопланетний жук.

— Прикро, що ми знайомимося за таких обставин, місіс Кінгслі, — я простягаю руку, аби потиснути її.

Вона дивиться на Наташу (погляд типу «Як ти могла так вчинити зі мною?»), але потім витирає долоню об сукню, коротко потискає мені руку й ще коротше посміхається.

Наташа виводить мене з маленького коридору, де ми всі скупчилися, до вітальні. Принаймні я думаю, що це вітальня. На підлозі лежить зім’ята яскрава тканина блакитного кольору, а натягнута мотузка ділить кімнату навпіл. Тоді я помічаю, що тут усього по парі — диванів, комодів, столів. Це їхня спальня. Вона ділить її з Пітером. Коли Наташа сказала, що їхня квартира маленька, я не усвідомлював, що вона мала на увазі те, що вони бідні.

Я досі так багато про неї не знаю.

Її брат підходить до мене, простягаючи руку й посміхаючись. У нього дреди й одне з найприязніших облич, які я колись бачив.

— Таша ніколи раніше не приводила сюди хлопця, — каже він. Його заразлива усмішка стає ще ширшою.

Я посміхаюсь у відповідь і тисну йому руку. Наташа з мамою спостерігають за нами.

— Ташо, мені треба з тобою поговорити, — каже її мама.

Наташа не зводить очей з мене й Пітера. Цікаво, чи уявляє вона, що в майбутньому ми станемо друзями. Я уявляю.

Вона повертається до мами.

— Про Деніела? — питає вона.

Стиснуті губи її мами не можуть стати ще більш стиснутими (так, більш стиснутими).

— Ташо… — навіть я чую в її інтонації попередження: «Мама зараз розлютиться», — але Наташа не звертає на нього уваги.

— Бо якщо справді про Деніела, то можемо поговорити просто тут. Він — мій хлопець, — вона нишком кидає на мене швидкий запитальний погляд, і я киваю.

Саме цієї миті з дверей навпроти виходить її батько.

Завдяки аномалії у просторово-часовому континуумі місцеві татусі протягом усього дня з’являються дуже вчасно.

— Хлопець? — питає він. — Відколи це в тебе є хлопець?

Я повертаюсь і роздивляюся його. Тепер у мене є відповідь на питання, на кого схожа Наташа. Вона копія батька, лише в гарнім дівчачім варіанті.

І без насуплених брів. Я ніколи не бачив сердитішого погляду, ніж той, який просто зараз з’явився на його обличчі.

У нього сильний ямайський акцент, і я трохи обмірковую слова, коли він говорить:

— Ось що ти робила весь день замість того, щоб допомагати родині збиратися? — наполегливо питає він, заходячи далі в кімнату.

Окрім того, що Наташа встигла розповісти мені — а розповіла вона небагато, — я насправді не знаю історії їхніх із батьком стосунків, але тепер бачу це на її обличчі. Гнів, біль і недовіра. Утім миротворець у мені не хоче бачити, як вони сваритимуться. Я торкаюся рукою її спини.

— Усе гаразд, — тихо промовляє вона до мене. Можу сказати, що вона до чогось готується.

Наташа повертається до батька.

— Ні. Чим я займалася весь день — намагалася виправити твої помилки. Намагалася запобігти тому, що нашу родину викидають із країни.

— Мені зовсім так не здається, — різко відповідає він і повертається до мене, ще більше насупившись. — Тобі відома ситуація?

Я занадто здивований, що він ставить мені питання, тому просто киваю.

— Тоді ти знаєш, що зараз тут не час для незнайомців.

Спина Наташі напружується під моєю рукою.

— Він не незнайомець, — каже вона. — Він мій гість.

— А це мій дім, — говорить її батько, випростовуючись.

— Твій дім? — її голос тепер гучний і недовірливий. Хай там якою стриманою вона була до цього, уся витримка швидко зникає. Вона виходить у центр вітальні, широко відводить руки в бік і описує коло.

— Оця квартира, у якій ми прожили дев’ять років, бо ти досі чекаєш, що одного дня припливе твій корабель удачі, — це твій дім?

