Annotation

Назва «Вільшаний король» перегукується з германською міфологією і є глибоко символічною. Але сам роман наштовхує на думку про універсальніший міф, а саме міф про Людожера. Його головний герой Авель Тифож глибоко переконаний, що існує потаємна узгодженість між плином речей та його особистою долею. Він має в собі щось від чарівника й людожера, обидва ці образи глибоко притаманні французькому фольклору, а тому роман Турньє багато критиків вважають чи не найбільш значущим романом французької літератури двадцятого сторіччя.

Мішель Турньє

І

II

III

IV

V

VI

Авель Тифож і материнське покликання чоловіка

Інформація видавця

Примітки верстальника

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Мішель Турньє
Вільшаний король

Michel Tournier

LE ROI DES AULNES

Мішель Турньє

ВІЛЬШАНИЙ КОРОЛЬ

Роман

З французької переклав Віктор Шовкун

Видавництво Жупанського

КИЇВ

2011

ББК 84.4ФРА

Т88

Післямова

Філіпа де Моне

Художнє оформлення

Оксани Баратинської

Cet ouvrage a bénéficié des soutiens du Programme d'aide à la publication Skovoroda de l'Ambassade de France en Ukraine/Institut français d'Ukraine et des Programmes d'aide à la publication de l'Institut français/Ministère français des Affaires étrangères et européennes.

Це видання було здійснене за підтримки Програми сприяння видавничій справі «Сковорода» Посольства Франції в Україні/Французького інституту в Україні та видавничих програм Французького інституту/Міністерства закордонних та європейських справ Франції.

© Editions Gallimard 1970 pour la texte

© Editions Gallimard 1975 pour la postpfase

© Видавництво Жупанського;

В. Шовкун, переклад;

О. Баратинська, художнє оформлення, 2011.

ISBN 978-966-2355-18-5

Мішель Турньє, який народився в Парижі 1924 року, здобув Велику премію Французької Академії за роман «П'ятниця або Тихоокеанський рай» і Ґонкурівську премію за роман «Вільшаний король». Обраний членом Французької Академії в 1972 році.

Назва «Вільшаний король» перегукується з германською міфологією і є глибоко символічною. Але сам роман наштовхує на думку про універсальніший міф, а саме міф про Людожера.

Дитинство, позбавлене ніжности, приниження, яких довелося йому зазнати в підлітковому віці, професія, яку він вважав негідною свого таланту, зробили Авеля Тифожа ворогом суспільства та людей, з яких воно складається. Але один епізод із його школярського життя вселив у нього переконаність, що існує потаємна узгодженість між плином речей та його особистою долею: оскільки того ранку він мав постати перед дисциплінарною радою, він захотів, щоб його школа згоріла в полум'ї. І хоч за звичайних обставин такі побажання залишаються марними, того разу спасенна для нього пожежа таки сталася.

У Тифожі є щось від чарівника й від Людожера, причому перший керує другим і приходить йому на допомогу. Так, мобілізація 1939 року посприяла припиненню справи про зґвалтування, яка могла закінчитися для нього погано. Його школа знову згоріла!

Узятий у полон 1940 року, він потрапляє до Східної Прусії. Але тоді як його товариші пригнічені цією нескінченною пустельною рівниною, Тифож бачить у ній чарівний край, до якого він прагнув і який наповнює його почуттям дивної волі, примушуючи забути про те, що він перебуває в полоні.

Двоє великих Людожерів царювали тоді в тих лісах та на болотах: Ґерінґ, Людожер із Ромінтена, великий мисливець на оленів та поїдач упольованої дичини, й Гітлер, Людожер із Растенбурґа, який велів переробляти на гарматне м'ясо німецьких дітей. Тифож став Людожером із Кальтенборна, стародавньої тевтонської фортеці, куди відбиралися й де муштрувалися молоді хлопці, призначені стати окрасою Третього Райху.

Описуючи тяжкі випробування анархіста, що потрапив у пастку фашизму, реальні пригоди французького полоненого в Німеччині, висловлюючи деякі міркування про людську плоть та полювання на неї, малюючи портрети кількох людожерів, цей роман також прагне розкрити кілька таємниць глибокого характеру: осмислити «абсурд війни», гітлеризм, концентраційні табори, навальний наступ Червоної Армії суто символічними методами, не звертаючись до давніх пружин історії та психології.

І нарешті, поміщений у перспективу, яку відкрила «П'ятниця, або Тихоокеанський рай», «Вільшаний король» подає себе як текст, що описує нову модель негенітальної сексуальности.

Присвячується зганьбленій пам'яті старця Григорія Юхимовича РАСПУТІНА, що вилікував царевича Олексія й був убитий за намагання припинити війну 1914 року.

І
Нотатки лівої руки Авеля Тифожа

Аби вас щось зацікавило, досить дивитися на нього протягом тривалого часу.

Ґюстав Флобер.

3 січня 1938 року. Ти людожер, мала звичай казати мені Рашель. Людожер? Тобто казкове страховище, яке з'являється з темної глибини часу? Я й справді вірю у свою казкову природу, тобто в ту таємну співучасть, яка глибоко пов'язує моє особисте життя з плином речей і надає йому змогу впливати на перебіг подій.

Я вірю також у те, що я вийшов із темної глибини часу. Мене завжди дивувала легковажність людей, які глибоко переживають, думаючи про те, що чекає їх після смерти й байдужісінькі до того, що було з ними до їхнього народження. Тоді як дожиттєве існування не менш важливе, аніж післяжиттєве, й певно ховає в собі ключ до нього. Бо я, безперечно, вже перебував тут і тисячу років, і сто тисяч років тому. Коли земля була ще тільки вогненною кулею, що оберталася в небі з гелію, душа, яка примушувала її палахкотіти й обертатися була моєю душею. І карколомної давнини мого походження досить, щоб пояснити мою надприродну могутність: буття і я, ми так довго йдемо пліч-о-пліч, ми такі давні товариші, хоч надмірної любови між нами й не існує, але внаслідок давньої як світ звички одне до одного, ми розуміємо одне одного й ні в чому одне одному не відмовляємо.

Що ж до моєї страховинности…

Але насамперед, що таке страховище? Етимологія слова «монстр», яке є синонімом слова «страховище» приберігає для нас жахливу несподіванку: «монстр» походить від «демонструвати». Отже, страховище — це те, що демонструють, на що показують пальцем — на вулицях, на ярмарках та в інших місцях. І що страховинніше створіння, то більше його треба виставляти напоказ. Оце мене й лякає по-справжньому, адже я спроможний жити лише в невідомості й переконаний, що натовп до мене подібних дозволяє мені існувати лише внаслідок непорозуміння, бо просто не знає про моє існування.

Щоб не бути страховищем, треба бути схожим на подібних до себе, не відрізнятися від особин своєї породи або принаймні бути схожим на своїх батьків. Або мати нащадків, які покажуть, що ви перша ланка якоїсь зовсім нової породи. Бо страховища не відтворюють себе. Телята з шістьма ногами нежиттєздатні. Мул і лошак народжуються безплідними, так ніби природа хоче відразу припинити експеримент, який вона вважає невиправданим. І в ній я знаходжу свою вічність, бо вона замінює мені як батьків, так і нащадків. Давній, як світ, і безсмертний, як світ, я можу мати лише названих батьків і всиновлених дітей.

Я перечитую ці рядки. Мене звати Авель Тифож, я володію гаражем на майдані Порт-де-Терм, і повірте мені, я не псих. Тому все, що я написав вище, слід сприймати з усією серйозністю. Чому так? А тому, що майбутнє покаже — чи, точніше, проілюструє — серйозність тих міркувань, які я виклав вище.

6 січня 1938 року. Прокресливши неоном вологе й чорне небо, крилатий кінь Мобільгазу відкидає відблиск на мої руки й умить зникає. Це червонясте тремтіння й запах старого мастила, що ним просякнуте тут усе, створюють атмосферу, яку я ненавиджу і в якій, проте неусвідомлено, почуваюся цілком добре. Мало буде сказати, що я до всього цього звик: воно мені близьке й знайоме, як тепло мого ліжка або обличчя, яке я щоранку бачу у своєму дзеркалі. Але якщо вдруге я беру авторучку у свою ліву руку й сідаю перед білою сторінкою — третьою сторінкою своїх «Нотаток лівої руки» — то це тому, що я переконаний: я перебуваю, як то кажуть, на повороті свого існування, і я почасти сподіваюся, що цей щоденник допоможе мені втекти від свого гаража, від дріб'язкової роботи, яка мене тут утримує, і, в певному розумінні, від самого себе.

Усе може бути знаком. Але потрібен спалах сліпучого світла або оглушливий крик, щоб пробитися крізь нашу короткозорість або нашу глухість. Від перших років свого навчання в колежі Сен-Кристоф, я не переставав помічати ієрогліфи, накреслювані на моєму шляху, або чути слова, які нашіптувалися мені у вухо, нічого не розуміючи, неспроможний зробити з них іншого висновку, аніж той, що хтось висловлює сумнів у тому, чи правильно я живу, а також як доказ того, що небо не порожнє. Й ось учора світло, яке спалахнуло від, здавалося, найбуденнішої події, можна сказати, осяяло мій шлях.

Досить банальний нещасливий випадок на певний час позбавив мене можливости користуватися правою рукою. Я кілька разів крутнув ручку, намагаючись повернути до життя двигун, який не хотів заводитись від акумуляторів. Зворотний рух ручки заскочив мене зненацька, але, на щастя, моя рука та моє плече були в ту мить розслаблені, й весь удар прийняла на себе кисть, і мені здалося, я почув, як рвуться її сухожилля. Я мало тоді не виблював від нестерпного болю, й досі відчуваю, як боляче б'ється пульс під грубою перев'язкою з прогумованих бинтів, що обмотує мою руку, яку я поклав перед собою. Неспроможний виконувати однією рукою будь-яку фізичну працю, я піднявся на другий поверх своєї майстерні, де складено мої бухгалтерські книги та старі газети. Щоб чимось зайняти свій дух, я вирішив записати кілька мало пов'язаних між собою слів на аркуші з блокнота.

Саме тоді я зробив несподіване відкриття, що вмію писати лівою рукою! Атож, без будь-якого попереднього тренування, без вагань і анітрохи не спотикаючись, моя ліва рука впевнено виписує досконалі літери досить таки дивної форми, зовсім мені незнайомої. Ці літери ніби глузують із мене, позбавлені будь-якої схожости з моїм звичним почерком, почерком моєї правої руки. Я ще повернуся до цієї дивовижної події, про причину якої здогадуюся, але спочатку хочу розповісти про ті обставини, які примусили мене вперше взятися за перо з єдиною метою — вилити почуття, що зібралися в моєму серці, і явити істину.

Чи можу я не згадати тут про ще одну обставину, мабуть, не менш вирішальну, про свій розрив із Рашель? Але в такому разі мені доведеться розповісти цілу історію, історію кохання, історію мого кохання, власне кажучи. Немає сумніву, що мені не хочеться це робити, але мабуть, тут ідеться лише про відсутність звички. Для такого потайного від природи чоловіка, як я, розмазувати свої нутрощі на папері — досить бридка робота, але так було лише на початку, а потім моя рука потягла мене за собою, і я пережив відчуття, що, почавши розповідати про себе, я тепер не зможу зупинитися доти, доки не розгорну свій сувій до кінця. Можливо, відтепер події мого життя не зможуть відбуватися без того, щоб не бути словесно віддзеркаленими на сторінках того зошита, який називають щоденником?

Я втратив Рашель. Це була моя жінка. Не та жінка, яку називають своєю дружиною перед Богом і перед людьми, але жінка мого життя, я хочу сказати — зовсім не прагнучи похизуватися красним словом — вона була тим жіночим створінням, яке входило до мого персонального всесвіту. Я познайомився з нею кілька років тому, у той самий спосіб, у який я знайомився з усіма іншими людьми — як із клієнткою свого гаража. Вона з'явилася переді мною, сидячи за кермом свого пошарпаного «пежо», і її вочевидь утішав той подив, із яким люди тоді — більшою мірою, ніж тепер — дивилися на жінку за кермом автомобіля, зі мною вона відразу перейшла на приятельський тон, як із колегою по автомобілізму, швидко поширивши його на всі інші наші стосунки, і я не встиг опам'ятатися, як вона опинилася у мене в ліжку.

Мене передусім вразила її голизна, яку вона носила з не меншою невимушеністю, ніж будь-яке інше вбрання, ніж дорожній костюм або вечірню сукню. Погано, коли жінка не вміє триматися голою, коли вона не розуміє, що можна не тільки терпіти свою наготу, а й пишатися нею. І я з першого погляду впізнаю жінок, позначених такою вадою, з того, що вони тримаються сухо й стримано, а одяг наче прилипає до їхньої шкіри.

Невеличка голівка Рашель з орлиним профілем, накрита шоломом чорних кучерів, Рашель увінчувала могутнє й кругле тіло, жіночість якого могла похвалитися щедрими клубами, цицьками з великими ліловими пипками, тонким станом, який глибоко врізався в тіло, й цілою гамою округлостей бездоганної пругкости, надто об'ємних, щоб їх можна було вхопити пальцями й ущипнути. Загалом усі ці принади утворювали ніби систему неприступних фортифікацій. Щодо її моралі та поведінки, то вони не вирізнялися глибокою оригінальністю, вона ніби грала роль такої собі «дівчини-шибеника», що увійшла в моду після появи одного популярного роману. Щоб утвердити свою незалежність, вона опанувала бухгалтерське ремесло й працювала таким собі «летючим бухгалтером», обслуговуючи ремісників, комерсантів та дрібних підприємців, щоб навести лад у їхній системі обліку. Вона була єврейкою, і я звернув увагу на те, що й уся її клієнтура була єврейською, це пояснювалося конфіденційним характером тих документів, що їх її замовники могли довірити лише людині зі свого племені.

Мене міг би відштовхнути її цинічний дух, певний осудливий погляд на речі, свербіння розуму, яке примушує її завжди відчувати страх перед нудьгою, але її відчуття кумедного, її спроможність глибоко проникати в абсурд людей і в абсурд ситуацій, радість, яку вона вміла добути із сірих тонів життя, позитивно впливали на мою вдачу, завжди схильну до жовчного роздратування.

Пишучи ці рядки, я не можу не усвідомлювати, щó вона означала для мене, й горло мені стискається, коли я повторюю собі: «Я втратив Рашель». Рашель, я не знаю, чи кохали ми одне одного, але не випадає сумніватися в тому, що ми багато разом сміялися, а хіба це нічого не означає?

До речі, сміючись і без будь-якої злости вона виклала ті причини, які ми обоє мали взяти до уваги, щоб різними шляхами прийти до одного висновку, до неминучости нашого розриву.

Бувало, вона прилітала, як вітер, довіряла свою тарадайку моєму механікові, щоб він там щось у ній полагодив або почистив, і ми користалися цією перервою, щоб піднятися нагору в моє помешкання й при цьому вона неодмінно відпускала безсоромний жарт, що треба, мовляв, заправити не тільки машину, а й ту, що сидить за її кермом. У той день, одягаючись, вона недбало зауважила, що я кохаюся, як кенар. Я спочатку подумав, вона поставила під сумнів мій досвід у коханні, мою вправність. Проте вона виправила мою помилку. Ішлося тільки про мою поквапність, схожу на ту, з якою виконують свій подружній обов’язок малі пташки. Потім вона замріяно стала спогадувати одного зі своїх колишніх коханців, безперечно, найкращого з тих, що їх вона мала. Одного разу він пообіцяв їй, що трахатиме її всю ніч. І він дотримав свого слова, гаруючи на ній до самого світанку. «Щоправда, — чесно зізналася Рашель, — лягли ми досить пізно, а ночі в ту пору року були короткі».

Ця історія нагадала мені розповідь про козу пана Сеґена, яка вважала для себе справою чести битися з вовком протягом усієї ночі й дозволила себе зжерти лише тоді, коли зійшло сонце.

— Було б і справді непогано, — такий висновок зробила з моєї розповіді Рашель, — якби ти вірив у те, що я тебе проковтну, як тільки ти закінчиш.

І в ту мить я побачив, що вона й справді схожа на вовчицю зі своїми чорними бровами, хижими ніздрями й великим жадібним ротом. Ми знову з нею засміялися. Востаннє. Бо я знав, що її розум мандрівного бухгалтера уже обрахував мою неспроможність, і тепер шукає інше ліжко для своїх майбутніх розваг.

Як кенар… Протягом півроку, після того як це слово було промовлене, воно глибоко проникло в мою свідомість. Я давно знав, що одна з найчастіших форм сексуального фіаско — це ejaculatio precox, тобто надто раннє виверження сперми, неспроможність утримувати її в собі. Звинувачення Рашелі було цілком обґрунтованим, бо вона помістила мене за межу неспроможности, тобто виразила те велике непорозуміння, яке існує в людському паруванні, ґрандіозне розчарування жінок, яких чоловіки запліднюють, але ніколи цілком не задовольняють.

— Тобі наплювати на мою втіху!

З цим я мусив погодитися. Коли я навалювався на Рашель усім своїм тілом, щоб заволодіти нею, то те, що відбувалося за її заплющеними повіками, у її маленькій голівці гебрейської пастушки, анітрохи мене не цікавило.

— Ти тамуєш свій голод свіжою жіночою плоттю, а тоді повертаєшся до своїх залізяк.

Це була правда. І правда також те, що людину, яка з'їдає свій хліб, анітрохи не турбує, відчуває чи не відчуває втіху хліб, коли його отак з'їдають.

— Ти поглинаєш мене, наче біфштекс.

Може й так, якщо ми, не сперечаючись, погодимося з тим «кодексом чоловічости», який вигадали жінки, зробивши його зброєю своєї слабкости. Але передусім треба відзначити, що уподібнення кохання до споживання їжі не має в собі нічого принизливого, бо до такого вподібнення вдається чимало релігій, зокрема й християнство в акті причастя. Але ця ідея чоловічости — поняття суто жіноче — вимагає до себе пильної уваги. Адже чоловічість тут вимірюється сексуальною спроможністю, а сексуальна спроможність полягає лише в тому, щоб якомога надовше розтягувати статевий акт. Тут ідеться про самозречення. Отже, таке уявлення про могутність треба розуміти в його аристотелівському сенсі як протилежність акту. Сексуальна спроможність є чимось протилежним і ніби заперечує сексуальний акт. Вона є актом обіцяним, але ніколи не здійснюваним, нескінченно розтягуваним і стримуваним. Жінка є спроможністю, чоловік — актом. І таким чином, чоловік природно неспроможний задовольнити пристрасть жінки, що дозріває повільно, наче рослина. Якщо тільки він слухняно не підкориться її забаганкам, її ритму, напружено трудячись, щоб викресати бодай іскру радости з нечутливого тіла, яке йому віддається.