— Люба. Не треба зараз ворушити минуле, — каже її мама зі свого місця у дверному отворі.

Наташа відкриває рота, аби щось сказати, але закриває його. Я бачу, як вона заспокоюється.

— Добре, мамо, — відповідає вона, відпускаючи те, хай там що збиралася сказати. Цікаво, скільки разів вона так робила заради матері?

Я думаю, що все скінчилось, але помиляюся.

— Ні, — каже її батько. — Аж ніяк. Я хочу почути, що вона має мені сказати. — Він широко розставляє ноги і схрещує руки на грудях.

Наташа робить те саме, і тепер вони стоять, мов дзеркальні відображення, одне навпроти одного.

Наташа

Я б припнула язика заради мами. Я завжди так роблю. Просто вчора ввечері вона сказала, що ми вчотирьох маємо бути єдиним фронтом.

— Спочатку буде важко, — попередила вона. Нам доведеться жити з її матір’ю, поки не назбираємо достатньо грошей, аби винайняти власне житло. — Ніколи не думала, що моє життя дійде до такого, — сказала вона, перш ніж лягти спати.

Я б змовчала, якби не познайомилася з Деніелом. Якби він не збільшив перелік того, що я втрачаю, на один дуже важливий пункт. Я б промовчала, якби батько знову не заговорив зі своїм удаваним сильним ямайським акцентом. Слухаючи його, можна подумати, що він ніколи з Ямайки не виїжджав, що цих дев’яти років ніколи не було. Він справді вважає, що наші життя — це фантазія. Мені остогидло його прикидання.

— Я чула, що ти сказав мамі після вистави. Ти сказав, що ми — те, про що ти найбільше шкодуєш.

Він осідає, і зморшки зникають з його обличчя. Я не розумію, яка емоція замінює їх, але вона здається щирою. Нарешті. Щось справжнє від нього.

Він починає щось говорити, але я не закінчила.

— Мені шкода, що життя не дало тобі всього, що ти хотів. — Говорячи це, я розумію, що кажу серйозно. Тепер я знаю, що таке розчарування. І розумію, що воно може тривати все життя.

— Я говорив несерйозно, Ташо. То була просто розмова. Усе це було лише…

Я піднімаю руку, зупиняючи його вибачення. Не це мені від нього потрібно.

— Я хочу, щоб ти знав: ти справді дивовижно грав на сцені. Просто неймовірно. Надзвичайно.

Тепер у нього на очах зблиснули сльози. Не впевнена, чому саме: чи тому, що я похвалила його, чи тому, що він розкаюється, чи ще чомусь.

— Можливо, ти мав рацію, — продовжую я. — Ти був створений не для нас. Може, тебе справді обдурила доля.

Він хитає головою, заперечуючи мої слова.

— То була просто розмова, Ташо. Я насправді говорив несерйозно.

Але він, звісно, говорив серйозно. І ні. Обидва варіанти. Водночас.

— Це не має значення. Ти живеш цим життям. Воно не тимчасове, не вдаване, і другого шансу не буде. — Я говорю як Деніел.

Найгірше в тому, що тоді я підслухала їхню розмову — вона зіпсувала всі гарні спогади про батька. Чи справді він шкодував про моє існування, коли ми разом дивилися крикет? А тоді, як міцно обіймав мене в аеропорту, коли ми всі приїхали до Америки? А тоді, коли я народилася?

Сльози течуть по його обличчю. Дивитися, як він плаче — це дуже боляче, більш боляче, ніж я думала. Утім я маю сказати ще дещо.

— Не шкодуй, що ми є.

Він видає якийсь звук, і тепер я знаю, як звучить життя, сповнене болю.

Люди постійно роблять помилки. Маленькі, наприклад, коли ви обираєте не ту чергу в касу, бо перед вами опиняється жінка із сотнею купонів і чековою книжкою.

Іноді ви робите помилки середнього масштабу. Вступаєте до медичного університету замість того, аби йти за своєю пристрастю.

Іноді люди роблять великі помилки.

Вони здаються.

Я сідаю на свій диван. Я усвідомлюю, що зараз більше стомлена й не така розгнівана, як гадала.

— Коли ми повернемося на Ямайку, ти маєш принаймні спробувати. Ходити на прослуховування. І краще ставитися до мами. Вона зробила все можливе, вона стомилася, і ти в боргу перед нами. Ти більше не можеш жити у власних думках.

Тепер моя мама плаче. Пітер підходить до неї й обіймає її. Батько також приєднується до них, і мама приймає його обійми. Усі як один вони повертаються до мене і звуть жестом до себе. А я повертаюся спершу до Деніела. Він так міцно обіймає мене, наче ми вже прощаємося.

Деніел + Наташа

Водій вантажить Наташину валізу до багажника. Її батьки разом із Пітером уже поїхали до аеропорту на іншому таксі.

Сівши в автівку, Наташа кладе свою голову Деніелу на плече. Її волосся лоскоче йому ніс. Як би він хотів мати більше часу, щоб звикнути до цього відчуття…

— Гадаєш, зрештою у нас би щось вийшло? — питає вона його.

— Так, — він відповідає без жодних вагань. — А ти?

— Так.

— Нарешті ти погоджуєшся, — у його голосі відчутна усмішка.

— Наскільки важко було б твоїм батькам змиритися з цим? — питає вона.

— Це б зайняло багато часу. Особливо для батька. Не думаю, що вони прийшли б на наше весілля. — У Наташиних думках постає картинка того майбутнього дня. Вона бачить океан. Деніела, чарівного у смокінгу. Вона стирає рукою з його обличчя сум, спричинений відсутністю його батьків. Коли вона відповідає «так», його обличчя світиться радістю.

— Скільки ти хочеш дітей? — питає вона після того, як біль побаченого зникає.

— Двох. А ти?

Вона підводить голову з його плеча, вагається, але потім зізнається:

— Не впевнена, що взагалі хочу дітей. Ти б на таке погодився?

Він не чекав такої відповіді, і йому потрібна якась мить, аби прийняти її.

— Думаю, так. Не знаю. Можливо, ти б передумала. Можливо, я б передумав.

— Я маю щось тобі сказати, — говорить вона, повертаючи свою голову на місце.

— Що?

— Тобі не слід ставати лікарем.

Він повертає голову, притуляється до її волосся й усміхається.

— А як же практичність?

— Практичність сильно переоцінюють, — відповідає вона.

— Ти досі збираєшся стати спеціалістом з обробки й аналізу даних?

— Не знаю. Може, й ні. Хотілося б зайнятися чимось приємним.

— Скільки всього змінив цей день, — каже він.

Вони змовкають, бо про що ще говорити? День був довгий.

Наташа перериває похмуру тишу.

— То скільки ще питань у нас залишилося?

Він дістає свій телефон.

— Ще два з третьої категорії. І ми все ще маємо дивитися одне одному в очі протягом чотирьох хвилин.

— Ми можемо зробити це, а можемо почати цілуватися.

Їхній водій, Мігель, перебиває їх із переднього сидіння.

— Агов! Ви знаєте, що я вас чую? — він дивиться на них у салонне дзеркало заднього огляду. — І бачу. — Він непристойно гмикає. — Деякі люди сідають у таксі й удають, що я глухий і сліпий, але це не так. Просто, щоб ви знали це.

Він знову сміється, і Наташа з Деніелом теж приєднуються до нього.

Але їхній сміх щезає, коли знову проступає реальність миті. Деніел бере обличчя Наташі в руки, і вони ніжно цілуються. Хімія між ними не зникла. Вони обоє розпашілі, обоє не впевнені, що робити зі своїми руками, які, здається, призначені лише для того, щоб торкатися одне одного.

Мігель нічого не говорить. Йому теж колись розбивали серце. Він знає, які бувають наслідки.

Першим починає говорити Деніел.

— Питання тридцять чотири. Що ти винесеш з дому під час пожежі?

Наташа замислюється. У неї таке відчуття, ніби весь її світ зараз руйнується. І вона не може врятувати те єдине, що хотіла б.