— Ти не коханець, ти людожер.

О літні вакації, о зáмки! Промовивши цю просту фразу, Рашель пробудила до життя привид страхітливого хлопця, що дозрів неймовірно рано і разом із тим зберіг дитячість, яка вселяла тривогу, хлопця, спогад про якого невтримно накотився на мене. Нестор. Я завжди передчував, що він повернеться в моє життя. Насправді він ніколи з нього не зникав, але після своєї смерти не тривожив мене надто наполегливо, з'являючись то там, то там у вигляді ледь помітних, — а іноді й кумедних — знаків, щоб я його не забував. Мої нові нотатки лівої руки та розлука з Рашель остерігають мене про близьке поновлення його могутности.

10 січня 1938 року. Нещодавно я роздивлявся одну зі світлин нашого класу, з тих, які роблять у червні, безпосередньо перед тим, як роздають нагороди. Серед хуліганських фізіономій, які там зображені, моя — найбільш худенька й нещасна. Шандавуен та Лютіньйо також там зняті — один скорчив гримасу під клоунською перукою, вирізаною з артишока, другий заплющив очі на хитрому личку, немов обмірковуючи, який фокус учворити під прикриттям оманливого свята. Проте Нестора там немає, хоч не випадає сумніватися, що цю світлину було знято ще за його життя. Проте не було нічого дивного в тому, що він захотів уникнути цієї маленької і трохи безглуздої церемонії й передусім не залишити жодного банального сліду від свого життя, перш ніж зникнути.

Я мав тоді близько одинадцяти років і не був новачком у школі Сен-Кристоф, де навчався уже другий рік. Але хоч я більше й не переживав тієї розгублености, яка опановує дитину, вихоплену зі свого звичного середовища й закинуту в невідомість, мій смуток лише поглибився і став ніби безповоротним під своєю спокійною замисленістю. У ту пору, пам'ятаю, я занотовував усі свої нещастя й не сподівався, що світло надії бризне на мене хай там з якого обрію. Я глибоко зневажав своїх учителів і той духовний світ, до якого вони вважали за потрібне нас прилучити. Я дійшов до того — але хіба моє ставлення до світу було коли-небудь інакшим? — що став вважати нікчемним і ні на що не здатним кожного автора, кожного історичного персонажа, кожен літературний твір, кожен матеріал, який наші вчителі готували й намагалися використати для нашої духовної поживи. Крихта за крихтою, гортаючи словники, збираючи все, що я міг зібрати в компілятивних шкільних підручниках, вишукуючи в курсах історії або французької мови те, що здавалося мені важливим, я почав створювати свою власну марґінальну культуру, персональний пантеон, у якому сусідили Алківіад і Понтій Пілат, Каліґула й Адріан, Фрідріх-Вільгельм Перший і Баррас, Талейран і Распутін. Існувала своєрідна манера говорити про політика або письменника — коли його засуджували, безперечно, але цього було недосить — яка примушувала мене нашорошувати вуха й здогадуватися, що йдеться про одного з моїх. Я, не гаючись, здійснював детальне розслідування, внаслідок якого двері мого пантеону або відчинялися перед новим кандидатом, або ні.

Я був тоді хирлявим і негарним хлопцем із гладенько прилизаним чорним волоссям, що обрамлювало смугляве обличчя, роблячи мене схожим і на араба, й на цигана, тіло я мав незграбне й кощаве, а мої рухи були невпевненими й позбавленими будь-якої ґрації. Але, певно, я мав ще якусь фатальну особливість, що спонукала нападати на мене найбоягузливіших і найслабших. Я вселяв їм несподівану надію, що вони також спроможні знущатися й принижувати. Не встигав продзвеніти дзвоник на перерву, як я опинявся на підлозі, й мені щастило підвестися на ноги лише тоді, коли вже починався наступний урок.

Пельсенер був новачком у нашій школі, але міцні м'язи й простота поведінки від самого початку забезпечили йому гідне місце в ієрархії класу. Велика частка його престижу підтримувалася шкіряним пасом небаченої ширини — згодом я довідався, що він був вирізаний із кінської попруги, — який він носив під своєю чорною сорочкою і в сталевій пряжці якого було не менше трьох шпеників. Він мав квадратну голову, накриту кучмою білявого волосся, безвиразне обличчя з правильними рисами, світлі очі з твердим поглядом, і коли він проходив між групками школярів, засунувши пальці за свій незвичайний пояс, підбиті цвяхами підбори його чудових черевиків дзвеніли на вимощеному гранітними плитами подвір'ї школи, а іноді з-під них навіть сипали снопи іскор. Це було створіння чисте й незлостиве, але також незахищене проти зла, і як ото дикуни з Тихого океану, які гинуть від мікробів, що не завдають ніякої шкоди білим, він відразу наповнився люттю, жорстокістю й ненавистю, щойно я відкрив йому глибокі суперечності, які терзали мою душу.

У школі незабаром виникла й швидко поширилася мода на татуювання. Один з екстернів торгував тушшю та загостреними перами, які дозволяли глибоко проколювати шкіру й наносити на неї знаки, не обдираючи її. Ми збавляли довгі години, покриваючи в такий спосіб татуйованими літерами, словами й малюнками свої долоні, зап'ястки та коліна, і щоразу йшлося про дурні та непристойні символи, які ми знаходили серед ґрафіті, що ними були розмальовані стіни школи та нужників.

Звичайно ж, Пельсенер не залишився байдужим до чарів нашого нового масового захоплення, але був позбавлений уяви та вправности, потрібних для того, щоб розмалювати себе згідно з вимогами своєї гідности. Тому він виявив великий інтерес у той день, коли я йому показав, наче випадково й несамохіть, аркуш паперу, на якому я намалював, доклавши всіх своїх зусиль, серце, пронизане стрілою, — з рани скапували краплі крови — а навколо нього слова: «Я твій до скону». Щоб підсилити враження, я вигадав, ніби перемалював це диво з грудей одного унтер-офіцера Іноземного Леґіону, що належав до моїх друзів. Потім запропонував йому свої послуги як татуювальника, якщо він захоче носити цю красу на внутрішній частині свого лівого стегна, де напис нікому не впадатиме у вічі, але при бажанні його можна буде показати, коли захочеш.

Ця операція вимагала чимало часу, і я трудився протягом усіх вечірніх уроків. Я вмостився сидіти під партою Пельсенера й працював із великим завзяттям завдяки допомозі інших учнів, які, сидячи за сусідніми партами, своїми тілами, книжками та портфелями затуляли мене від очей учителя. Моя робота неабияк ускладнювалася тим, що поверхня стегна, розплющеного на сидінні, була вельми нерівною.

Проте Пельсенер, здавалося, був дуже задоволений результатом, хоч водночас трохи здивований тим, що напис, який оточував серце, пронизане стрілою й закривавлене, перетворився на «А Т твій до скону». Не моргнувши й оком, я пояснив йому, що леґіонери застосовували ці ініціали, аби в такий спосіб виразити свій бунт проти Бога («атеїст до скону»). Пельсенер вочевидь анічогісінько не зрозумів із моїх туманних пояснень і наразі начебто задовольнився ними.

Проте наступного вечора на перерві о шостій годині він відвів мене вбік із виразом обличчя, що не обіцяв мені нічого доброго. Певно, хтось надав йому необхідні пояснення, бо він відразу заговорив про ті таємничі ініціали.

— A T, — сказав він, — це перші літери твого імени й прізвища. — Авель Тифож твій до скону. Негайно зітри мені цю дурню!

Мене було викрито, і, поставивши все на карту, я зробив те про що палко мріяв уже протягом кількох тижнів. Я підійшов до нього, поклав руки на знаменитий пояс на рівні стегон, і ковзаючи ними по шкірі з дивовижною повільністю, з'єднав їх у нього за спиною. А тоді поклав голову йому на груди в тому місці, де було серце.

Пельсенер, певно, запитував себе, що відбувається, бо протягом цих миттєвостей він не зворухнувся. Але потім його права рука повільна піднялася — у тому самому темпі, в якому рухались мої руки — й він дав мені ляпаса, а тоді брутальним поштовхом у груди, якому я не зміг опертися, розірвав наші обійми, і я дав сторчака, впавши на спину за кілька метрів від нього. Після чого він зробив напівоберт і пішов геть, бризкаючи іскрами з-під цвяхів, якими були підбиті підошви його черевиків.

Пізнавши в такий спосіб насолоду перетворити ближнього на раба, Пельсенер почав знущатися з мене, як тільки міг. Я служив йому як собака. Добровільно віддавав йому половину свого обіду в їдальні, бо не мав апетиту, й з великою радістю щоранку відмивав та начищав його незрівнянні черевики, бо чистити взуття я любив змалку.

Але ці забаганки, які стосувалися лише життєвих потреб, незабаром перестали задовольняти Пельсенера, і його зараженій злом душі захотілося гостріших насолод. Саме тому йому закортіло щодня годувати мене травою. Не встигала початися велика обідня перерва, як він заганяв мене на чахлий моріжок, що оточував пам'ятник нашого святого патрона, й, сидячи на мені верхи та брутально задерши моє підборіддя, жменями запихав мені в рота пирій, який я мусив жувати, щоб ті пучки не задушили мене. Навколо нас збирався гурт цікавих, і мене опановує ненависть та обурення, коли я думаю сьогодні про те, що жодного разу жоден із тих роззявляк, які так охоче завжди знущалися з мене, не втрутився, щоб покласти край тій огидній сцені.

Моя рабська покірливість могла закінчитися, лише досягши свого апогею. Це сталося на початку осени, після того як протягом кількох днів та ночей ішов дощ, який перетворив подвір'я нашої школи на болото. Камінці та шлак були невидимі під шаром багнюки й опалого листя, що здавалося оманливо м'яким. Ми жили, як сироти, постійно мерзнучи, постійно голодні, постійно брудні, а тут ще й вогкість, через яку наш одяг прилипав до тіла, перетворюючись спочатку на вологу оболонку, потім на луску, а потім на твердий панцир, який було дуже боляче відривати від тіла, коли ми роздягалися ввечері перед сном. А під ним — яка бридота! — гусяча шкіра, зсудомлені м'язи, зморщений, жалюгідний пеніс. У той день наші розваги набули незвично насильницького характеру, позначеного майже розпачем, так ніби неусвідомлено протестуючи проти нестерпних умов, у яких нам доводилося жити, ми хотіли перетворитися на банду або на зграю хижаків. Лунали дзвінкі ляпаси й глухі удари кулаками по фізіономіях, хлопці перечіплювали один одного й падали в багнюку по одному й по двоє, качалися в ній та вимащувалися з голови до ніг. Не чулося ані криків, ані образливих вигуків, але рідко бувало, щоб той, хто впав сам-один, потім не зачерпував повну жменю багнюки й не жбурляв її у свого кривдника, щоб той також не вибрався із цієї сутички чистим. Я тим часом ховався за стовпами, що підтримували дах ґалереї, уникаючи будь-якої зустрічі, бо кожна з них могла стати для мене фатальною. Проте я зовсім не боявся зіткнутися з Пельсенером, адже навряд чи в цій ґрандіозній битві він би звернув увагу на такого хирлявого супротивника. Тому я зовсім не злякався, коли наштовхнувся на нього, ухиляючись від брудного м'яча, що летів на мене зі швидкістю гарматного ядра. Пельсенер примудрився впасти лише на одне коліно, бо в нього була вимазана лише одна нога до половини, решта одягу була чистою. Я спробував чкурнути геть, але він спіймав мене за руку й підсунувши мені до обличчя своє брудне коліно, наказав: «Чисть!» Присівши навпочіпки біля його ніг, я заходився обтирати йому коліно своєю сумнівної чистоти хусточкою, але Пельсенера це не вдовольнило.

— Ти не маєш нічого кращого? Тоді облизуй!

Стегно, коліно й верхня частина литки були покриті гладеньким і блискучим шаром чорної грязюки, але під самою колінною чашечкою він уривався круглою червоною раною з нерівними краями, з якої витікав струмінь крови, що мав спочатку колір вохри, але потім ставав майже чорним, змішуючись із грязюкою. Мій язик облизав рану по колу, утворивши навколо неї сірий ореол. Я кілька разів випльовував із рота землю та рештки подрібненого шлаку. Рана, з якої не переставала сочитися кров, показувала мені свою примхливу географію з припухлою м'якоттю, з горбочками білої шкіри, з відгорнутими всередину губами. Я легенько лизнув її, але, мабуть, мій перший доторк не був таким легеньким, щоб не спричинити тремтіння м'язів, які утворювали заокруглений горбик навколо коліна. Тоді я лизнув удруге й цього разу затримав язик у рані. Нарешті мої губи доторкнулися до губів рани й залишалися там протягом часу, який я виміряти вже не міг.

Я не можу точно сказати, щó сталося потім. Здається, я почав тремтіти, мене навіть схопили корчі, й довелося віднести мене до лазарету. Якщо не помиляюся, то я лежав там, хворий, протягом кількох днів. Мої спогади про той епізод зі свого життя у школі Сен-Кристоф досить туманні. Проте я достеменно знаю, що мої вчителі визнали за потрібне сповістити про те, що зі мною сталося, мого батька, тобто про те, що я занедужав і, не повідомивши його, звичайно, про справжню причину, послалися на нестравлення шлунка, спричинене надуживанням солодкого. Навряд чи вони розуміли ту глибоку іронію, яка крилася в цьому поясненні.

13 січня 1938 року. Я не раз повторював Рашель: «Існують два різновиди жінок. Жінка-іграшка, якою можна гратися, милуватися, яку можна пестити поглядом і яка є окрасою життя чоловіка. І жінка-пейзаж. По такій жінці можна прогулюватися, роздивлятися її прикметні місця й навіть заблукати в її лабіринтах. Перша жінка вертикальна, друга — горизонтальна. Перша балакуча, вередлива, вимоглива, кокетлива. Друга мовчазна, уперта, егоїстична, замріяна».

Вона слухала мене, насупивши брови й дошукуючись у моїх словах того, що могло бути непохвальним для неї. Тоді, щоб насмішити її, я спробував викласти свою теорію в інших термінах: «Існують два різновиди жінок, — повторив я. — Одні мають паризький таз, а інші — середземноморський», і я розвів руки, показавши спочатку маленьку ширину, потім — велику. Вона всміхалася, тривожно запитуючи себе, чи включав я її до жінок із широким, як Середземне море, тазом, до яких вона, безперечно, належала.

Бо цей шибеник із жіночими формами є жінкою-пейзажем — тут не випадає сумніватися. Таз у неї явно середземноморський (зрештою, її родина походить із Салонік). Тіло — широке, приязне, материнське. Я остерігався казати їй про це, щоб не роздратувати її, бо слово для неї — похвала або агресія, а не дзеркало істини, і ще більшою мірою приховував від неї свої думки, які виникали в мене, коли я клав руку на опуклість її стегна, надзвичайно розвиненого, на такий собі мис, що панував над рештою пейзажу. Між двома могутніми масивами стегон лежала улоговина живота, що дихала холодом і тривогою. Я намагався розгадати, в чому полягає сексуальна таємниця жінки. Безперечно, не в цьому увігнутому животі — бо тут великих відмінностей від чоловіка немає. Сексуальну відмінність жінки, безперечно, треба шукати вище, на рівні грудей, де врочисто здіймаються два опуклі роги достатку.

Біблія освітлює це питання дивним світлом. Коли ми читаємо початок Книги Буття, у вічі впадає очевидна суперечність, яка спотворює цей шанований текст. «Бог створив людину за своєю подобою, Він створив її за подобою Бога, він створив їх чоловіком і жінкою. І Бог поблагословив їх і сказав їм: «Плодіться й розмножуйтеся, наповнюйте землю й підкоряйте її собі…» Незрозуміло, чому їх раптом стало двоє, тим більше, що Бог створив жінку з Адамового ребра значно пізніше, уже в другому розділі Книги Буття, натомість усе прояснюється, якщо буде застосовано однину в тій фразі, яку я зараз процитую: «Бог створив людину за своїм образом і подобою, тобто він створив її водночас в образі чоловіка й жінки. Він сказав їй: «Плодися й розмножуйся…» і так далі. Згодом Він приходить до висновку, що самотність, яку передбачає гермафродитизм — це недобре. Він занурює Адама в сон і дістає з нього не ребро, а жіночі сексуальні органи, з яких Він утворює окрему незалежну істоту.

Звідси стає зрозумілим, чому жінка не любить говорити про статеві органи, адже вона, власне кажучи, сама є статевим органом. Статевим органом, який чоловікові було б обтяжливо носити постійно, а тому він про нього здебільшого забуває й користується ним лише в разі потреби. Такою є властивість чоловіка — на відміну від тварин — мати свого інструмента завжди напохваті, інструмента, який йому потрібен, безперечно, але з яким він може спокійно розлучитися, на відміну від, скажімо, омара, завжди змушеного тягати із собою обидві свої клешні. І як рука є органом хапання, що дозволяє чоловікові користуватися для своїх потреб молотком, шпагою або олівцем, так і його член є органом хапання, що надає йому можливість користуватися своїм статевим органом, а не бути статевим органом самим по собі.

Якщо істина саме в цьому, то слід суворо осудити претензії шлюбу, який є намаганням знову міцно й нерозривно з'єднати те, що умисне було роз'єднане. Не треба знову сполучати те, що Бог визнав за потрібне розділити! Нічого у вас не вийде! Хоч усі ми з певним зачаруванням дивимося на старозаповітного Адама, навантаженого всім своїм репродуктивним знаряддям, що живе лежачи, либонь, неспроможний навіть підвестися на ноги, а тим більше працювати, адже все його життя — це безперервне блаженство й статевий акт нечуваної досконалости, під час якого володіє він і володіють ним — якщо не йдеться — а хто знає, чи таке з ним буває? — про той період, коли він перебуває у стані вагітности внаслідок своїх сексуальних трудів. Отже, нашому леґендарному предкові так тяжко підвестися на ноги тому, що він має в собі не тільки жінку, а й дитину, яка перебуває всередині жінки, тобто він схожий на ту дерев'яну матрьошку, що складається з кількох ляльок, позапиханих одна в одну.