Але Деніелу вона відповідає:

— У мене поки що нічого немає, але я щось придумаю.

— Непогано, — говорить він. — У мене все просто. Свій блокнот.

Він торкається кишені піджака, переконуючись, що блокнот досі там.

— Останнє питання, — каже він. — Через чию смерть із членів своєї родини ти переживала б найбільше й чому?

— Через татову.

Деніел помічає, що це вперше Наташа назвала його татом, а не батьком.

— Чому?

— Тому що для нього ще не все втрачено. А ти?

— Через твою, — каже Деніел.

— Але я не член твоєї родини.

— Це не так, — говорить він, думаючи про Наташині слова щодо мультивсесвіту. У якомусь іншому всесвіті вони — подружжя з двома дітьми, а можливо, і без дітей. — Ти не мусиш нічого говорити у відповідь. Я просто хочу, щоб ти це знала.

Наташі є що йому відповісти, але вона не знає, з чого почати. Може, саме тому Деніел хоче бути поетом — бо йому легко добирати слова.

— Я кохаю тебе, Деніеле, — зрештою каже вона.

Він самовдоволено посміхається.

— Здається, опитувальний лист спрацював.

— Ура науці, — посміхається вона.

Спливає якась мить, і Деніел нарешті каже:

— Я знаю. Я вже це знаю.

Чотири хвилини

Історія кохання

Деніел встановлює на своєму мобільному таймер на чотири хвилини й бере Наташині руки у свої. Вони мають постійно триматися за руки під час експерименту? Він не впевнений. Згідно з дослідженням, це — останній крок до закоханості. А що станеться, коли ви вже закохані?

Спочатку вони обоє почуваються доволі по-дурному. Наташа хоче сказати, що це безглуздя. На їхніх обличчях з’являються безпорадні сором’язливі посмішки. Наташа відвертається, але Деніел стискає її руку. Це означає «Залишся зі мною».

На другій хвилині вони вже не такі напружені. Їхні посмішки зникають, і вони запам’ятовують обличчя одне одного.

Наташа згадує свої уроки біології і те, що вона дізналася про очі, а також те, як вони працюють. Оптичне зображення обличчя Деніела відправляється на її сітківку, яка перетворює це зображення на електронний сигнал. Її зоровий нерв передає ці сигнали до зорової кори головного мозку. Тепер Наташа знає, що ніколи не забуде його обличчя. Вона точно знатиме, коли саме карі очі стали її найулюбленішими.

Своєю чергою, Деніел намагається дібрати правильні слова, щоб описати її очі. Вони світлі й темні водночас. Наче хтось накрив важкою темною тканиною яскраву зірку.

На третій хвилині Наташа згадує минулий день і всі події, які привели їх сюди. Вона бачить будівлю Служби громадянства та імміграції США, дивну охоронницю, яка роздивляється чохол її телефону, доброту Лестера Барнса, магазинну крадіжку Роба й Келлі, зустріч із Деніелом, те, як Деніел рятує її життя, зустріч із Деніеловим батьком і братом, караоке, поцілунки, музей, дах, знову поцілунки, обличчя Деніела, коли він повідомляє їй, що вона не може залишитися, обличчя її батька, який плаче від жалю, і цю мить тут, у таксі.

Деніел думає не про минуле, а про майбутнє. Чи існує ще щось таке, що знову приведе їх одне до одного?

Упродовж останньої хвилини біль проникає до їхніх кісток. Він захоплює їхні тіла, поширюється тканинами, м’язами, проникає у кров і клітини.

Чути гудіння таймера телефону. Вони шепочуть обіцянки, яких, підозрюють, не зможуть дотриматися, — дзвінки, імейли, повідомлення і навіть міжнародні перельоти, начхати на витрати.

— Не може бути, що в нас лише цей день, — промовляє Деніел і потім знову повторює цю фразу.

Наташа не каже того, про що підозрювала. Судилося бути разом не мусить означати назавжди.

Вони цілуються, знову й знову. Коли вони зрештою відсуваються одне від одного, то усвідомлюють щось нове. Вони відчувають, що довжина дня мінлива, і що ніколи з його початку не видно його кінця. Вони відчувають, що кохання завжди все змінює.