Цей образ може здатися кумедним. Проте мене — який глибоко зневажає марноту шлюбу — він зворушує, він пробуджує в мені сам не знаю яку атавістичну тугу за надлюдським життям, яке перебуває понад плинністю часу й непідвладне старінню. Бо гріхопадіння людини, про яке розповідає Книга Буття — це не випадок із яблуком, бо то був, навпаки, поступ, набуття знання про добро й зло, то був поділ, що розколов на три частини первісного Адама, спочатку відокремивши жінку від чоловіка, а потім і дитину від жінки, утворивши цих трьох нещасливців: дитину — вічного сироту, жінку — завжди самотню, завжди опановану страхом, завжди заклопотану пошуком того, хто б її захистив, чоловіка — моторного, жвавого, але завжди схожого на правителя, якого скинули з престолу, щоб продати його в рабство.

Відновити втрачену єдність, відтворити первісного Адама — лише такою може бути мета шлюбу. Але чи не можна для цього знайти менш ідіотського способу?

16 січня 1938 року. Коли я пішов зі школи Сен-Кристоф, минув уже четвертий рік, як душа старої будівлі покинула її, і цей шкільний світ, релігійний і тюремний водночас, був населений лише тінями дітей та священнослужителів. Нестор помер, задихнувшись у шкільному підвалі, помер для інших, але для мене він був живий більше, аніж будь-коли.

Нестор був єдиним сином консьєржа нашого закладу. Кожен, хто знайомий із подібними інституціями, зрозуміє, якою силою наділяла його ця обставина. Живучи водночас у своїх батьків і в колежі, він користувався перевагами як інтернів, так і екстернів. Батько часто доручав йому всілякі дрібні домашні справи, й він тоді ходив по всіх будівлях, куди йому заманеться, маючи ключі майже від усіх дверей, разом із тим він мав повну волю виходити в місто, коли закінчувалися уроки.

Але все це мало б що означало, якби він не був, власне кажучи, Нестором. З плином років я ставлю собі запитання про нього, які не спадали мені на думку тоді, коли я був його другом. Чи це страховинне, напрочуд розумне, феєричне створіння було дорослим карликом, заблокованим у своєму розвитку в тілі дитини, чи навпаки велетенським немовлям, як підказували форми його тіла? Я не можу відповісти на це запитання. Те, що я пам'ятаю з його слів — не знаю, наскільки точно — свідчить про його надзвичайно ранній розвиток, якщо Нестор і справді був ровесником своїх односумів. Але це аж ніяк не можна вважати доведеним, і не виключено, що він був, навпаки, відсталим у своєму розвитку що, народившись у колежі, він був приречений залишитися в ньому навіки. Посеред моїх сумнівів одне слово не хоче втриматися на кінчику мого пера: вічний. Я говорив про вічність, маючи на увазі своє власне існування. Тоді немає нічого дивного в тому, що Нестор — від якого, поза всяким сумнівом, я походжу — вислизнув, як і я, поза межі часового виміру…

Він був дуже огрядний, можна сказати — жирний, і це надавало всім його рухам, навіть ході величної повільности й завдяки масі робило його грізним супротивником у бійках. Він не терпів спеки, легко вдягався в найлютіші морози й обливався потом протягом решти року. Ніби розчавлений власним розумом і своєю ненормальною пам'яттю, він говорив повільно, вкладаючи у свої слова зосередженість завчену й натреновану, в якій не було нічого природного, і мав звичай підносити вгору вказівного пальця, коли промовляв мудровану фразу, яку ми всі погоджувалися визнати надзвичайно розумною, хоч і не могли второпати в ній анічогісінько. Я спочатку думав, він бомбардує нас цитатами, яких навчився під час своїх занять та коли я увійшов до його орбіти, то зрозумів свою помилку. Його авторитет у всіх учнів був незаперечним, і, здавалося, й учителі боялися його і надавали йому привілеї, які спочатку здавалися мені надмірними, поки я не зрозумів, хто він такий.

Перший випадок, який засвідчив його привілейоване становище і який мені довелося спостерігати, справді здався мені вкрай кумедним і безглуздим, бо я тоді не мав найменшого уявлення про те, яка жахлива аура огортала все, що його стосувалося. У кожному класі під кафедрою вчителя стояв пофарбований у чорний колір ящик, який правив за кошик для використаного паперу. Коли хтось із учнів хотів піти до нужника, він просив у вчителя дозволу, піднявши руку з двома розчепіреними у формі літери V пальцями. На ствердний кивок головою наглядача або вчителя він підходив до ящика, швиденько опускав туди руку й рушав до дверей із пучком паперів у жмені.

Те, що Нестор не подав умовленого знаку V, проминуло мою увагу, бо його місце було в самій глибині класу. Але мене відразу вразила та недбалість, із якою він підійшов до ящика, і те, що сталося потім. Із маніакальною увагою він став роздивлятися папірці, які лежали зверху, але цей вибір його, певно, не вдовольнив, і він став нишпорити в ящику глибше, витягуючи назовні пожмаканий та подертий папір із самого дна, який він розгортав, роздивлявся і, здавалося, навіть читав, що на ньому було написано. Погляди всіх учнів у класі не могли відірватися від цієї дивної діяльности, і навіть сам учитель читав свій урок із географії голосом, що лунав дедалі повільніше, менш упевнено й перемежовувався дедалі тривалішими паузами. Мене, певно, вразила стривожена мовчанка, що опанувала клас, тоді як оглушливий гамір завжди вітав кожного іншого учня, що підходив до ящика. Але я тоді був новачком у колежі Сен-Кристоф, і я душився сміхом, впавши обличчям на парту, поки мій сусід не штурхонув мене ліктем під ребра зі злістю, причину якої я не зрозумів, не зрозумів я і його пояснення, яке він процідив крізь зуби, коли Нестор нарешті зупинив свій вибір на зошиті, списаному якимись каракулями: «Для нього важить не папір, а те, що на ньому написано, і хто його написав». Та фраза — і багато інших, які я намагаюся пригадати, — підкреслювала таємницю Нестора, проте не прояснювала її.

Він мав неймовірний апетит, і я щодня був його свідком, бо хоч він і вечеряв у своїй родині, але вранці снідав у їдальні. Кожен стіл був накритий на вісім осіб і відданий під відповідальність «голови столу», який мав за обов'язок стежити за справедливим розподілом наїдків. Одним із парадоксів, які не переставали мене дивувати протягом кількох перших місяців мого перебування у школі, став той факт, що Нестор не був головою столу. Але це аж ніяк не перешкоджало йому здобувати з такої ситуації щонайбільшу користь, бо учень, який виконував ці обов'язки — як, до речі, й усі інші, що сиділи за столом, — не тільки дозволяв йому перекладати до своєї миски добру чвертку їжі з усіх інших мисок, але й підносив йому пожертви у вигляді різних страв, як античному богові.

Нестор їв швидко, серйозно, наполегливо, зупиняючись тільки для того, щоб витерти піт із лоба, який стікав йому на окуляри. Було в ньому щось від Силена з його відвислими щоками, круглим черевом і широким задом. Трилогія «поїдання-травлення-випорожнення» стала ритмом його життя, й ці три операції оточувала загальна пошана. Але вони були лише зовнішньою оболонкою Нестора. Прихована мета його життя, про яку здогадувався лише я, полягала в розшифруванні знаків. Саме в цьому була суть його існування, якій він служив, підкоривши їй усю школу Сен-Кристоф.

Знаки, розшифрування знаків… Про які знаки йшлося? Що могло відкрити їхнє розшифрування? Якби я міг відповісти на це запитання, усе моє життя змінилося б і не тільки моє життя, а й — наважуся стверджувати, переконаний, що ніхто ніколи не прочитає цих рядків — сам хід історії. Не випадає сумніватися, що Нестор устиг зробити лише кілька кроків у цьому напрямку, але моїм єдиним прагненням є піти його слідами і, можливо, дійти трохи далі, аніж дійшов він, завдяки тому, що мені даровано більше часу, а також тому натхненню, яке промениться від його тіні.

20 січня 1938 року. Який же я непостійний, який хисткий! Я отримую дуже добру новину й я весь наповнююся радістю. Незабаром по тому новина виявляється хибною. Від неї не залишається нічого, анічогісінько. Проте не зовсім так. Унаслідок дивного феномену інерції радість, яка мене спочатку наповнила, а потім покинула, залишила позад себе таку собі щасливу скатертину, як ото море, що відкочується у відпливі, залишає за собою прозорі калюжки, у яких віддзеркалюється небо. У мені залишається хтось, хто ще не зрозумів, що добра новина була хибною, і по-дурному радіє далі.

Коли Рашель мене покинула, я сприйняв цю подію з легким серцем. Я й далі дивлюся на цей розрив без смутку й навіть вважаю його благодійним із певного погляду, бо переконаний у тому, що він веде за собою великі зміни, великі події. Але в мені існує інше «я», хистке й невпевнене в собі. Це «я» спочатку нічого не зрозуміло в історії з розривом. А втім, воно ніколи нічого спочатку не розуміє. Це «я», тупе, злопам'ятне, дратівливе, завжди омите сльозами та спермою, міцно прив'язане до своїх звичок, до свого минулого. Йому знадобилося кілька тижнів, аби зрозуміти, що Рашель ніколи вже не повернеться. Тепер воно це зрозуміло. І воно плаче. Я ношу його у глибині себе як рану, це наївне й лагідне буття, трохи глухе, трохи короткозоре, так легко вибиване з рівноваги, таке безпорадне перед нещастям. Це воно, безперечно, примусило мене шукати в холодних коридорах школи Сен-Кристоф маленького невтішного привида, зацькованого ворожістю всіх і сп'янілого від дружби одного. Якби я міг тепер, через двадцять років узяти його нещастя на свої дорослі плечі й дарувати йому велику, велику радість!

25 січня 1938 року. Колеж Сен-Кристоф займав у Бове стародавні будівлі цистеріанського абатства, що називалося так само, заснованого 1152 року й закритого 1785. Від середніх віків тут залишилися тільки склепіння реставрованої монастирської церкви, а головні установи колежу розташувалися у величезному монастирському будинку, спорудженому Жаном Обером у вісімнадцятому сторіччі. Ці подробиці мають свою вагу, бо атмосфера суворости й гніту, що панувала в закладі, безперечно, була в якийсь спосіб пов'язана з історією цих стін. Ця атмосфера ніде не була відчутнішою, як у внутрішніх ґалереях монастиря, досить примітивна архітектура яких виникла не далі як у сімнадцятому сторіччі і які правили за місце відпочинку для пансіонерів уранці перед прибуттям екстернів і ввечері після того, як вони розходилися по домівках. Нам було дозволено перебувати лише в ґалереях, і ми могли тільки через балюстраду милуватися невеликим садочком, який вона оточувала і який дбайливо доглядав батько Нестора, там височіли сикомори, що влітку пропускали зеленаве світло, а в центрі стояла широка вищерблена ваза, де росла папороть. Смуток, яким дихало те місце, здавався ще тяжчим і задушливішим через високі стіни, що оточували його зусібіч.

Отже, за відсутности екстернів, які становили наш зв'язок із зовнішнім світом, ми двічі на день мусили перебувати в тій зеленій в'язниці, яку між собою називали акваріумом. Галасливі ігри та біганина були там заборонені, та й атмосфери того місця було цілком достатньо, щоб відбити від цього всяке бажання, проте ми охоче приходили туди, бо тільки там можна було спокійно поговорити й таким чином акваріум — навіть більшою мірою, ніж каплиця, їдальня або дортуари, — був тим місцем, де збиралися й спілкувалися між собою півтораста учнів, приречених жити життям замкненим, яке давало не так багато можливостей для нормальних людських стосунків. Нестор з'являвся там дуже рідко, тому що, як я вже згадував, вечорами він не приходив до їдальні, бо вечеряв зі своїми батьками. Проте його присутність там відчувалася, адже двоє його довірених осіб, Шандавуен та Лютіньйо, брали на себе обов'язок передавати його послання та накази. Ішлося, як правило, про вельми гнучку систему покарань та визволення від них, яка діяла в колежі Сен-Кристоф і в якій Нестор володів незбагненною могутністю.

Мені довелося на власній шкурі пізнати всю ту систему покарань, оскільки я постійно потерпав від якихось її варіантів. Існували такі види покарання, як «пелотон», коли вервечка учнів мусила протягом чверті години, півгодини або години мовчки марширувати по внутрішньому майданчику, «секвестр», коли покараному заборонялося озиватися нехай там до кого, крім тих випадків, коли йшлося про те, щоб відповісти на запитання вчителя або наглядача, «еректум», що зобов'язував їсти в їдальні самому-одному, за окремим маленьким столиком і стоячи. Та я був готовий тисячу разів витерпіти будь-яке з цих знущань, аби тільки не почути жахливої фрази, що повідомляла про неймовірне приниження, яке на мене чекало: «Тифож, на молитву!» Бо тоді треба було покинути клас, піднятися на два поверхи, звернути в безлюдний коридор і нарешті штовхнути двері, що вели до приймальні ректора з дисципліни. Там покараний учень ставав навколішки на молитовному ослінчику, що стояв у самому центрі кімнати перед дверима до кабінету й повинен був теленькати у дзвінок, який лежав на підлозі на відстані його простягненої руки. Молитовний ослінчик, необхідність стояти на ньому навколішки й теленькати у дзвіночок — я не можу сьогодні не бачити в цьому каральному ритуалі сатанинську пародію на Піднесення Дарів. Бо не для того нас посилали на цю каральну «молитву», щоб ми там справді молилися. Від тієї миті, коли дзвінок починав теленькати, минало іноді кілька секунд, а іноді ціла година, й це було найвитонченішим, найнестерпнішим покаранням. Нарешті, раніше чи пізніше, двері кабінету рвучко відчинялися і з'являвся префект у шарудливій сутані, тримаючи в лівій руці постанову про звільнення від кари. Він підбігав до молитовного ослінчика, давав винному замашного ляпаса, тицяв йому в руку документ, який підтверджував, що він відбув своє покарання, й відразу по тому зникав.

Проте існувала також система звільнення від усіх цих покарань, опрацьована на основі найвитонченішої казуїстики. Право на таке звільнення давали картонні чотирикутники білого, синього, рожевого або зеленого кольору — залежно від своєї сили, які видавалися за три високі оцінки або за перші місця в написанні твору. Ми знали, що в уявленні наших добрих отців, шість годин пелотону дорівнювали за своєю вартістю одному дневі секвестру, що дві години еректума або годину «молитви» можна було викупити першим місцем у написанні твору, двома другими місцями, трьома третіми або чотирма оцінками, вищими за 16. Але покараний учень часто волів страждати й зберігати свої чотирикутники, бо вони дозволяли йому купити собі не лише звільнення від покарань, а й право на «невеличкий вихід» (у неділю пополудні) або «великий вихід» (у неділю протягом усього дня).

Проте ця система майже завжди була суто теоретичною й ніби хворою на параліч, бо попри геній святих отців, які винайшли систему відповідностей заслуг покаранням, вони також постановили, що звільнення мають бути персональними — номер облагодіяного ставили на картонному чотирикутнику, і ним міг скористатися лише той, хто його заслужив, а заслужити їх могли лише найкращі учні, відмінники в навчанні, улюбленці вчителів та наглядачів, які мали в них найменшу потребу, бо само їхнє становище надійно оберігало їх від пелотона, секвестру, еректуса та «молитви». І знадобився весь геній Нестора, щоб виправити цю недосконалість.

2 лютого 1938 року. Протягом цілого дня я натягував еластичну шину на свої пальці, а потім намагався її стягнути. Завтра спробую остаточно визволитися від цієї штуковини, яка дратує мене не менше, аніж дратувала б подружня обручка, якби я її носив. Ця шина нагадує мені маленьку руку, що вчепилася в мої пальці і судомно стискається, коли я намагаюся її відірвати.

8 лютого 1938 року. Іноді доводиться поринути в саму глибінь ночі, щоб нарешті побачити, як світло надії пробивається крізь чорне небо. Саме «молитва» вперше обдарувала мене благодаттю, яка досі мене не покинула.

Якась колотнеча виникла в тому куточку класу, в якому я принишк, і я навіть не пам'ятаю, чи брав я в ній бодай якусь участь. А проте жахливий вирок упав на мою голову з висоти катедри: «Тифож, на молитву!», і тремтіння садистської радости, яке завжди супроводжує цей вид покарання, пробігло з кінця в кінець класу. Я підвівся, наче в кошмарі, й попрямував до дверей посеред нечистої мовчанки, утвореної із сорока стримуваних подихів. Це було в грудні на порозі зими, що обіцяла бути суворою; я почувався не вельми добре після своєї пригоди з Пельсенером, який, здавалося, перестав мене помічати, після того як я вийшов із лазарета. Вологі сутінки накривали подвір'я, де за чорною стіною каштанів можна було, проте, розгледіти ліворуч безлюдну ґалерею, а в глибині силует нужника, що гордо бовванів, немов вівтар, який димівся від хлоп'ячих узливань. Я бездумно буцнув ногою м'яч, забутий біля підніжжя ґалереї. Чорні фартухи, що висіли на пощербленій вішалці, були схожі в темряві на родину кажанів. Небажання жити наростало в мені, наче мовчазний дзвін. Це був потаємний крик, придушене виття, яке вихоплювалося з мого серця, щоб злитися з вібрацією нерухомих речей. Потужний вихор затягував — їх і мене — в небуття, жбурляв нас в обійми смерти, навалювався на нас лютим натиском, який гнув мої плечі донизу. Я сів, звісивши ноги в канаву, й обхопив руками коліна. У своїй самотності я міг принаймні розраховувати на цих двох близнят із квадратними, лисими й горбкуватими черепами, які належали тільки мені. Я доторкнувся губами до чорної кірки, що запеклася посеред моєї поділеної на ромби шкіри, подекуди брудної, а подекуди запилюженої й сухої. Я з полегкістю вдихнув знайомий мені запах натертого кременю. Я зрозумів, що досить брутально зіткнувся з глибиною ночі, так брутально, що був досі приголомшений нею, коли став підійматися сходами до місця своїх тортур. Приймальня префекта з дисципліни була занурена в півсутінь. Я остерігся вмикати там світло. З ослінчика для молитви було видно лише білу стіну з яскраво розмальованою картиною, на якій був зображений Христос у терновому вінку, якого шмагав римський леґіонер. Я тоді був ще такий далекий від читання знаків, яке потім стало великою справою мого життя, що не зрозумів тієї символіки. Це сьогодні я бачу в кожному побитому людському обличчі, хоч би яким грубим воно здавалося, обличчя Ісуса.

Десь удалині бамкнув дзвін. Підлога заскрипіла. Смужка погрозливого світла просоталася з-під дверей префекта. Я стояв навколішки на ослінчику для моління, тамуючи подих. Минали хвилини, а я ніяк не наважувався закалатати у дзвоник покарання «молитвою». Але де він, той дзвоник? Я став обмацувати в темряві підлогу навколо. Незабаром мої пальці доторкнулися до дерев'яної ручки, що була прикріплена до мідної спіднички. Я підняв той важкий і підступний предмет із такою обережністю, ніби йшлося про сонну змію. Я почув себе впевненіше, коли мої пальці обхопили язичок. Він був відлитий з олива, з канавкою посередині, і його поверхня була гладенькою, наче людська плоть. Це свідчило про довгі роки служби, і я уявив собі численних покараних «молитвою», яких цей дзвінок примушував розмазувати сльози по дитячих личках, але тут раптом він вислизнув у мене з руки, підстрибнув на обтягнутому м'якою підшивкою ослінчику для моління й покотився по підлозі з оглушливим передзвоном. Відразу ж двері до кабінету розчинилися і світло затопило кімнату. Закам'янівши від страху, я заплющив очі й став чекати ляпаса.

Проте ляпаса не було. Навпаки, щось м'яке й шовковисте з легким шелестінням доторкнулося до моєї щоки. Я нарешті наважився розплющити очі. Шандавуен стояв біля мене, ощирений у посмішці й кривляючись, за своїм звичаєм, і простягував мені аркуш паперу, яким він щойно полоскотав мою щоку. Потім він відступив, зробив мені клоунський реверанс і зник за дверима до кабінету. Після чого його голова висунулася рівно настільки, щоб скорчити останню гримасу, й двері за ним зачинилися.

Я подивився на папір, який він мені передав: це було посвідчення про те, що я відбув своє покарання «молитвою», підписане префектом.

Коли я повернувся до класу, голова в мене гуділа більше, аніж якби я відбув подвійне покарання «молитвою». Але звісно, я тоді нічого не зрозумів і навіть не здогадувався про те, що став свідком утворення першої тріщини в тому монолітному блокові долі, яка розчавлювала мене. Від того пам'ятного дня я міг перестати дивитися на неї як на невідворотне й a priori вороже зчеплення й визнати, — а згодом я таки мусив це визнати, — що вона могла укласти певну домовленість із моєю особистою історією і зробити Тифожа невід'ємною часткою загального плину подій.

Але пригода з покаранням «молитвою» була тільки першим завчасним знаком. Мені довелося ще досить довго чекати, поки відбулася подія, яка мала круто змінити моє становище у школі Сен-Кристоф і відкрити нову еру в моєму житті.

На вербну неділю інтернів традиційно виводили на заміську прогулянку з пікніком, які позначали кінець зимового сезону. Я терпіти не міг будь-яких виправ за мури колежу, в яких моя недоля мала принаймні змогу згортатися в клубочок і бодай трохи зігрітися, але ця прогулянка здавалася мені нестерпно огидною. Насправді ми виїздили з нашої школи двома групами. Ті, хто мав велосипед, утворювали — як кавалеристи в колишній армії — таку собі вищу еліту, яка здійснювала набагато дальшу прогулянку під керівництвом молодого священика, що торохтів на велосипеді з моторчиком. Я, звичайно ж, становив частку піхоти, яка тарабанилася пішки багато кілометрів під охороною цілої зграї лютих наглядачів.

Ось-ось мав пролунати свисток до від'їзду, коли сталася подія, що вкрай здивувала всю школу. З'явився Лютіньйо, який вів рукою блискучий велосипед, велосипед Нестора. То був велосипед марки «Алсіон». Гранатового кольору, зі світло-жовтими смугами, з кермом із хромованої сталі, з маленьким дзеркальцем заднього виду ліворуч і дзвінком на два звуки праворуч, він мав надувні шини з білими боками, позаду багажник, на якому був закріплений ліхтар і зовсім незвичайне, як на ті часи, вдосконалення — троє трибів, що дозволяли перемикати швидкості.

Ми всі спостерігали, як Лютіньйо підійшов до групи велосипедистів: він не знайшов там того, кого шукав. Тоді він перетнув подвір'я, на плитах якого велосипед підстрибував, наче кінь, який б'є копитами, і рушив прямо до мене, загубленого в гурті піхоти. Він передав мені велосипед і просто сказав:

— Це тобі від Нестора, для прогулянки.

Мій подив був не меншим, аніж подив моїх односумів, які відразу звинуватили мене в досконалому вмінні прикидатися, бо здавалося очевидним, що тільки давня й велика дружба могла спонукати Нестора зробити мені таку незвичайну послугу. Збоку та сцена могла здатися цілком звичайною, і, безперечно, той, хто не був утаємничений у глибинне життя колежу Сен-Кристоф, не надав би їй аніякої ваги. Що ж до мене, то навіть тепер, через чверть століття, я не можу пригадати ту подію без великої радости й гордости.

Протягом усього наступного тижня Нестор, здавалося, не звертав на мене щонайменшої уваги. Шкільний етикет не дозволяв мені набридати йому своєю вдячністю. Але наступної суботи під час великої перерви о сімнадцятій годині, коли екстерни покидають школу, Лютіньйо прийшов повідомити мене, що віднині я сидітиму в класі на іншому місці, й допомогти мені перенести мої речі.

Було само собою зрозуміло, що місця, на яких сиділи учні, визначалися верховною владою префекта дисципліни, який робив це всупереч їхнім бажанням, наскільки можливо, або розлучаючи їх із їхніми друзями, або віддаючи перші місця ледарям і мрійникам, яким би дуже хотілося ховатися у глибині класу, де вони почувалися б цілком щасливими. Лише Нестор міг безкарно порушувати цей порядок і сідати там, де йому заманеться. Він розташувався в найвіддаленішому лівому кутку класу, біля самого вікна. Щоб мати змогу безперервно спостерігати за подвір'ям, він навіть підняв свою парту, підклавши під неї шматочки дерева, й замінив на звичайне скло одну з шибок, бо вікна у класі були засклені матовими шибками. Таким чином за постановою, яка могла надійти тільки від нього, я мав тепер сидіти в тому самому лівому закутні, поруч із ним, праворуч від нього, власне кажучи. Після несподіваного випадку з велосипедом це переселення не здивувало нікого, а точніше, всі чекали, що воно відбудеться, — вчителі та наглядачі так само, як і учні.

Відтоді я жив у колежі Сен-Кристоф, оточений протекцією, що була ніби й мало помітною, але надзвичайно ефективною. Не минало й тижня, щоб я не знаходив якогось подарунка у своїй шафці пансіонера; злива покарань відтепер обминала мою голову; більші хлопці, які завжди знущалися з мене, з наступного дня в таємничий спосіб стали зовсім іншими. Але все це було дрібницями супроти сяйва, яке променилося від Нестора і в якому я перебував під час уроків і занять. Його величезна маса, здавалося, нахиляла всю кімнату до того кутка ліворуч, у глибині класу, де він сидів. Принаймні для мене центр класу був саме тут, а не біля кафедри, на якій один за одним базікали кумедні й ефемерні балакуни.

12 лютого 1938 року. До мене прийшов клієнт у супроводі дівчинки років п'ятьох-шістьох. Коли вони йшли геть, дівчинка, прощаючись, подала мені ліву ручку, за що батько негайно висварив її. Я помітив, що більшість дітей, не старших за сім років — вік найвищого розуму! — ніби заохочують нас, щоб ми подавали їм ліву руку, коли вітаємося або прощаємося з ними. Sancta simplicitas[1]! Вони знають у своїй невинності, що права рука забруднена найогиднішими доторками, що вона щодня вкладається в руки вбивць, священиків, поліціантів, тих, хто перебуває при владі, як ото повія щодня вкладається до ліжка багатіїв, тоді як ліва рука, нікому невідома й непривітна, залишається в тіні, як весталка, зберігаючи себе лише для контактів із найближчими людьми. Запам'ятай: віднині ти завжди повинен подавати дітям до сімох років віку лише ліву руку.

16 лютого 1938 року. Нестор писав і щось малював безперервно. На жаль, мені не пощастило ані заволодіти бодай одним із його зошитів, ані зберегти їх. Усе, що він мені казав, здавалося мені надзвичайно мудрим, хоч я майже нічого з того не розумів, і тепер, через двадцять років, я не переконаний, що ті слова, які я пригадую, це справді його слова. Той період мого життя — не такий уже й тривалий, який я прожив біля нього, — залишив у мені такий глибокий слід, і ті випробування, що їх мені довелося витерпіти потім, так нерозривно з ним пов'язані, що навряд чи я зміг би з'ясувати, до чого я дійшов сам-один, а що мені дісталося від нього.

Власне кажучи, аби переконатися в тому, що я справжній наступник Нестора, мені досить кинути погляд на мою ліву руку, яка бігає по паперу й мережить його своїми літерами. Бо саме цю руку Нестор подовгу тримав у своїй руці, він плекав у своїй вологій і важкій долоні мій тендітний кулачок, це маленьке й кістляве прозоре яєчко, що спочивало в тому теплому кублі, не розуміючи, якою потужною енергією воно там заряджається. Уся сила Нестора, сила його всевладної і руйнівної думки перелилася в мою руку й тепер день за днем виписує ці нотатки, авторами яких є ми обидва. Маленьке яйце розкололося й народило цю ліву руку з волохатими й прямокутними пальцями, з широкою, як плато, долонею, більше пристосованою орудувати ломом, аніж авторучкою.

Тримаючи мою лівицю у своїй правій руці, Нестор писав і малював своєю лівою рукою. Можливо, він завжди був шульгою. Проте я волію з гордістю припускати, що він писав лівою рукою лише для мене одного, з єдиною метою мати змогу тримати мене за руку, не припиняючи писати. Але не випадає сумніватися в тому, що я ніколи не почував себе таким близьким до нього, як у той пам'ятний день, — кілька місяців тому, — коли я зі священним трепетом усвідомив, що вмію писати лівою рукою, що моя ліва рука, ледь доторкнувшись до паперу, без попередніх тренувань, без ніякого навчання стала покривати його літерами зовсім нового почерку, не схожого на звичний почерк моєї правої руки.

Таким чином я дістав змогу порівняти два свої почерки: один давно звичний, соціальний, комерційний, що віддзеркалював замаскованого персонажа, яким я намагаюся здаватися в очах суспільства, другий — лівий, деформований усіма відхиленнями генія, наповнений блискавками й криками, одне слово, наповнений духом Нестора.

18 лютого 1938 року. Щоразу, коли на щитку приладів автомобіля, який передають мені в ремонт, я бачу медальйон з образом Святого Кристофа, я пригадую колеж у Бове й дивуюся, якими постійними є ті знаки, що супроводжують моє життя. Деякі з них випадкові й мало серйозні. Але ці можна вважати фундаментальними. Сам колеж Сен-Кристоф, моя професія автомеханіка… Та й не тільки це. Моє смугляве обличчя й гладеньке чорне волосся, що дісталося мені від матері, бо вона була схожою на циганку. Я ніколи надто не цікавився минулим своєї родини, моє життя й без того наповнене передчуттями, але я не здивувався б, якби з'ясувалося, що її предки жили, мандруючи на запряжених кіньми повозах.

Як і ім'я Авель, що здавалося мені випадковим до того дня, коли в Біблії я прочитав про перше вбивство, яке сталося в історії людства. Авель був пастух, Каїн — рільник. Пастух — тобто кочовик, рільник — тобто чоловік, осілий на землі. Сварка між Авалем і Каїном триває від покоління до покоління від першопочатку часів до наших днів як атавістичне протистояння між кочовими й осілими народами або, якщо точніше, відбивається в тих запеклих переслідуваннях, від яких потерпають кочовики з боку осілих. І ця ненависть досі не згасла, далеко до того, щоб вона згасла, вона знаходить свій вияв, наприклад, у ганебних законах, яким примушують підкорятися циган — до них ставляться як до рецидивістів — і в тих плакатах, які можна прочитати на околицях сіл: «Стояти табором заборонено».

Як відомо, Бог оголосив Каїна злочинцем, і його покарання, як і його ненависть до Авеля також передаються від покоління до покоління. «І сказав Господь: Що ти зробив? Голос крови брата твого волає до Мене з землі. А тепер ти проклятий від землі, що розкрила уста свої, щоб прийняти кров твого брата з твоєї руки. Коли будеш ти порати землю, вона більше не дасть тобі сили своєї. Мандрівником та заволокою будеш ти на землі». Таким чином Каїн був покараний у найгірший спосіб у його власних очах: він мусив стати кочовиком, таким як Авель. Він був обурений таким вироком, і не підкорився йому. Він заховався від очей Усевишнього й побудував місто, перше місто на землі, яке він назвав Енок.

І я стверджую, що це прокляття осілих рільників — завжди налаштованих проти своїх братів-кочовиків — триває до наших днів. Бо земля не може їх прогодувати, вони мусять збирати свої пожитки й вирушати невідь куди. Тисячами вони мандрують від краю до краю — і протягом останнього сторіччя було проголошено закони, які обумовлювали надання виборчого права певним ступенем осілого життя, велика маса мандрівного народу не допускалася до виборчих урн, бо цих людей вважали недобромисними, позаяк вони відірвалися від землі. У кінцевому підсумку, вони оселилися у містах, де утворили пролетарське населення великих промислових центрів.

А я ховаюся собі серед осілого народу зі своєю фальшивою добромисністю. Я не зриваюся з місця, звичайно, але я ремонтую саме той інструмент, який створено для міґрацій, — автомобіль. І терпляче чекаю, бо знаю, що настане день, коли небо, чиє терпіння лусне від тих злочинів, які чинить осілий народ, почне поливати їхні голови вогненним дощем. І тоді вони, за прикладом Каїна, муситимуть повибігати на дороги, втікаючи з усіх ніг зі своїх проклятих міст та від землі, яка відмовиться їх годувати. А я Авель, єдиний усміхнений і задоволений, розгорну свої великі крила, які я ховав під робою автомеханіка, й відштовхнувшись ногами від їхніх занурених у морок голів, полечу до зірок.

25 лютого 1938 року. Одного дня Нестор дістав зі своєї парти невеличку квадратну картонну коробочку й підніс її до мого вуха. Я почув приглушене мелодійне гудіння, наче гурчання літака, який летів високо в небі. Примружені очі мого друга іронічно дивилися на мене крізь скельця окулярів, опуклі, як лупи. Він поставив коробочку на стіл. Вона відразу стала на один зі своїх кутів і, нахиляючись, затанцювала з повільною і величною ґрацією. Гурчання ставало гучнішим, потужнішим мірою того, як коробочка нахилялася все нижче, роблячи свої оберти. Нарешті вона лягла на одну зі своїх граней і, зробивши ще кілька обертів довкола себе, більше не рухалася. Я з цікавістю схилився над коробочкою й прочитав надрукований на ній текст: «Винайдено 1852 року славетним французьким фізиком Леоном Фуко з метою довести, що Земля обертається довкола себе…» У цю мить Нестор відкрив коробочку і став пояснювати мені серйозним голосом: «Це гіроскоп, ключ до абсолютного». Прилад був утворений із двох сталевих концентричних кілець, спаяних перпендикулярно одне до одного. Досить важкий диск із червоної міді був уставлений в одне з кілець і перетнутий віссю, гострі кінці якої занурювалися у два отвори, діаметрально протилежні, другого кільця в такий спосіб, щоб воно могло обертатися з диском. Нестор просунув в один з отворів осі кінець шворки, після чого намотав шворку на вісь. Потім рвучко смикнув за протилежний кінець шворки, яка стала з клацанням розкручуватися. Диск загурчав. Потім Нестор витрусив із коробки невеличкий макет Ейфелевої вежі й поставив гіроскоп на її вершину. Відразу ж почався ґраційний танець. Маленький прилад із такими геометрично строгими формами обертався навколо своєї нерухомої точки, описуючи дедалі ширші кола, й помпезна повільність цього обертання становила контраст зі швидким обертанням диска, поміщеного в його середину, як ото колібрі летять усе повільніше й повільніше й навіть зупиняються в повітрі тим надовше, чим швидше вони махають своїми маленькими крильцями.

Ейфелева вежа, яка вібрувала на дерев’яній парті, глухо гуділа, привабивши незабаром увагу учнів та наглядача. Нестор навіть не поглянув у їхній бік. Спершись на лікоть, напівобернувшись до мене, він був цілком поглинений спогляданням гіроскопа, який продовжував свій танець. «Це космічна іграшка, — мурмотів він, — невеличкий і досконалий образ земної ґравітації… Бо розумієш, Авелю, цей рух, який ти спостерігаєш, насправді не існує! Це ти, це школа Сен-Кристоф, це Франція танцюють! Гіроскоп наділений спроможністю уникати земного руху, саме тому й здається, що він обертається. Насправді, це ми обертаємося навколо нього. Візьми його, потримай». І він узяв його за вісь і подав мені. Я стиснув пальці навколо живого механічного приладу. У ту ж таки мить я відчув у своїй долоні, в моєму кулаці й навіть у моїй руці могутній посмик, невтримний ефект обертання.

— Він смикнувся, наче жаба! — вигукнув я.

— Це ти жаба, дурний маленький Тифоже, — сказав мені Нестор. — Ти вчепився в нерухому точку, але земля хоче обертатися, й ти не перешкодиш їй обертатися. Те, що ти відчув у своїй руці, — це нерухомість гіроскопа, якому суперечить обертання Землі, що тягне тебе за собою. Віддай мені цю річ. Вона стане моєю точкою опори, коли події обернуться для мене погано. Це мій кишеньковий абсолют…

28 лютого 1938 року. Чи не це занурення в дитинство, яке триває для мене вже два місяці, спричинилося до того, що я ніяк не можу забути безглуздої пісеньки, яку мугикала мені стара Марі, колихаючи мене в дощові дні, і яка наповнювала мою душу глибоким смутком, примушуючи її ховатися в найтемнішому закутні своєї печери?