Саме для цього воно й потрібне.

Наташа

Я дивлюся у вікно, і мама тримає мене за руку. «Ташо, усе буде гаразд», — каже вона. Ми обидві знаємо, що це радше сподівання, ніж гарантія, але я все одно вірю їй.

Літак здіймається, і світ, який я знала, зникає. Вогні міста зменшуються до розміру шпильок, а потім стають схожими на земні зірки. Деніел — одна з таких зірок. Я нагадую собі, що зірки — більше, ніж поетичний прийом.

У разі потреби ви можете прокласти за ними свій шлях.

Деніел

Дзвонить мій телефон. Це вже мільйонний раз телефонують батьки. Коли я повернуся додому, вони будуть розлючені, і це добре.

Наступного року в цей час я буду десь в іншому місці. Не знаю, де саме, але не тут. Я не впевнений, що університет — це для мене. Принаймні не Єльський. Принаймні не зараз.

Чи роблю я помилку? Можливо. Але це моє рішення.

Я дивлюся в небо й уявляю, що бачу в ньому Наташин літак.

У Нью-Йорку величезне світлове забруднення. Воно засліплює нас, і ми не бачимо ні зірок, ні супутників, ні астероїдів. Іноді, дивлячись на небо, ми взагалі нічого не бачимо.

Але ось правдивий факт: майже все в нічному небі випромінює світло. Навіть якщо ми його не бачимо, воно досі там.

Час і відстань

Виважена історія

Деніел з Наташею намагаються підтримувати зв’язок, і якийсь час їм це вдається. Імейли, телефонні дзвінки й повідомлення.

Але час і відстань — це природні вороги кохання.

Та й дні стають завантаженими.

Наташу зараховують до школи в Кінґстоні³³. Її клас називається шостим, а не випускним. Аби мати змогу вступити до університету, їй доводиться готуватися і до кваліфікаційних іспитів країн Карибського басейну, і до випускних. Грошей не вистачає, тому вона працює офіціанткою, щоб допомогти родині. Вона вдає ямайський акцент, поки не набуває його. Вона знаходить родичів і друзів. Вона вчиться звикати до країни, в якій народилася, а потім любити її.

Не можна сказати, що Наташа хоче відпустити Деніела; вона просто мусить це зробити. Неможливо жити на два світи водночас — серце в одному, тіло в іншому. Вона відпускає Деніела, аби не розірватися навпіл.

Деніел, своєю чергою, закінчує школу, але відмовляється вступати до Єлю. Він виїжджає з батьківського дому, працює на двох роботах і вчиться заочно в Хантерському коледжі. Його спеціалізація — англійська мова, він пише невеличкі сумні вірші. І навіть ті, які не про неї, все ж таки саме про неї.

Не можна сказати, що Деніел хоче відпустити Наташу. Він намагається утримати її якомога довше. Але на відстані він чує напруження в її голосі. В її новому акценті він чує ритм того, як вона віддаляється від нього.

Минають роки. Наташа й Деніел входять у дорослий світ життєвих справ і обов’язків.

Через п’ять років після їхнього переїзду занедужує Наташина мама й на шостому році помирає. За кілька місяців після похорону Наташа думає, чи не зателефонувати Деніелу, але минуло стільки часу… Вона не вірить власним спогадам про нього.

Її брат Пітер живе на Ямайці, не знаючи горя. Він заводить друзів і, зрештою, знаходить місце, де йому зручно. Колись у майбутньому, через багато років після смерті мами, він закохається у ямайську жінку й одружиться з нею. У них народиться донечка, і він назве її Патриція Марлі Кінгслі.

Семюел Кінгслі переїздить із Кінґстона до Монтеґо-Бей. Він грає у місцевому аматорському театрі. Після смерті Патриції він зрештою усвідомлює, що того дня у крамниці зробив правильний вибір.

Батьки Деніела продають магазин афроамериканському подружжю і купують квартиру у Південній Кореї, відтак проводять півроку там, а півроку в Нью-Йорку. Врешті-решт, вони перестають сподіватися, що їхні сини стануть стовідсотковими корейцями. Вони ж таки народилися в Америці.

Чарлі підтягує свої оцінки й закінчує Гарвард із червоним дипломом. Після випуску він майже взагалі не спілкується зі своєю родиною. Деніел як може заповнює порожнечу в серцях батьків. За Чарлі він не сумує.

Роки минають, і Наташа вже не знає, що означав той день у Нью-Йорку. Вона починає вірити, що все те диво з Деніелом їй примарилося. Згадуючи той день, вона впевнена, що просто романтизувала його, так, як роблять, коли вперше закохуються.

Однак з того дня таки вийшло щось добре. Вона почала шукати цікаву для себе справу і знайшла її у вивченні фізики. Іноді вночі, у м’які безпорадні миті, перед тим, як її долає сон, вона згадує їхню розмову на даху про кохання і темну матерію. Він казав, що кохання і темна матерія — це одне й те саме, єдине, що утримує Всесвіт, аби той не розлетівся на шматки. Щоразу, коли вона згадує це, її серцебиття пришвидшується. Потім вона посміхається у темряву й відкладає ці спогади на полицю для старих, сентиментальних, неможливих речей.

Та навіть Деніел уже не знає, що означав той день. Той день, що колись означав усе. Він пам’ятає всі крихітні збіги, які привели до того, що вони зустрілися і закохалися. Релігійний машиніст. Інтимні відносини Наташі з музикою. Куртка «DEUS EX MACHINA». Колишній хлопець-крадій. Навіжений водій BMW. Охоронець, який курив на даху.

Звісно ж, якби Наташа могла чути його спогади, то вказала б на той факт, що зрештою вони не разом, і що те, що сталося, водночас пішло не так.

Він згадує ще одне: як вони зустрілися після їхньої сварки. Вона говорила про кількість подій, які мали правильно скластися, аби утворився всесвіт. Вона говорила, що закоханість не можна порівнювати із цим.

Він завжди думав, що вона помиляється.

Бо зблизька все здається хаосом. Деніел вважає, що це питання масштабу. Якщо відійти на велику відстань і трохи зачекати, то з’являється порядок.

Можливо, їхньому всесвіту потрібно більше часу, щоб сформуватися.

33 Адміністративний центр і головний порт Ямайки.

Епілог

Ірен: альтернативна історія

Минуло десять років, але Ірен ніколи не забувала ту мить — чи ту дівчину, — яка врятувала їй життя. Вона працювала охоронницею у будівлі Служби громадянства та імміграції США у Нью-Йорку. Один із кураторів, Лестер Барнс, зупинився біля її посту. Він сказав, що їй залишила повідомлення якась дівчина. І та дівчина дякує їй. Ірен ніколи не знала, за що їй сказали те «дякую», але воно прийшло саме вчасно. Бо наприкінці дня Ірен планувала вчинити самогубство.

На обідній перерві вона написала передсмертну записку. Вона подумки намітила маршрут на дах своєї багатоповерхівки.

Однак це «дякую»…

Той факт, що хтось її побачив, став її початком.

Того вечора вона знову прослухала альбом Nirvana. У голосі Курта Кобейна Ірен почула ідеальне й прекрасне страждання, він так міцно натягнувся від самотності, неначе хотів зірватися. Але не зламався. І ще у цьому голосі була радість.

Вона думала про ту дівчину, яка не полінувалася і залишила повідомлення саме для неї. Це змінило щось усередині Ірен. Повністю не зцілило, але цього було достатньо, аби вона зателефонувала на гарячу лінію попередження самогубств. Це привело до психотерапії, яка, своєю чергою, привела до ліків, які день при дні рятували їй життя.