Коли я мрію
Моє серце мліє
Я його вирву
Й полечу у прірву
З високої вершини
Упаду в долину
А в долині сірка
Й страждати там гірко
Тож коли я мрію
Моє серце мліє…

2 березня 1938 року. Він мав звичку говорити, не ворушачи губами. Причиною була його схильність до таємничости, адже з огляду на своє привілейоване становище у стосунку до вчителів та наглядачів він міг не боятися їхніх вух. Іноді його лукаво примружені очі довго мене роздивлялися, й він промовляв слова, темний зміст яких наповнював мене щасливим захватом.

— Одного дня вони всі підуть, — казав він, наприклад, — але ти залишишся зі мною, хоч я також зникну. Ти ані вродливий, ані розумний, але ти належиш мені так, як ще жоден із учнів Сен-Кристофа мені не належав. Зрештою я сам стану непотрібний, і це буде чудово.

Або ще казав, тримаючи мене за плечі:

— Я посіяв усі свої зерна в це маленьке тіло. Ти повинен знайти клімат, сприятливий для їхнього цвітіння. Ти зрозумієш, що успіх твого життя залежатиме від того, як проростуть ці зерна, хоч вони й навіюватимуть тобі жах.

Тільки тепер зрозумів я пророцтво, яке він виголосив, схопивши мене за підборіддя й примусивши роззявити рот:

— Незабаром, — сказав він, — ці маленькі зубки виростуть. Мій Аваль матиме страхітливі ікла, і клацання його щелепи пролунає в усіх вухах грізним застереженням.

Можливо, я зрозумію пізніше у світлі тих подій, які готуються, що він мав на увазі, коли казав:

— Якщо довго стукати в одні й ті самі двері, то рано чи пізно вони відчиняться. Або відчиняться двері сусідні, в які ти й не думав ломитися, й це буде навіть краще.

Або:

— Треба об'єднати альфу з омегою.

Я ніколи не бачив, щоб він читав якийсь інший роман, крім «Золотої пастки» Джеймса Олівера Кервуда, але він знав із нього напам'ять цілі сторінки, які несподівано починав декламувати, не ворушачи губами, коли урок ставав особливо занудним. Нестор нахилявся до мене з таємничим виглядом і шепотів мені на вухо, наче йшлося про якусь надзвичайну таємницю: «Якщо ти сядеш у пірогу на озері Альтабака й по річці Миру попливеш на північ, то допливеш до великого Невільницького озера, а звідти, піднявшись по річці Макензі, досягнеш Арктичного кола…» Героєм того оповідання був Брем, велетень-дикун, метис англійської, індіанської та ескімоської крови, який сам-один долав величезні крижані пустелі на санях, у які були запряжені вовки. Вити разом із вовками для Брема не було розвагою: «Він несподівано закидав назад свою велику голову й звідти вихоплювалося замогильне виття, яке він посилав до неба зі своєї горлянки та своїх грудей, — декламував Нестор. — Спочатку його голос гуркотів наче грім, потім він переходив у жалібне й пронизливе виття, яке розліталося на багато миль по голій рівнині. Це був заклик ватажка до своєї зграї, звернення чоловіка-звіра до своїх братів… На цей дикий крик відповідали завивання північного вітру, але іноді також музика неба, дивна й фантастична гармонія, якою північний світанок повідомляє про свій прихід. Це був то пронизливий зойк, то досить лагідні звуки, схожі на мурчання кота, а іноді навіть на щось подібне до металевого дзижчання бджоли».

З криком Брема, з виттям вовків і вітру, з металевою музикою арктичного світанку в застояне, нікчемне й жалюгідне життя колежу Сен-Кристоф вривався світ нелюдський і дикий, білий і чистий, як небуття. Мені в тому калейдоскопі звуків учувався безгучний зойк, який я чув у той грудневий вечір, коли сидів на сходинках ґалереї, перед тим як вирушити на покарання «молитвою». Та коли про крик розповідав Нестор, він ставав багатшим, повнозвучнішим, і годі було чинити йому опір. Мій друг схвильовано й збуджено розповідав мені про завірюху, яка свистіла в гіллі чорних ялин, про безодні під кригою озер, по якій із монотонним хрускотом ковзали снігоступи полярних мисливців, зграї вовків переслідували свою здобич крізь холод закрижанілої ночі, а також про дерев'яну хатину, наполовину засипану снігом, де трапер знаходив собі притулок увечері й де він розпалював велике вогнище, щоб зігріти собі шкіру та серце.

Минуло вже багато років, але я досі неспроможний забути ту затхлу й сповнену міазмів атмосферу, в якій конало моє дитинство. Канада завжди залишається для мене казковим світом, у якому те життя, яке мене тоді оточувало, здавалося нікчемним животінням. Чи наважуся я коли-небудь написати, що розірвав усі пута, які обплутували мене з дитинства? Рано чи пізно, Авелю, твій день настане й ти побачиш, що він настав.

6 березня 1938 року. Пішов у префектуру поліції, щоб обміняти технічний паспорт. Похмуре і смиренне чекання перед віконечками, за якими гавкають бридкі й сварливі жінки. Мимоволі починаєш мріяти про доброго тирана, який би одним розчерком пера скасував громадянство, посвідчення особи, паспорт, свідоцтва всіх різновидів, поліційні досьє, одне слово все те паперове жахіття, корисність якого — якщо припустити, що вона існує — не можна навіть рівняти з тими труднощами та роздратуванням, що їх воно спричиняє.

Щоправда, суспільні інституції рідко існують без згоди й навіть без бажання широкої публіки. Так покарання смертю є ніби пережитком варварських часів; проте всі опитування громадської думки засвідчують, що велика більшість людей не хочуть відмовитися від нього. Що ж до адміністративної паперової тяганини, то вона відповідає сподіванням багатьох людей чи радше виражає їхній елементарний страх: вони бояться бути тваринами. Бо жити без паперів для них означає жити, як тварини. Люди без громадянства, позашлюбні діти страждають від ситуації, яка реально існує лише на папері. Ці роздуми спонукали мене написати невелику притчу.

Жив собі чоловік, який мав конфлікт із поліцією. Після того як його справу закрили, залишилося досьє, яке могло відкритися за першої ж нагоди. Отож наш персонаж вирішує його знищити й приходить із цією метою в управління поліції на Ке-дез-Орфевр. Природно, він не має ані часу, ані змоги знайти своє досьє. Тому він змушений знищити всю картотеку, що він і робить, виливши на всі папери бідон бензину й улаштувавши пожежу.

Цей перший подвиг, у якому він досяг успіху і його переконаність у тому, що папери — абсолютне зло від якого треба звільнити людство, спонукали його піти далі цією дорогою. Продавши весь свій статок, щоб накупити бідонів із бензином, він став методично обходити поліційні дільниці, мерії, комісаріати тощо, спалюючи там усі досьє, усі реєстраційні книги, усі архіви, а що він трудився сам-один, то зловити його не могли.

Але потім він починає помічати щось дивне: у тих кварталах, де він зробив свою роботу, люди стали ходити, пригинаючись до землі, з рота в них вихоплювалися якісь неартикульовані звуки, одне слово, вони почали перетворюватися на тварин. Зрештою він зрозумів, що, прагнучи визволити людство, він опускає його на рівень тварин, бо душа людини перебуває в паперах.

8 березня 1938 року. Під час вечері в їдальні нам дозволялося побазікати. Хоч нас було тільки півтори сотні, гамір невпинно наростав proprio motu[2], як то завжди буває за таких ситуацій, адже кожен хотів, щоб його почули, а тому намагався перекричати бодай сусіда. Коли гармидер досягав свого піку, утворюючи таку собі будівлю зі звуків, яка заповнювала все велике приміщення, один із наглядачів руйнував її, дмухнувши у свисток. Від тиші, яка вмить западала по тому, йшла обертом голова. Потім чулося мурмотіння, воно перебігало від столу до столу, десь дзвякала виделка, падаючи на тарілку, десь лунав сміх, гомін і шерехи поступово спліталися в одну павутину, тобто все починалося знову.

Опівдні до пансіонерів долучалися ще й напівпансіонери, й загалом школярів ставало близько двох із половиною сотень, а тому від нас вимагали цілковитої тиші. Базікам загрожували години пелотону, а кого ловили вдруге або втретє то таким призначали ще й еректум. Стоячи за партою, поставленою на високий поміст, один із учнів голосно читав щось напутливе, здебільшого то були сторінки з житія якогось святого. Для того, щоб його почули в цій великій залі, де дзвенів посуд і лунали приглушені розмови, йому доводилося викрикувати свій текст recto tono, тобто на одній ноті, без будь-якої розмовної інтонації, то був дивний псалмоспів, у якому безжально стиралися всі нюанси — запитальні, іронічні, погрозливі або жартівливі інтонації — і кожна фраза звучала однаковим патетичним, жалібним тоном, позначена наголосом агресивної наполегливости.

Роль декламатора вважалася серед учнів вельми почесною й обіцяла найвищі нагороди тому, хто виконував її як годиться. Бо то була нелегка праця для малого хлопця — бубніти протягом сорока п'ятьох хвилин без будь-якої перерви текст, який аж ніяк не призначався для такого варварського декламування. Тому декламатор від самого початку був оточений певним престижем, а крім того — що аж ніяк не було дрібничкою — йому подавали обід окремо, й він традиційно був смачнішим, аніж призначений для загалу.

Само собою зрозуміло, я не міг плекати найменших сподівань на те, що мене будь-коли призначать декламатором, і тому з великим подивом і навіть затремтівши від страху я довідався одного ранку, що мені доручають замінити за обідом нинішнього читця, який став негідний такої чести внаслідок покарання «молитвою», що його він накликав на себе на презагальний подив. Водночас мені передали текст, який мені треба було прочитати: то було житіє Святого Кристофа, уривок із «Золотої леґенди» Жака де Воражина.

Я не мав найменшого сумніву, що Нестор був причиною тих почестей, які мені дісталися. Сьогодні, знаючи те, що я знаю, і перечитавши сторінки, які я мав тоді продекламувати перед усіма учнями колежу, я впізнав його почерк у загадковому змісті того дивовижного тексту. Але чи вистачить мені всього мого життя, щоб зрозуміти, який глибокий зв'язок поєднує леґенду про Святого Кристофа з долею Нестора, тією долею, спадкоємцем якої став я один?

Кристоф, розповідає Жак де Воражин, був ханаанцем величезного зросту й страхітливого вигляду. Він хотів служити царю, який був би найбільшим володарем у світі. Отже, він найнявся до монарха, чия велич не знала собі рівних. Той цар поставився до нього прихильно й прийняв його до свого двору. Але одного дня Кристоф побачив, як він перехрестив собі лоба, коли хтось згадав ім'я диявола в його присутності. Кристоф запитав у царя, що означає його жест. «Цим знаком, — відповів йому цар, — я завжди відганяю диявола, коли чую, як про нього згадують, зі страху, щоб він не здобув наді мною владу й не завдав мені шкоди». Тоді Кристоф зрозумів, що володар, якому він служив, не був ані найбільшим, ані наймогутнішим, оскільки він боявся диявола. Тож він попрощався з ним і подався на пошуки диявола. Мандруючи в пустелі, він побачив безліч воїнів, один із яких із лютим і жахливим виразом обличчя наблизився до нього й запитав, куди він прямує. Кристоф йому відповів: «Я шукаю пана диявола, щоб узяти його собі за володаря». — «Я той, кого ти шукаєш», — відповів йому страхітливий воїн. Кристоф дуже зрадів і запропонував, що завжди йому служитиме й завжди вважатиме його своїм володарем. Коли вони разом подорожували, то натрапили на хрест, який стояв обіч дороги. Диявол відразу перелякався, кинувся навтіки й звернувши з дороги, завів Кристофа на нерівну, бугрувату місцевість Потім знову вивів його на дорогу. Побачивши все це, Кристоф дуже здивувався й запитав диявола, чому він так перелякався. «Чоловік, якого звуть Христос, — відповів йому той, — був розп'ятий на хресті. І щоразу, коли я бачу образ його хреста, мене опановує великий страх, і я втікаю, наляканий». Тоді Кристоф сказав йому так: «Отже, мої зусилля були марними, і я досі не знайшов наймогутнішого у світі володаря. Прощавай, і я подамся шукати Христа, який більший і могутніший, аніж ти».

Він довго шукав кого-небудь, хто розповів би йому, де можна знайти Христа. Нарешті він зустрів пустельника, який розповів йому про вчення Христа й напутив його у вірі. Пустельник сказав Кристофові: «Той володар, якому ти прагнеш служити, хоче, щоб йому підкорялися беззастережно, й ти муситимеш часто постувати, щоб догодити йому». Кристоф відповів: «Я велетень, і мені буде тяжко терпіти голод. Нехай він вимагає від мене чогось іншого, бо постувати я геть неспроможний». Пустельник відповів йому так: «Ти знаєш таку річку, де подорожні постійно ризикують життям?» — «Так, я знаю таку річку», — відповів Кристоф. Пустельник йому сказав: «Ти високий і дужий, і якщо ти залишишся біля тієї річки й допомагатимеш усім, хто намагатиметься перейти через неї, ти зробиш велику приємність царю Ісусу Христу, якому ти хочеш служити». Кристоф відповів: «Так, я можу робити цю роботу й обіцяю, що робитиму її для нього».

Тож він пішов до річки, про яку йшлося, й побудував собі невеличку хатину на березі. Він мав замість патериці довгу жердину, яка допомагала йому переходити через бурхливий потік, і він переводив через річку всіх, хто цього бажав. Минуло чимало днів, коли одного разу, відпочиваючи у своїй хатині, він почув дитячий голос, який покликав його, кажучи: «Кристофе, вийди з хатини й перенеси мене через річку». Кристоф відразу підвівся, вийшов, але не побачив нікого. Повернувшись до себе, він знову почув той самий голос, який кликав його. Він знову вибіг із хатини, але не побачив нікого. Почувши, як його покликали втретє, він вийшов і побачив на березі річки хлопчика, який просив допомогти йому перебратися на той берег. Кристоф посадив хлопця собі на плечі, узяв свою жердину й увійшов у річку, щоб перенести його. І тут вода в річці стала потроху підійматися, а дитина на його плечах стала важкою, наче була з олива. Він ішов далі, а вода все підіймалася, хлопець усе більше й більша тиснув йому на плечі нестерпною вагою, так що Кристоф ледве міг триматися на ногах і думав, що зараз упаде й потоне…

Йому довелося докласти неймовірних зусиль, щоб не загинути. Коли він перейшов через річку, він поставив хлопця на берег і сказав йому: «Ти наразив мене на велику небезпеку. Ти так на мене тиснув, що якби мені довелося нести на собі цілий світ, то я не певен, що мені було б важче». Хлопець йому відповів: «Не дивуйся, Кристофе, бо ти переносив на своїх плечах не лише цілий світ, а й того, хто цей світ створив. Бо я Христос, твій цар, якому ти зробив послугу. І щоб переконатися в тому, що я тобі сказав правду, коли ти повернешся до своєї хижки, устроми свою жердину в землю перед своєю оселею, і вранці ти побачиш, що вона зацвіла і принесла плоди». І він зник. Перейшовши назад через річку, Кристоф устромив свою жердину в землю, а коли вранці прокинувся, то побачив на своїй жердині листя й фініки, наче на пальмі…

Правду кажучи, я був вельми гордий тим, що відбубонів усю цю історію, не затнувшись жодного разу, і сподівався, що Нестор мене похвалить, коли о другій годині я сів поруч із ним на уроці. Проте вся його увага була поглинута одним із малюнків, які він розфарбовував та прикрашав квітчастими візерунками іноді протягом годин, майже притулившись обличчям до паперу. Коли він випростався, я побачив, що він намалював Святого Кристофа. А на своїх плечах велетень тримав будівлі колежу, у вікнах яких юрмився натовп учнів. Нестор добре знайомим жестом утер хусточкою лоба, промурмотівши: «Кристоф, шукаючи собі абсолютного володаря знайшов його в особі малого хлопця. Але важливо знати, що існує точна взаємозалежність між вагою хлопця на його плечах та квітуванням жердини».

Тоді, нахилившись, я побачив, що він намалював обличчя велетня святого Кристофа, надавши йому власних рис.

11 березня 1938 року. Цей спосіб писати щоденник лівою рукою, до якого я вдаюся вже більш як два місяці тому, має дивну спроможність розташовувати факти та вчинки, про які він розповідає — мої факти і мої вчинки, — у перспективі, яка освітлює їх і надає їм нового виміру. Наприклад, своє ім'я Авель я сприйняв зовсім по новому, після того як зробив запис про нього 18 лютого. Так і деякі інтимні звички, яких я іноді соромлюся, які іноді здаються мені безглуздими, я, певно, зможу пояснити собі, присвятивши їм тут кілька рядків.

Наприклад, зойк, який би я видав, безперечно, й цього ранку, якби мій правий зап'ясток не відповів мені нестерпним болем, коли я зажадав від нього зробити зусилля. Це водночас спосіб виразити свій розпач і такий собі ритуал, призначений подолати цей розпач. Я лягаю долічерева на підлозі, вивернувши ступні назовні і спираюся на обидві руки, простягнуті вперед, підіймаю груди й закидаю голову назад, дивлячись у стелю. Потім випускаю із себе зойк. Це ніби глибока відрижка, яка підіймається з моїх нутрощів і створює тривалу вібрацію шиї. У такий спосіб я видихаю всю нудьгу життя й усю тривогу смерти.

Цього ранку, неспроможний здійснити ритуал зойку, я винайшов новий, який назву «унітазним душем» або «миттям у лайні», — я ще не знаю. Мушу сказати, що неможливість існувати тяжко тисне на мій кістяк щоранку, коли я намагаюся виплутатися з павутини сну. І це ще не найгірше: як і щодня, на мене чекало — але цього разу воно було гіркішим, аніж зазвичай — розчарування зустрічі з дзеркалом. Бо я ніколи не міг відмовитися від потаємної надії, що після цієї ночі я побачу в дзеркалі обличчя з плоті, а не свою звичну маску. Наприклад, одного ранку це могло би бути наївне й серйозне обличчя косулі, яка дивилася б на мене своїми довгастими й зеленими мигдалевими очима з олив'яної амальгами мого дзеркала. І я міг би милуватися своїми рухливими й виразними вухами, які пом'якшували б незвичайну твердість мого обличчя.

Але я завжди бачу в дзеркалі тільки себе, ще жовтішого, ще похмурішого, ніж звичайно, зі своїми глибоко запалими очима, вугільними бровами, своїм низьким, упертим лобом без будь-якого натхнення, і двома глибокими зморшками, які прорізають мої щоки, і здається, що їх прорили струмочки сліз, їдких і невичерпних. Я погано спав, щетина на моєму колючому підборідді боляче дряпала мою долоню, зеленавий осад покрив мої зуби. Ні, це було таки забагато для одного разу! Я заволав: «Яка страхітлива морда! Геть її, геть!», тоді як мої руки схопили мене за шию і намагалися скрутити мені в'язи. І тоді, підхоплений своїм гнівом, я побіг до нужника. Там я став навколішки перед унітазом, наче збирався блювати, але занурив туди голову, всю цілком, а тим часом моя піднята рука намацувала кінець ланцюга. Коли я за нього смикнув, бурхливий водоспад ударив мене по шиї, наче ніж ґільйотини. Я підхопився на ноги, стікаючи водою, заспокоєний і трохи збентежений. Хай там як, а це було добре! Я неодмінно стану обливатися ще.

14 березня 1938 року. Велика перерва, та, що починається о четвертій годині, була в розпалі. Могутній гармидер долинав від подвір'я, де бешкетували сотні хлопчаків, затягнутих у чорні блузи, обшиті червоними галунами. Сидячи на підвіконні, на яке Нестор спирався, я дивився на нову гру, яка відзначалася неймовірною брутальністю. Легкі хлопці сідали верхи на сильніших, і утворені в такий спосіб пари — коні та їхні вершники — нападали одна на одну з єдиною метою: вибити супротивника із сідла. Витягнуті вперед руки вершників утворювали списи, які націлялися суперникові в обличчя, а потім перетворювалися на гарпуни, що чіпляли вершника за шию і стягували його з коня вбік або зіштовхували назад. Хлопці з розгону падали у шлак, але іноді вершник, перекинутий назад, стискав між коліньми шию свого коня й борюкався далі з головою на рівні землі, хапаючись руками за ноги ворожого «коня».

Нестор спочатку охопив поглядом увесь двір, користуючись своєю перевагою, яка давала йому право зберігати споглядальну нерухомість перед загальною бійкою. Він промовив кілька слів, які, за його звичаєм, не адресувалися нікому: «Шкільне подвір'я, куди учні виходять на перерву, — сказав він, — це закритий простір, який має досить місця, щоб на ньому дозволялося влаштовувати ігри. Це подвір'я є білою сторінкою, куди ігри вписуються як знаки, що їх потім треба буде розшифрувати. Але щільність атмосфери зворотно пропорційна простору, в якому вона перебуває. Цікаво було б побачити, що відбудеться, якщо мури наблизяться один до одного. Тоді записані знаки стануть густішими. А чи стане легше читати їх? Можливо. Чому б не пошукати відповідь на це запитання в акваріумі або, ліпше, в дортуарах?»

У цю мить ціле гроно нерозривно зчеплених вершників разом зі своїми «кіньми» упало на нерівну землю і там розчепилося. Нестор затремтів від захвату. «Рушаймо, Авелю, — сказав мені він, — ми їм покажемо, хто ми такі!» Після чого він став позад мене, просунув свою велику голову між моїми худими стегнами й підняв мене, мов пір'їнку. Його руки стиснули мої зап'ястки й тягли мене за лікті, щоб я міцніше тримався на ньому верхи, а тому в нас обох руки не були вільними. Його це зовсім не турбувало, бо він розраховував перемогти лише завдяки своїй масі. І він справді перетнув усе поле битви, розкидаючи всіх там, де проходив, наче розлючений бик. Він зробив напівоберт і знову пішов в атаку, але ефект несподіванки був утрачений, і ті вершники, що залишилися на полі битви, вчинили хоробрий опір. Зіткнення було страхітливим. Окуляри Нестора розлетілися на друзки. «Я нічого не бачу, — сказав він мені, відпустивши мої руки, — веди мене!» Я взяв його за вуха й намагався правити ним, спрямовуючи його в той бік, куди я хотів, щоб він ішов, як ото правлять конем, смикаючи за віжки. Але він незабаром обрав іншу тактику. Щоб уникнути зіткнення з вершниками, які нападали на нього, він став обертатися навкруг себе зі швидкістю, яка здавалася неймовірною, з огляду на його огрядність. Зі свого боку я хапав усе, що потрапляло мені під руки, і тягнув до себе вершників, що падали з коней і котилися по землі, немов кеглі. Незабаром лише ми були верхи посеред переможених, які з великими труднощами намагалися розчепитися на землі. Нас оточило коло захоплених глядачів. Від гурту відійшов малий хлопчак і шанобливо подав мені розбиті окуляри Нестора, які він підібрав.

Нестор опустився навколішки, щоб поставити мене на землю — я туманно уявляв собі, що саме так робить слон, коли допомагає спішитися своєму погоничеві. Потім якусь мить він стояв нерухомо, ледь помітно всміхаючись, ніби замріяний, з виразом щастя, якого я ніколи не бачив на його обличчі, забувши навіть про свою звичку дістати хусточку й утерти обличчя, по якому струменів піт. Досі сліпий, він поклав руку мені на плече, навіть не спробувавши знову надіти свої окуляри. Ми повернулися до того підвіконня, від якого відійшли, але вираз трохи дурнуватого екстазу все ще не сходив із його обличчя. Він поринув у тривалу мовчанку, поки нарешті промовив: «Я й не знав, малюче, що носити на плечах дитину так приємно».

14 березня 1938 року. Одна з моїх дрібних насолод — це чистити свої черевики. У мене під шафою стоїть невеликий ящик, в якому складено щітки для взуття з щетиною різної жорсткости, клаптики матерії з натурального льону різних кольорів, від чистого чорного до білого, безбарвного, з усією гамою рудих відтінків. Я люблю щодня міняти колір своїх черевиків, чистячи їх кремами з точно дозованими відтінками. Я обтираю взуття від пилюки й змащую його увечері, щоб відполірувати й натерти замшею наступного ранку. Саме так треба робити. Та особливо мені до вподоби обмацувати й засовувати руку всередину взуття. Долоні в мене величезні, пальці схожі на клешні душителя, шкіра груба й бридка, як у працівника каналізації, і їх було б соромно покласти на білу скатертину або аркуш паперу, а якби я взяв у них маленьку срібну ложечку або олівець, вони могли б зламатися, як сірник. Але з черевиками — то зовсім інша річ.

На минулому тижні я побачив у сміттєвому ящику напівчоботи зі шнурівкою, потріскані, роздерті, гнилі від поту, вкрай упосліджені, бо перш ніж їх викинути, з них навіть повисмикували шнурки, вони роззявляли рота, висовуючи язик, й витріщали порожні очі. Мої руки приязно їх підібрали, мої зароговілі великі пальці притиснули їхні підошви, а інші пальці я просунув у їхню загадкову глибину — й чоботи немов ожили від цієї грубої, проте щирої ласки, і мені защеміло серце, коли знову довелося покласти їх на купу сміття.

В одній із шухляд своєї контори я тримаю також невеличкий набір для чищення взуття. Баночку з безбарвним кремом, жорстку щітку для обшкрябування грязюки, м'яку щітку для полірування, шматочок оксамитової матерії. Коли клієнт засидиться і вриває мені терпець, я не вагаюся. Під його приголомшеним поглядом дістаю все необхідне й починаю методично чистити свої черевики. У разі необхідности скидаю їх із ніг і кладу на стіл. Велика перевага безбарвного крему полягає в тому, що можна — і навіть треба — обходитися без щітки, щоб накласти його. Яка насолода — обмазувати пальці цим прозорим мастилом, із сильним запахом терпентину, потім накладати його на шкіру, заповнювати ним усі її пори, пом'якшувати складки, замазувати шви! Мій відвідувач даремно гнівається на мене за цю вільність. Вона допомагає мені віднайти добрий гумор, терпіння, поблажливість.

Мої руки люблять черевики. Правду кажучи, вони страждають, що вони не нога, як ті великі дівчата, які все життя шкодують, що не народилися хлопцями.

16 березня 1938 року. Сидячи у своєму кутку, Нестор тримав свою ліву руку у правій руці і дивився на мене, усміхаючись крізь окуляри, які стали здаватися ще страховиннішими, після того як він за допомогою лейкоплатиря склеїв розбиті скалки.

— Ти знав барона Адреца? — запитав мене він.

Звичайно, я не знав барона Адреца, як я міг знати барона Адреца? Проте Нестор не чекав відповіді.

— Я розповім тобі його історію, — сказав він, не ворушачи губами. — Його звали Франсуа де Бомон, і він володів замком Ла Фрет у Дофіне. Це було в шістнадцятому сторіччі, коли релігійні війни знекровлювали королівство й надавали сильним людям велику волю.

Одного дня на полюванні Адрец та його люди переслідували ведмедя й загнали його на край провалля. Опинившись у безвиході, звір напав на одного з мисливців, який вистрелив, поранив ведмедя й покотився разом із ним у сніг. Барон усе бачив. Він кинувся вперед, щоб урятувати слугу. Але раптом зупинився, опанований несподіваним подивом. Він помітив, що його слуга й ведмідь, обнявшись повільно сповзають до провалля, й він завмер, загіпнотизований цим повільним падінням у прірву. Потім чорна маса скотилася в безодню, й на тлі осяяного сонцем урвища залишився тільки сірий слід, а Адрец скрикнув від захвату.

Через кілька годин слуга повернувся, закривавлений, поранений, але живий, бо ведмідь пом'якшив йому падіння. Він шанобливо поцікавився, чому барон виявив так мало поквапу у своїх намаганнях урятувати його. І барон, замріяно усміхаючись, як ото всміхаються на чудовий спогад, відповів йому загадковою фразою, в якій вчувалася погроза: «Я й не знав, що людина, яка падає в провалля — таке чудове видовище».

Відтоді барон Адрец дає повну волю своїй новій пристрасті. Користуючись безладом, який виникав під час релігійних війн, він бере в полон католиків у протестантських краях і влаштовує так, щоб вони падали. Він опрацьовує витончену церемонію падіння: полонених примушують танцювати із зав'язаними очима під музику віоли на вершині башти без парапету. І барон, опанований солодкою втіхою спостерігає, як вони наближаються до краю стіни, потім віддаляються від неї, знову наближаються й раптом один із них втрачає підлогу під ногами й падає в порожнечу з розпачливим криком, щоб настромитися на списи, підняті біля підніжжя башти.

Мені ніколи не кортіло з'ясувати історичну правдоподібність розповіді Нестора. А втім, яке це має значення? Існує лише одна людська — я хотів сказати несторівська — істина, яка виходить далеко за межі фактів. Розповівши мені темну історію барона Адреца, Нестор не додав до неї жодного коментаря. Але сьогодні я не можу не додати до тієї розповіді думку, яку він висловив пізніше і яку я тоді не зрозумів. Він сказав: «Немає, безперечно, нічого зворушливішого в житті людини, аніж випадкове відкриття збочення, яке їй притаманне». Я також пригадую, що він полюбляв застосовувати слово, яке тоді здавалося мені дуже вченим: ейфорія. «Адрец, — казав він, — відкрив у собі кадентну ейфорію». І він довго міркував над цим незвичайним поєднанням слів, шукаючи, можливо, інші формули, інші ключі до невідомих насолод.

20 березня 1938 року. Сьогоднішні ранкові газети називають цифру — 2783 людей, які безвісти зникли торік у Франції. Безперечно, що досить часто йдеться про добровільні зникнення з метою втекти від осоружної родини або остогидлої жінки. Але в решті випадків ми маємо справу з досконалими злочинами, коли тіла вбитих спалюють на вогні, закопують у землю або топлять у воді. Якщо до цього додати, що найдосконаліші вбивства часто буває вельми важко відрізнити від природних смертей, то ми маємо туманне бачення страхітливого суспільства, в якому живемо. Не випадає сумніватися, що у величезній більшості випадків злочин минає безкарно, вбивство досягає успіху. Щодня ми потискаємо руки тим, хто когось задушив або підлив комусь миш'яку. Система правосуддя, по суті, розглядає лише ті злочини, які зазнали невдачі, бо не змогли залишитися непоміченими. Але їхня мізерна кількість — десь трохи більше десятка за рік — свідчить про їхній суто символічний характер, їх рівно стільки, скільки треба, аби переконати нас у тому, що держава дотримується принципу, який вимагає від неї шанувати людське життя.

Насправді наше суспільство має те правосуддя, на яке воно заслуговує. Правосуддя, що відповідає культу вбивць, які прославляються на розі кожної вулиці, на синіх дощечках, де подають імена найвидатніших воєначальників, тобто професійних убивць, найкривавіших у нашій історії.

22 березня 1938 року. Попри те, що руїни абатської церкви були відбудовані й відреставровані, ми приходили на службу Божу та молитися до каплиці, нещодавно збудованої у стилі візантійського модернізму. Нас водили туди двічі в буденні дні — на ранкову й вечірню молитви — але в неділю та на великі церковні свята ми мусили приходити туди сім разів — на ранкову молитву, месу, велику месу, вечерню, повечір'я, винесення святих дарів, вечірню молитву. Важливо відзначити, що ми там ставали кожен на своєму певному місці. Оскільки з різних місць була різна можливість огляду, то в їхньому розподілі також існувала певна ієрархія, хоч вона й відрізнялася від тієї, якої дотримувалися у класі. Найбільшими привілеями користувалися півчі, яким також заздрили, бо їх іноді викликали на репетиції прямо з уроків, що давало їм право на певні академічні попуски. Але їхнє розташування під час служби — на хорах, під великим псевдоґотичним вітражем, з'юрмленими навколо фісгармонії, де порядкував абат Піжар, — мало, в кінцевому підсумку, більше незручностей, аніж вигод, якщо не йшлося про можливість бачити з підвищеного місця спини та потилиці всіх учнів колежу. Несторові чомусь припала до вподоби ця остання можливість, і він запитав у мене, чи не варто було б під якимсь приводом облаштувати собі спостережний пункт на тій ґалереї — проект, до якого він відразу втратив цікавість. Згадавши про той хор, я жалкую, що не зберіг у пам'яті слова, які він говорив одного дня в моїй присутності про строгу, майже архітектурну впорядкованість хору порівняно з дикою, діонісійською впорядкованістю, яку можна було спостерігати на шкільному подвір’ї.

Когорта півчих парадоксально навела мене на думки — в найдуховнішому значенні цього слова, — які Нестор вельми слушно висміяв і напутив мене на тверезий розум, чого я неабияк потребував. Мені здавалося само собою зрозумілим, що в релігійному закладі висока честь брати участь у службі Божій має надаватися лише тим учням, які становлять окрасу школи, найкращим із найкращих, зразкам доброчесности, еталонам святости. Але незабаром мені стало цілком очевидним, що хоч цей критерій і відігравав неабияку роль у доборі хлопців, яким надавалося право одягати незаплямлений білий стихар, але ще більше значення при цьому мали інші міркування, не пов'язані з красою душі. Істина була такою ганебною і прихованою, що святі отці могли б у ній зізнатися хіба що під тортурами, а полягала вона в тому, що в хор добирали лише красунчиків. І, власне, не йшлося про добір, який би ставив на меті перепинити шлях брутальним здоровилам із мордою горили, а вимоги були набагато вищими: ішлося про те, щоб допустити на сходинки вівтаря школяриків на будь-який смак: білявих і чорнявих, худих і повненьких, рожевощоких янголят і блідолицих аскетів, виснажених праведників і безтурботних пустунчиків.

Одне слово, Нестор відкрив мені очі. З усього, про що він мені говорив у той день і за інших обставин, я найбільше запам'ятав, що він докоряв святим отцям — адже напучувати дітей було їхнім фахом — в неусвідомленні того факту, що дитина гарна лише тоді, коли нею володіють, а володіють нею лише в тій мірі, в якій їй служать. Посадивши малого Ісуса собі на плечі, Кристоф водночас викрав Його. Саме в тому благодать Ісуса, що Він це дозволив. Він був викрадений живою силою і з великими труднощами утримуваний на поверхні розбурханих хвиль. А слава Кристофа в тому, що він став водночас в'ючною скотиною і чимось подібним до дароносиці. Переходячи через річку, він поєднав викрадення з послухом. Звичайно, я вкладаю у слова Нестора більше сили та більше ясности, ніж там було, бо я бачу в цьому свій обов’язок перед його пам'яттю. Але я точно пригадую, що Нестор хотів побачити подвійну роль в образі малого півчого і примусити прелата опуститися навколішки перед своїм служкою.

Саме у візантійській каплиці доля завдала нам першого удару й улаштувала ніби репетицію події, яка стала в тому році трагедією школи Сен-Кристоф.

Я, як завжди, сидів на передостанньому місці ряду. Нестор сидів ліворуч від мене, біля самого проходу, який у тому місці був дуже вузький через сповідальню, яка випиналася з протилежного боку. Але тепер я мав нового сусіда праворуч, Бенуа Клемана. То був хлопець із Парижа, якого батьки «заслали» в Бове, втративши надію приборкати його в Парижі. Той Клеман легко здобув авторитет у провінційних дикунів, якими ми були, вихваляючись своїми скарбами, предметами водночас грізними й романтичними — револьвером, компасом, стопорним ножем, м'ячем для гри в гольф, і я тепер себе запитую, чи то не в нього Нестор виміняв свій гіроскоп, абсолютну іграшку, як він його назвав. У всякому разі було очевидно, що між двома хлопцями виникло відчуття співучасти, якщо не дружби, що давало Клеманові право ставитися до Нестора з безцеремонністю, яка мене досить таки пригнічувала: по-перше я ревнував до нього Нестора, а по-друге мені здавалося, що він принижує мого друга. Їх часто бачили разом, коли вони обговорювали всілякі оборудки та обміни, сперечаючись щодо ціни, і я заспокоював себе міркуваннями, що Нестор хоче повністю використати ресурси новоприбулого, а потім поставить його на те скромне місце, на яке він заслуговує, коли вже нічого не сподіватиметься добути від нього.