Через два роки після того вечора Ірен звільнилася зі Служби громадянства та імміграції США у Нью-Йорку. Вона згадала, що в дитинстві мріяла стати стюардесою. Тепер її життя простіше, радісніше, і вона проживає його на борту літаків. А через те, що вона знає, що в літаках може бути самотньо, і знає, наскільки відчайдушною може бути самотність, Ірен приділяє додаткову увагу пасажирам. Вона так завзято опікується ними, як не робить жодна стюардеса. Вона втішає тих, хто повертається додому з похорону, бо бачить, як туга бринить у кожній їхній клітині. Вона тримає за руки людей, які потерпають від акро- та агорафобії. Ірен вважає себе чимось на кшталт янгола-охоронця з металевими крилами.

І ось тепер вона здійснює останню перевірку перед вильотом, шукаючи пасажирів, яким може знадобитися трохи зайвої допомоги. Молодий хлопець на місці 7А щось пише в маленькому чорному блокноті. Він азіат із коротким чорним волоссям і добрими, але серйозними очима. Він покусує кінчик своєї ручки, замислюється, пише і знову трохи покусує. Його невимушеність захоплює Ірен. Він поводиться так, неначе сам-один в усьому світі.

Її очі блукають салоном і натрапляють на молоду чорношкіру дівчину на місці 8С. У неї вакуумні навушники у вухах і пишне кучеряве «афро», пофарбоване на кінчиках у рожевий. Ірен завмирає. Їй знайоме це обличчя. Теплий колір шкіри дівчини. Довгі вії. Повні рожеві губи. Пронизливий погляд. Звісно ж, це не може бути та сама дівчина. Та, що врятувала її життя. Та, якій Ірен уже десять років хоче подякувати.

Командир екіпажу оголошує зліт, й Ірен змушена сісти. Зі свого відкидного сидіння вона витріщається на дівчину, доки в неї не залишається жодного сумніву.

Щойно літак досягає крейсерської висоти³⁴, вона підходить до дівчини і стає біля неї навколішки у проході.

— Міс, — каже вона, і її голос тремтить.

Дівчина виймає свої навушники й невпевнено усміхається.

— Це прозвучить дивно, — починає Ірен. Вона розповідає дівчині про той день у Нью-Йорку — сірий контейнер, чохол для телефону з гуртом Nirvana, про те, як вона бачила її щодня.

Дівчина обережно слухає Ірен, не кажучи ні слова. На її обличчі з’являється щось… ніби біль. Там своя історія.

Утім Ірен продовжує:

— Ви врятували мені життя.

— Але я не розумію… — промовляє дівчина. У неї акцент, карибський абощо.

Ірен бере її за руку. Дівчина напружується, проте дозволяє це зробити. На них з усіх боків спрямовані зацікавлені погляди.

— Ви залишили мені повідомлення, у якому подякували. Я навіть не знаю, за що.

Хлопець з місця 7А заглядає між сидінь. Ірен ловить його погляд і супиться. Він відвертається, і вона знову питає дівчину:

— Ви мене пам’ятаєте? — раптом їй стає вкрай важливо, аби ця дівчинка, вже дівчина, пам’ятала її. Це питання злітає з її вуст, і вона стає колишньою Ірен — самотньою і наляканою. Схвильованою і непомітною.

Час зупиняється, й Ірен відчуває, наче її розірвало між двох усесвітів. Вона уявляє, як літак розпадається на частини. Спочатку підлога, потім сидіння, а там уже й металевий корпус. Вона разом із пасажирами висить у повітрі, і їх ніщо не тримає, окрім імовірності. Потім пасажири мерехтять і дематеріалізуються. Вони по черзі спалахують і розчиняються, примари іншої історії.

Усе, що залишається, — Ірен і ця дівчина.

— Я пам’ятаю вас, — відповідає дівчина. — Мене звуть Наташа, і я вас пам’ятаю.

Хлопець з місця 7А заглядає через сидіння.

— Наташо, — промовляє він. Його обличчя широко відкрите, а його світ повний любові.

Наташа підводить погляд.

Час повертає все на свої місця. Літак і сидіння відновлюються. Пасажири знову з плоті й крові. І з кісток. І з серцями.

— Деніел, — говорить вона. І знову: — Деніел.

КІНЕЦЬ

34 Висота, яка підтримується протягом значної частини польоту.