Те, що я сидів між Клеманом і Нестором, анітрохи не заважало їхній торгівлі, бо як тільки почалася меса, мої два сусіди стали перемовлятися між собою понад моїми плечима, не звертаючи на мене щонайменшої уваги, так ніби мене не існувало на світі. Само собою зрозуміло, я не пропустив жодного слова з їхньої розмови, тим більше, що справа не була новою й дебатувалася в моїй присутності вже кілька днів. Ішлося про гранату-лимонку часів Першої світової війни, з якої виготовили запальничку. Якщо пам'ять мене не зраджує, то Клеман вимагав за неї десять білих білетиків, що звільняли від покарань, а Несторові така ціна здавалася надмірною, і до того ж він вимагав продемонструвати, що запальничка діє як годиться. «Я знаю ці запальнички, — сказав мені він після однієї дискусії. — Вони ніколи не загораються». Але щоб випробувати її, треба було мати бодай краплю бензину, а бензин міг роздобути лише Нестор.

Того недільного ранку він його таки роздобув і на той час, як пролунали врочисті звуки, що супроводжують Винесення Дарів, перемовини досягли етапу, коли Нестор визнав за можливе передати через мене Клеманові пляшечку з бензином. Клеман відразу почав переливати його у свою гранату, напхану всередині ватою. То була надзвичайно делікатна операція, яку раз у раз доводилося уривати, коли по центральному проході проходив семінарист-вартовий. Нестор вельми уважно стежив за всіма фазами операції, яка торкалася його особисто, і він, безперечно, відвернув би той нещасливий випадок, який стався, якби в цю хвилину на катедру не піднявся отець-куратор і зміст його проповіді настільки зацікавив мого друга, що він умить забув і про Клемана, і про гранату-лимонку, і про пляшечку з бензином. Перші слова тієї проповіді отця-куратора я не без труднощів згодом знайшов у «Есеях» Монтеня, звідки він їх і запозичив. Там ішлося про португальського конкістадора п'ятнадцятого сторіччя Альфонсу д'Альбукеркее. «Альбукеркее, — говорив проповідник єлейним голосом, — опинившись у смертельній небезпеці під час шторму на морі, посадив собі на плечі молодого юнгу, щоб об'єднати їхні долі, бо сподівався, що оминувши своїм гнівом невинного хлопця, Бог тим самим помилує і його».

Після цього вступу добрий отець без жодних труднощів перейшов до нашого святого патрона, до його чудесної пригоди з перенесенням через річку Христа й до винагороди за той подвиг — до увіткнутої в землю жердини, яка вкрилася квітом і плодами. Ніщо не дає нам підстав припустити, додав він, що Альбукерке згадав про історію зі святим Кристофом і хотів наслідувати йому, опинившись у смертельній небезпеці, хоча Кристоф, як і будь-який інший святий, протегує мандрівникам і мореплавцям. Ні, набагато ймовірніше — і це вражає найбільше! — що конкістадор, як і святий, незалежно один від одного зробили одне й те саме: довірили свою долю дитині, яку вони разом із тим захищали, спаслися, спасаючи, завдали на свої плечі великий тягар, але тягар світла, тягар невинности!

— Він декламує, — прошепотів у цю мить Нестор. — Записав усе це чорним по білому й завчив напам'ять. Таку тарабарщину я б охоче приєднав до своєї колекції!

А тим часом добрий отець приєднав і нас до пригод Кристофа-Альбукеркеа.

— Позаяк усі ви тут перебуваєте під знаком святого Кристофа, то треба, щоб віднині й протягом усього свого життя ви долали у собі зло, затуляючись від нього мантією невинности. Хоч вас і звати П’єром, Полем або Жаком, ніколи не забувайте, що водночас ви також називаєтесь Дитоносцями: П'єр-Дитоносець, Поль-Дитоносець, Жак-Дитоносець. А тому, хто несе на своїх плечах цей священний тягар, не страшні ані річки, ані бурі, ані навіть пекельний вогонь гріха.

Саме в ту мить струминка полум'я пробігла під лавами й вихопилася червоною завісою посеред нефу. Клеман не помітив, що наливаючи у свою гранату бензин, він трохи розлив його з пляшки на плити підлоги. Коли ж він спробував викресати вогонь, залита бензином граната вмить спалахнула, й він мусив випустити її з рук. Опановані панікою, школярі попідхоплювалися на ноги, тоді як семінаристи навпаки попадали навколішки, бо їм здалося, що вони бачать чудо. Паніка вмить докотилася до дверей, проштовхатися крізь які стало неможливо, бо весь натовп ринув до них. Клеман тицьнув мені в руки порожню пляшечку з бензином, а сам став ловити свою гранату, яка й далі плювалася струменями охопленого полум'ям бензину, котячись під лавами. Я обернувся до Нестора: він непоясненно зник. Нарешті пролунав громовий голос проповідника, наказуючи нам зберігати спокій і повернутися на свої місця. І справді, в залі було більше страху, ніж лиха. Полум'я було більше ефемерним, аніж живим, і шкода обмежилася кількома обсмаленими молитовниками. Гнів проповідника долетів до нашого закутня. Клеман і Тифож, які перебуватимуть у «секвестрі» до нового розпорядження, повинні вийти в центральний прохід і стати там навколішки. Ми постали перед очима всіх своїх односумів під загальний шепіт жаху, бо тримали в руках знаряддя свого злочину, Клеман — гранату, а я пляшечку, з якої вийшло все лихо. Потім отець-куратор, показуючи, що інцидент вичерпано, заспівав на повен голос «Кредо», супроводжуваний хором голосів, спочатку невпевнених і розкиданих, але який лунав дедалі організованіше.

Коли ж надійшов час іти до причастя, я побачив, як заворушилися завіси сповідальні, й легко впізнаванна тінь ковзнула, щоб змішатися з групами, які, обминаючи Клемана та мене, прямували до ґраток хору. Нестор майже доторкнувся до мене, прямуючи до святого Столу зі складеними на грудях руками, притуливши до грудей своє потрійне підборіддя, заглиблений у свої думки.

25 березня 1938 року. Щоночі я намагався побути насамоті із самим собою, викрадаючи у сну по кілька годин мрій та роздумів, які були для мене недоступними в цьому спільнотному житті, де гамір, що панував у їдальні та на перервах, припинявся лише для того, щоб поступитися перешіптуванню у класах та в каплиці. Не заборонялося покинути ліжко й піти до нужника, тож я мав право на те, щоб зробити кілька нічних прогулянок, право, яким я не зловживав, боячись зіткнутися віч-на-віч зі сновидою дортуару, бо кожен дортуар мав свого сновиду, як ото кожен шотландський замок — свого привида.

Випадок із гранатою і загроза стати предметом обговорення на дисциплінарній раді в поєднанні з тією ізоляцією, в якій я опинився, покараний секвестром, не давали мені в ту ніч заснути. Я підвівся й заглибився в алеї, утворені рядами ліжок. Я не мав найменшого сумніву, що незабаром зустрінуся з привидом дортуару, бо почув шарудіння обережних кроків, тоді як масивна тінь повільно наближалася до мене, оглядаючи сплячих, нахиляючись то над тим, то над тим і знову рушаючи у свій непередбачуваний обхід. Мені не треба було довго дивитися, щоб упізнати Нестора, одягненого в грубий бавовняний плащ, який робив його силует ще масивнішим. Він також, безперечно, мене впізнав, бо моя несподівана поява анінайменшою мірою не вплинула на його поведінку. Я стурбував його не більше, коли опинився поруч із ним, щоправда, він напівголосом висловив кілька своїх міркувань, можливо, прагнучи поділитися ним зі мною, але він зазвичай розмовляв тільки із самим собою.

— Тут, — казав він, — ми маємо крайню конфіґурацію. Гру зведено до максимально можливого масштабу. Рух згустився до варіацій, які, безперечно, змінюються, але змінюються до нескінченності повільно. Проте байдуже, бо ці фіґури треба прочитати так чи так. Між ними має бути абсолютний знак альфи-омеги. Але де його шукати? А до того ж сон — перемога фальшива. Вони всі тут, безперечно, голі й несвідомі. Але насправді велика їх частина від мене втікає. Вони всі тут, але водночас їх немає, бо їхній погляд погас. Але чи не в цих спітнілих і розслаблених тілах стискання досягло своєї межі?

Синюваті нічні світильники відкидали тьмяне світло на ряди невеличких ліжок, освітлених, як могили на цвинтарі під місяцем, і дихання деяких дітей свистіло, як північний вітер у гіллі кипарисів. Повітря тут було застояне, як у хліві, бо пікардійські та брейські селяни, які керували нами в образі святих отців, вважали протяги джерелом усякого зла. Ми пошкандибали до нужника, куди Нестор, на мій превеликий подив, затягнув і мене. Він зачинив двері на защіпку й розчахнув вікно навстіж. Дахи та дзвіниці міста вирізнялися на тлі неба, що миготіло розсіяним світлом, наче намальовані тушшю. Дзвін на дзвіниці церкви Святого Етьєна жалібно пробамкав третю годину ночі. Супроти застояного повітря кімнат, із яких ми вийшли, свіже нічне повітря здалося нам крижаним. Нестор зробив глибокий вдих. «Згущення, — сказав він, — наповнене тривожними таємницями, бо воно життя, але чистота також приносить користь. Чистота дорівнює небуттю. Вона невтримно притягує всіх до себе, бо всі ми діти небуття». Потім він обернувся до мене, опанований несподіваною екзальтацією. «Хіба не дивовижно, — вигукнув він, — що ці скромні ялинові двері за допомогою защіпки, яка коштує чотири су, відокремлюють нас від небуття!»

Сидіння з темного дерева було чомусь підняте на дві приступки, на зразок подіуму, — справжній трон, який велично височів у глибині кімнати. Нестор обернувся до мене спиною й повільно піднявся по тих приступках, ніби виконуючи якийсь ритуал. Дійшовши до підніжжя свого трону, він спустив штани, що впали йому до ніг. Оглянув ізсередини унітаз, зняв невеличкого віника з рисової соломи, який висів у будочці з білої бляхи, і став його чистити, кілька разів смикаючи за важіль, щоб спустити воду. Я бачив лише його сідниці, що напружилися від зусиль. Мене здивував не так їхній величезний розмір — щось подібне я й сподівався побачити — як їхня, так би мовити, духовна сила. Як би це пояснити? Була якась велика наївність у цих двох півмісяцях, деформованих подушками жиру, що ніби накочувалися з усіх боків, було в них щось цілком суперечне особистості Нестора: доброта. Досі я був розчавлений престижем Нестора та його могутністю, зворушений тією увагою, яку він мені приділяв. І тільки побачивши ці сідниці, я вперше почав любити його, бо вони відкрили мені те, що було в ньому незахищеного, вимушено вразливого.

Нарешті він випростався й напівобернувся до мене. Верхня частина одягу доходила йому лише до пупа. Нижче велике черево та сідниці утворювали три хвилі білої, драглистої плоті, в яких потонув маленький член. Він умостився на трон і став відразу схожий на індійського мудреця, на доброзичливого будду у стані медитації. Він поновив свій урваний монолог.

— Я нічого не маю проти загального нужника на подвір'ї, — сказав він. — Він відповідає необхідності випорожнятися багатьом. Таке випорожнення я не назвав би антирелігійним, але йому бракує благочестя. Думаю, ти розумієш нюанс. Воно вимагає глибокого присідання й цим принижує того, хто присів. Це ніби ставання навколішки навпаки, тут коліна задираються до неба, замість припадати до землі. Те, що спрямоване вниз — це омега, яка ніби прагне відновити прямий контакт із землею, що намагається допомогти цьому акту, притягуючи завдяки власному магнетизмові ту субстанцію в тілі, яка здається їй там зайвою.

Він підняв палець.

— Але про це треба говорити іншими словами: говорити про те, що ми носимо у своєму тілі екзальтований образ землі, землі, населеної живими бактеріями, які проростають у затишних куточках нашої тваринної теплоти. Лайно — не що інше, як земля, просякнута енергією живого організму. А унітаз — і саме в цьому його суть — незагайно передає мінеральній землі ту наповнену живою енергією землю, яку ми створюємо. Він знає лише матерію. Щоправда, витончені душі знаходять особливу втіху у спогляданні форм будівництва, які створює омега, спроможна іноді бути скульптором, а іноді навіть архітектором. Унітаз може нагородити нас справді царською насолодою, завдяки тиші та спокою, які зазвичай оточують його в нічний час.

Запала тривала мовчанка. Порив вітру залетів у вікно, розхитавши тюлевий абажур лампи й донісши до нас далеке відсапування паровоза. Потім знову настала тиша, аж поки хтось став шарпати двері, прагнучи увійти. Я був наляканий і розгублений і чекав, як учинить Нестор, але той був нерухомий, наче скеля. Минуло чимало часу, поки він нарешті заворушився, підвівся і знову засунув носа в унітаз.

— Сьогодні вночі, — проголосив він, — омега була в середньовічному гуморі. Поглянь-но, малий Тифоже, ми тут маємо донжони та башти, оточені подвійним кільцем мурів. Середньовіччя й навіть феодалізм, можеш повірити моєму слову! Недарма протягом останнього тижня ми вивчаємо полум'яну ґотику, — сказав він обертаючись і відштовхуючи рулон туалетного паперу, який я йому подав.

— Ні, ти зрозумій, було б шкода не відзначити цю ніч так, як вона того заслуговує. Для такого урочистого випадку я зберігаю справді рідкісний папір, неймовірно мудрий манускрипт, який я відклав для якогось справді незвичайного випадку. Правду кажучи, я не думав, що використаю його так скоро, але не випадає сумніватися в тому, що йому не знайти кращого застосування, аніж сьогодні вночі.

Він засунув руку до задньої кишені штанів і витяг звідти кілька аркушів, які розгорнув перед моїми очима. Я зі страхом прочитав кілька перших рядків: «Альбукерке, опинившись у смертельній небезпеці під час шторму на морі, посадив собі на плечі молодого юнгу, щоб об'єднати їхні долі, бо сподівався, що оминувши своїм гнівом невинного хлопця, Бог тим самим помилує і його». Це була проповідь отця куратора, записана його власною рукою. Величезні лапи Нестора стали жмакати папір, щоб зробити його якомога м'якшим. Потім він передав його мені й обпершись руками на край унітазу, зачекав, поки я закінчу роботу.

Але Нестор не відпустив мене й після цього. Він затяг мене в лабіринт службових сходів та коридорів, де мені ще ніколи не доводилося бувати. Коли ми спустилися на нижній поверх, він зупинився перед невеличкою шафкою, вмонтованою в мур, відчинив її, відкривши ряди ключів, повішених на гачки. Не вагаючись, він зняв три ключі й цього разу потяг мене до підвалу, де панувала непроглядна темрява, бо ніч була чорною. Аж поки мій супутник із зухвалістю, від якої в мене перехопило подих, запалив світло у глибині однієї з кухонь. Потім він відчинив важкі двері льодовні й виклав на один зі столів мармелад, баранячий окіст, шматок швейцарського сиру та банку абрикосового варення. Він зробив широкий жест, запрошуючи мене приєднатися до нього, й заходився пожирати цю продукцію, без хліба й без води.

Мені було страшно, мені було холодно, від цих наїдків мене нудило, й усе ще не відпускав страх за ту кару, що нам загрожувала за підпал. Але присутність Нестора перетворювала будь-яку подію на цікаву й наповнену хвилюванням пригоду. Я не вірю в те, що діти мають розвинений естетичний смак. Як на мене, то можна було б зробити несподівані відкриття, якби запитати їх, що для них «гарно», а що «погано». Але більшість із них схиляються перед авторитетом сили, а тим більше сили таємної, чарівної, яка вміє знаходити слабкі точки в сірій реальності й відгортати її цілими клаптями та показувати ті скарби, які вона під собою ховає. Нестор володів цією силою, і моє благоговіння перед ним було таким великим, що я так і не наважився запитати в нього про його дивну поведінку в каплиці й про те, які наслідки може для мене мати історія з гранатою.

Коли я повернувся до свого маленького ліжка, то ніч була ще чорною, але на подвір'ї ближньої казарми вже грали зорю. Я знав, що мені залишається тільки година перед тим жахом, коли тут задзеленчить дзвінок і спалахне світло, які розірвуть мою солодку темряву о пів на сьому ранку.

Я дуже добре розумів, що Нестор не зміг би мені ефективно допомогти, якби його зловили разом із Клеманом і зі мною, коли спалахнула граната. А залишившись поза справою, він зберіг усю свободу своїх пересувань та свого можливого втручання. Звичайно, його раптове зникнення в ту мить, коли бензин спалахнув, і його наступна мовчанка про ту подію похитнули почуття безпеки, в якому я жив, відтоді як він узяв мене під свою опіку. А потім, як я міг забути, що я майже не брав участи в тій історії, і що тепер мусив страждати за їхню провину. Безперечно, наша нічна зустріч і видовище його сили та його незалежности трохи мене підбадьорили. Але я відчув, як у мені все обірвалося, коли префект дисципліни повідомив мені вранці, що завтра збереться консиліум учителів, і вони розбиратимуть нашу справу, спершу допитавши кожного з нас окремо. Ізоляція, в якій я перебував, відбуваючи свій секвестр, привела мене в остаточний розпач, я, можна сказати, втратив голову й вирішив рятуватися втечею.

Добрі отці навіть уявити собі не могли, що хтось із пансіонерів наважиться втікати, й двері виходу в ті хвилини, коли розходилися по домівках екстерни, майже не охоронялися. Я вислизнув назовні без особливих труднощів і обійшовши навколо церкви Сент-Етьєн, перетнув вулицю Малерб і звернув у вулицю Тапісері в напрямі до вокзалу. У Бове я більше нічого не знав. Випадок мені допоміг, бо потяг на Дьєп відходив за дві хвилини. Отже, мене не зловлять. Я купив квиток до Гурне й прилаштувався в купе на три особи, переконаний у тому, що всі пасажири читають у мене на обличчі мою подвійну провину: школяра, покараного секвестром, і втікача зі школи. Потяг зупинявся біля кожного стовпа, його подавали назад за кожної нагоди, і йому знадобилося більш як годину часу, щоб подолати тридцять кілометрів відстані між Гурне й Бове.