Подяки

Імміграція до нової країни — це вчинок, сповнений надії, сміливості й (іноді) відчаю. Хочу щиро подякувати всім людям, які здійснюють довгі подорожі до далеких берегів з будь-яких причин. Знайдіть те, що шукаєте. Завжди пам’ятайте, що країна вашого призначення лише виграє від вашої присутності.

Також хочу подякувати власним батькам-іммігрантам. Вони обоє — мрійники. Усе, чого я досягла, — завдяки їм.

Команди в Alloy Entertainment та Random House Children’s Books, дякую вам за те, що повірили в цю неможливу книжку. Дякую, що ризикнули зі мною. Венді Логгія, Джоель Хобейка, Сара Шандлер, Джош Бенк та Джілліан Венделл, ви — моя команда мрії. Я найщасливіша авторка у світі, бо ви зі мною. Величезна подяка Джону Адамо, Елейн Дамаско, Феліції Фрейзер, Ромі Ґолан, Беверлі Горовіц, Елісон Імпі, Кім Лобер, Барбарі Маркус, Леслі Морґенштейну, Тамар Шварц, Тіму Тер’юну, Едріенн Вейнтроб та Крісті Вітола. Без вас нічого б не вийшло.

Одна з найкращих речей у тому, щоб бути письменницею, — це зустрічі з читачами. Кожній людині, яка прочитала мої книжки, прийшла на автограф-сесію, надіслала мені імейл чи зв’язалася зі мною у соцмережах; кожному бібліотекарю, учителю, власнику/працівнику книжкової крамниці та блогеру: ДЯКУЮ, ДЯКУЮ, ДЯКУЮ. Завдяки вам я займаюся роботою мрії. Дякую за всю вашу любов і підтримку.

За останні кілька років я познайомилася з чудовими письменниками, які стали також і чудовими друзями. Девід Арнольд, Енн Кері, Шарлотта Хуан, Керолайн Кепнес, Керрі Клеттер, Адам Сілвера і Сабаа Тахір — дякую за вашу щиру підтримку і дружбу. Народе, я не пережила б цю божевільну подорож без вас. Також дякую лос-анджелеській спілці письменників і дебютній групі Fearless Fifteeners. Який же шалений був 2015 рік! Тішуся, що познайомилася з вами всіма. Нехай на нас чекає багато років письменництва.

Особлива й щира подяка Юн Го Бай, Чжунг Кім, Еллен О і Девіду Юну за те, що відповідали на мої нескінченні запитання про корейську й корейсько-американську культуру. Ваші думки та зауваження безцінні.

А ще моїм солоденьким цукерочкам, Девіду й Пенні. Ви — мій маленький усесвіт. Ви — моя причина всього. Я люблю вас над усе у світі.

Про авторку

Нікола Юн — автор роману «Увесь цей світ», бестселера за версією New York Times. Вона росла на Ямайці та в Брукліні, а тепер живе зі своєю родиною у Лос-Анджелесі. Нікола — безнадійний романтик, який непохитно вірить у кохання з першого погляду і в те, що воно може тривати вічно.

Table of Contents

Пролог

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Ірен

Деніел

Чарльз Чже Вон Бе

Родина

Наташа

Irie

Деніел

Наташа

Ірен

Наташа

Семюел Кінгслі

Деніел

Наташа

Машиніст

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Період напіврозпаду

Деніел

Дональд Крістіансен

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Мультивсесвіт

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Кохання

Деніел

Наташа

Ханна Вінтер

Адвокат Джеремі Фіцджеральд

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Волосся

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Волосся

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Семюел Кінгслі

Деніел

Офіціантка

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Доля

Наташа

Деніел

Наташа

Семюел Кінгслі

Деніел

Наташа

Наташа Кінгслі

Деніел

Наташа

Семюел Кінгслі

Наташа

Деніел

Де Хьон Бе

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Джо

Наташа

Деніел

Очі

Деніел

Наташа

Семюел Кінгслі

Деніел

Джеремі Фіцджеральд

Ханна Вінтер

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел

Наташа

Деніел + Наташа

Чотири хвилини

Наташа

Деніел

Час і відстань

Епілог

Подяки

Про авторку