Протягом тієї години я з болем і тривогою міркував, щó я скажу своєму батькові, як поясню свою появу. Мені не довелося цього робити. Попереджений телефоном із Сен-Кристофа, він чекав мене на вокзалі. Бодай один раз у моєму житті незворушна байдужість, із якою він завжди до мене ставився, стала мені в пригоді. Він машинально притулився вусами до обох моїх щік і сказав, що якщо сьогодні буде ще один потяг до Бове, то я повернуся туди цього ж таки вечора, але якщо навіть мені доведеться поїхати туди завтрашнім потягом, який відходить туди о чверть на восьму наступного ранку, то я ще встигну на свою дисциплінарну раду. Він сказав усе це холодним тоном, без найменшого гніву чи роздратування. Коли ми прийшли додому, мене трохи заспокоїв знайомий запах майстерні, але помешкання на другому поверсі так сильно пахло звичками старого парубка — маніакальною схильністю до порядку й брудною безалаберністю водночас, що я відчув себе там чужим не меншою мірою, ніж у Сен-Кристофі, хоч саме тут я народився і саме тут виріс. Ніч для мене була жахливою, перемежована кошмарами та тривалими годинами безсоння. Один образ переслідував мене з одержимою наполегливістю — образ полум'я, яке несподівано спалахувало навкруг мене в каплиці. То було полум'я пекла, але водночас і полум'я визволення, бо якби школа Сен-Кристоф згоріла, якби весь світ згорів, то й моє нещастя згоріло б у тому вогні.

Нарешті, уже вдосвіта, мені пощастило заснути, але тут мій батько прийшов будити мене, і моя ідея-фікс — пожежа в Сен-Кристофі — чекала лише мого пробудження, щоб знову заволодіти мною. Я навіть знаходив у ній похмуру втіху, без страху передбачаючи свою власну загибель у катастрофі. Неймовірність такої пожежі я спростовував тією дивною думкою, що немає іншого способу вирятувати мене з моєї скрути.

Мій батько сказав, що на вокзалі в Бове мене чекатиме семінарист. Але там не було нікого. Я цьому зрадів, бо це означало, що принаймні на якийсь короткий час події відхилилися від свого звичного плину. Я пішов назад тим шляхом, яким учора сюди прийшов, шукаючи якогось знаку на обличчях перехожих.

Вулиця, яка вела до колежу, була запруджена збудженими людьми, й вони розступилися тільки для того, щоб пропустити пожежників із їхніми шлангами, які вони проклали по шосе. Про всяк випадок до колежу підігнали й червону машину з великою драбиною, але вона не знадобилася, бо мені розповіли, що пожежа почалася в підвалі, і я справді побачив, як із вентиляційних отворів котельні вихоплюються клуби ядучого чорного диму. Шибки невеличких класів, розташованих над місцем пожежі, були розбиті, а всередині виднівся неймовірний безлад із лав, парт та чорних напівобпалених столів. Цей хаос створили струмені води, якої пожежники не шкодували. Видно було щось подібне до обвугленого кратера, що відкрився в підлозі навпроти катедри. Саме там вогонь, який довго жеврів у підвалі, нарешті вихопився назовні, як ото буває під час виверження вулкана. На щастя, пожежа почалася дуже рано — о чверть на сьому годину ранку, уточнив хтось, коли класи були ще порожні. Тому жертв начебто не було. Проте несподівано ворота колежу розчинилися, і карета швидкої допомоги стала пропихатися крізь натовп. Коли вона проїхала повз мене, я впізнав залите слізьми обличчя матері Нестора, яка сиділа в машині.

Я прослизнув на подвір'я колежу, доки ворота знову не зачинилися. Усі інтерни були там, вони стояли невеличкими групами, нерухомі, тихо перемовляючись. Екстернів, які мали таку можливість попросили розійтися по домівках. Ніхто не звернув на мене уваги, і я в той день уперше переконався в неймовірній сліпоті інших, бо ніхто не бачив того віщого знаку, який відрізняв мене від усіх. Тому очевидний, разючий зв'язок, який поєднав цю пожежу й мою персональну долю, залишився непоміченим. Ті йолопи, які намагалися розчавити мене за мій маленький гріх — в якому я до того ж не був винен, — ніколи не повірили б у те, яку роль зіграв я в нещасті, що звалилося на колеж.

Я став шукати Нестора. Чому його мати сиділа в кареті швидкої допомоги? Мене приголомшило те, про що я довідався. Того ранку батько Нестора попросив сина спуститися замість нього о п'ятій годині в підвал і розтопити котел. Несторові вже не раз доводилося виконувати цю роботу. Ніхто достеменно не знав, що там сталося. Трохи більш як за годину полум'я пробилося у класи. Перші пожежники, які проникли в котельню, винесли звідти труп Нестора, який задихнувся від диму.

28 березня 1938 року. Цього дивного ранку я підхопився на ноги з відчуттям, що мені пора вставати. Мій будильник показував за чверть другу, але він стояв. Я піднявся на ноги, щоб подивитися на свій наручний годинник, що лежав на столі. Він також зупинився, і його стрілки показували десять хвилин на третю. Мені довелося зателефонувати на інформаційну службу часу, і я довідався, що вже сьома година ранку.

На вулиці стояв густий туман. Я залишив біля бровки тротуару свою стару тарадайку, щоб до відкриття гаража навідати в Mo одного зі своїх клієнтів. Я кілька разів смикнув за шворку стартера, але двигун не озвався: акумулятори розрядилися, певно, висмоктані туманом. Тому годинник на щитку приладів також зупинився й показував п'ятнадцять хвилин на третю.

Такий ланцюг прикрих збігів справив би на мене враження, якби я до цього не звик. Адже моє життя кишить непоясненними збігами, що їх я сприймаю, як заклики дотримуватися порядку. Це лише доля, яка постійно стежить за мною і вимагає, щоб я не забував про її невидиму, але повсякчасну присутність.

Минулого літа я спав із відчиненим великим вікном. Прокинувшись, я увімкнув радіо, щоб музика допомогла мені пережити перші години дня. І вона справді зазвучала — іскриста, жива, свіжа, нестямна. Потім мою увагу відвернув гармидер, який вибухнув над моєю головою. Птахи, либонь, чималого розміру, зчепилися там у шаленій бійці. Ґвалт наростав, і я вгадав, що супротивники, зчепившись, покотилися вниз по даху. Зрештою пучок наїжаченого пір'я впав на моє підвіконня й, підстрибнувши там, скотився в мою кімнату. Дві розгублені сороки роз'єдналися й миттю вилетіли назад у вікно, дорогою до свободи. У цю мить замовкли останні акорди музики й дикторка оголосила: «Ви послухали увертюру до «Сороки-злодійки» Россіні». Я усміхнувся під ковдрою й прошепотів: «Доброго ранку, Несторе!»

Іноді такі події бувають відповіддю — здебільшого іронічною — на нескромне прохання, яке в мене вихоплюється. Чом би, нарешті, оточений такою кількістю знаків, я не міг би спробувати щастя й попросити, щоб доля виручила мене зі скрути?

Півроку тому, загрузнувши в боргах, я купив повний білет Національної лотереї й благально прошепотів: «Несторе, бодай один раз!» О, я не можу стверджувати, що мене не було почуто! Мені навіть була надіслана відповідь. Таке собі відверте знущання. Мій номер був В 953 716. Той номер, який приніс своєму власникові мільйон, — В 617 359. Мій номер навпаки. Так мене провчили, щоб я не намагався здобувати дрібну вигоду зі своїх привілейованих стосунків із пружинами всесвіту. Я був роздратований, але потім засміявся.

4 квітня 1938 року. «Фелкішер Беобахтер», офіційний орган правлячої німецької партії, викинула гасло: «Нам треба більше гармат, ніж масла». Ця фраза звучить набагато загальніше в термінах диявольської інверсії, яка скрізь відбувається. «Нам треба більше гармат ніж масла» означає, якщо це виразити простішими, зрозумілішими словами: нам треба більше смерти, аніж життя, більше ненависти, ніж любови!

6 квітня 1938 року. Рено випускає цілу серію автомобілів із газогенераторами. Вантажівки від однотонок до п'ятитонок і автобуси від вісімнадцяти до тридцятиодномісних, які заправляють дровами й запускають у рух після п'ятьох або шістьох хвилин спалювання. Запатентована система забезпечує виробництво газу протягом тривалих спусків і в такий спосіб допомагає зберігати енергію. Апарат обладнаний дуже простим фільтром, без тканини, який ані засмічується, ані рветься.

Прикметна особливість нашого часу в тому, що прогрес твориться віднині у зворотному напрямку. Лише кілька років тому поява автомобілів, що їздять на дровах, викликала б сміх. Незабаром нам пропонуватимуть як останній крик техніки двигун, що працює виключно на сіні, а завершиться все це захоплюючим відкриттям — конем запряженим у воза.

8 квітня 1938 року. Я залишався в Сен-Кристофі до шістнадцяти років. Моя поведінка була бездоганною, мої оцінки — катастрофічними. Я начепив на себе маску невинности, з якою відтоді не розлучався, й тільки розрив із Рашель, відкриття свого лівого почерку та кілька інших знаків певною мірою змінили риси мого обличчя. Я постановив забути про суспільство, від якого я не сподівався нічого, крім зла. Проте моя душа ніколи не змогла очиститися від нього, хоч і намагалася виблювати все те, що мої вчителі примусили мене наковтатися у сфері культури.

Завершивши свою середню освіту, я зневажливо нехтував Корнеля й Расіна, але потай декламував Лотреамона й Рембо, я знав про Наполеона тільки те, що він зазнав поразки під Ватерлоо, обурюючись тим, що англійці не повісили клятвопорушника, але я знав усе про розенкрейцерів, Каліостро та Распутіна, і якщо я намагався виявити навкруг себе всі знаки, які могли там з'явитися, я не звертав щонайменшої уваги на всі науки, хоч би якими вони були. У кінці середнього курсу мого навчання стало очевидно, що я не зможу скласти іспити на бакалавра, й добрі отці без жалю зарахували мене до тих школярів, яких щороку виключали з подібних закладів освіти, з єдиною метою підвищити загальну оцінку на іспитах. Отож я повернувся до Ґурне-ан-Брей, де мій батько спробував зробити з мене механіка. Але присутність цього мовчазного й холодного чоловіка завжди мала своїм результатом те, що думки в мене плуталися, а руки не хотіли мені коритися. Тут треба додати, що хоч із мене й був нікчемний учень, учитель із нього був не кращий, бо він завжди працював сам-один, і йому коштувало неабияких зусиль розтулити рота, щоб дати якесь пояснення. Тож дуже скоро я перейшов працювати до його конкурента — єдиної майстерні з ремонту автомобілів, яка була в Ґурне. Потім мене призвали на військову службу, завдяки чому я потрапив до Парижа і там відкрив дядька, який володів гаражем неподалік від Байон-де-Терн. Дядько зустрів мене приязно, в чому, либонь, знайшло вихід бажання дошкулити моєму батькові, з яким він не бачився відтоді, як намагання поділити спадщину мого діда налаштувало їх один проти одного. Я став його головним компаньйоном після того, як відслужив у війську, і він залишив мені свій гараж у спадок, коли помер через п'ять років. Випадок захотів, щоб я опанував професію, аналогічну професії мого батька, але на вищому рівні, так ніби я мав амбіцію піднятися на кілька суспільних сходинок, не зраджуючи родинної традиції. Облудна видимість! Насправді я виконую свої обов'язки — як виконує їх солдат або чоловік, що спить із жінкою, або платник податків — наче підсвідомо, наче сновида, весь час мріючи прокинутися, мріючи про розрив, що визволить мене й дозволить мені нарешті бути самим собою. І думаю, йдеться вже не тільки про мрію. Я вже казав, що моя маска починає оживати. І я відкрив свою ліву руку, що засвідчила появу нового Тифожа, котрий ось уже протягом трьох місяців пише про нові речі новими словами, яких би, безперечно, не знайшла б моя права рука. У повітрі запахло весною. Запахло весною, відлигою, льодоходом…

11 квітня 1938 року. 99,06 відсотка австрійських виборців висловилися вчора за приєднання їхньої країни до Німеччини. Але цей одностайний стрибок у провалля відбувся не під натиском зовнішньої непереборної сили, яка зробила неможливим будь-який опір. Ні, зло закоренилося в кожній окремій людині й натовп, поставлений перед альтернативою «життя або смерть», заволав: «Смерть! Смерть!» — так ото євреї відповіли на запитання Пілата: «Варавва! Варавва!»

13 квітня 1938 року. Я був малим і хирлявим до дванадцяти років. Потім став рости з неймовірною швидкістю, майже не набираючи ваги, у такий спосіб, що моя худорба, спочатку просто негарна, незабаром почала вселяти страх своєю потворністю. У двадцять років я досяг зросту в сто дев'яносто один сантиметр, маючи вагу в шістдесят вісім кілограмів. Крім того в мене дуже швидко розвивалася короткозорість, яка примушувала мене носити окуляри з дедалі товщими скельцями, які були вже схожі на прес-пап’є, коли мене викликали на призовну комісію. Удавшись до жорстокости, безперечно, неумисної, поліціант, що керував тією процедурою, примусив мене скинути їх, перед тим як заштовхати, голого й сліпого, до зали засідань у мерії. Моя поява насмішила отців міста Ґурне, які сиділи в ряд за столом. Найбільше їх розвеселило те, що мій член анітрохи не відповідав моєму велетенському зростові й був крихітний, як у малюка. Місцевий лікар промовив якесь учене слово, що спричинило загальну веселість, бо всі зрозуміли, що під ним він приховав якусь особливо пікантну непристойність: мікрогенітоморф. Мою кандидатуру обговорювали дуже довго. Хоч призову в армію мені не пощастило уникнути, але мене направили у війська зв'язку, де тілесної досконалості від рекрутів не вимагали.

Проте на цьому мої напасті не закінчилися, бо не встиг я абияк відслужити у війську, як мої зуби — як і остерігав мене Нестор — стали швидко рости, тобто я хочу сказати, неймовірно жадібний апетит почав щодня шарпати мені шлунок.

Спочатку голод завжди нападав на мене у проміжки часу між сніданком та обідом чи між обідом та вечерею. Несподівано прямо в майстерні або в кабінеті відчуття порожнечі починало гризти мені у шлунок, руки й коліна у мене тремтіли, на скронях виступали краплі поту, слина бризкала з-під язика. Я відчував нагальну потребу чогось поїсти, негайно, поїсти чого завгодно, але поїсти, не відкладаючи. Коли почалися перші такі напади, я забігав до найближчого булочника, що приголомшено споглядав, як я напихаю рота бріошами та круасанами. Коли настала зима, я побачив, як один торговець вином став виставляти на хіднику перед своєю крамничкою кошички з устрицями, що пахли водоростями. Саме в ту пору поширився звичай запивати устриці сухим білим вином. Я попросив відкрити мені два дванадцятки португальських устриць і подати мені їх зі склянкою білого вина. Зажерлива жадібність, із якою я вгородив зуби в зелений, солоний і йодистий слиз, утішаючись морською свіжістю цих дрібних створінь, які піддаються зубам розм'яклими та аморфними, як тільки відокремиш їх від їхніх перламутрових осель, стала для мене відкриттям моєї схильности до людожерства. Я зрозумів, що успішніше задовольнятиму свої смакові вподобання, то ближче підійду до ідеалу абсолютного сироїдства. Я зробив великий крок уперед того дня, коли зрозумів, що свіжі сардини, які зазвичай їдять смаженими, можна також споживати сирими, якщо, звичайно вистачить терпіння обшкребти з них луску, бо обідрати з них шкуру важко. Але найбільшим моїм відкриттям у цій царині став «татарський біфштекс» — порубана конина, яку їдять сирою, перемішаною з яєчним жовтком і міцно приправленою сіллю, перцем та оцтом, настояним на часникові, цибулі та каперсах. Але згодом я досяг і подальшого поступу в задоволенні своєї такої рідкісної пристрасти. Унаслідок тривалих дискусій із працівниками єдиного ресторану в Нейї, де готували цю брутальну й цинічну страву, я поступово відмовився від усіх приправ і спецій, що не мають іншої мети, як замаскувати відверту голизну свіжого м'яса. А що для мене була вельми важливою не лише якість, а й кількість, то незабаром я сам почав пропускати крізь м'ясорубку шматки філе, яке купував у крамниці, де торгували кінським м'ясом. Там я зрозумів, як мене завжди приваблювали м'ясні прилавки та гаки, на яких були розвішані величезні обдерті туші забитих тварин, шматки яскраво-червоного м'яса, липуча з металевим полиском печінка, рожеві й пористі легені й червонясті плями, які відкриваються між безсоромно розчепірених телячих стегон, а надто запах холодного жиру та загуслої крови, що витав над усією цією красою.

Ця властивість моєї душі, яку я відкрив у такий спосіб, анітрохи мене не тривожить. Коли я кажу: «Я люблю м'ясо, я люблю кров, я люблю живу плоть», тут важить лише дієслово «любити». Я весь — любов. Я люблю їсти м'ясо, бо люблю тварин. Я навіть думаю, що міг би власними руками зарізати й з чудовим апетитом з'їсти тварину, яку я виростив і яка ділила зі мною моє життя. Я навіть з'їв би її з набагато більшим смаком, аніж якесь безособове, анонімне м'ясо. Саме це я намагався втовкмачити тій дурепі панні Тупі, яка стала вегетаріанкою, бо її жахають скотобійні. Невже вона не розуміє, що якби всі робили, як і вона, то більшість свійських тварин зникли б із нашого краєвиду, що було б вельми сумно? Вони зникли б так само, як, либонь, скоро зникне кінь, мірою того як автомобіль визволить його від підневільної праці.

А втім, високі якості моєї душі підтверджуються — якщо в цьому існує якась потреба — ще однією моєю схильністю: пристрастю до молока. Мій смак, повернутий до своєї первісної витончености сирим і неприправленим м'ясом і який навчився відрізняти безліч присмаків під видимою прісністю сирої їжі, знайшов особливі переваги в молоці, яке незабаром стало моїм єдиним питвом. У Парижі, либонь, годі знайти молочарню, де продавали б справжнє молоко, не зіпсоване ганебною практикою пастеризації та знежирення. Треба було прийти на ферму, до корови, до самого джерела цієї рідини, яка є синонімом життя, ніжности і яку люто ненавидять гігієністи, пуритани, шпики та інші зануди. Щодо мене, то я не визнаю молоко, яке не пахне хлівом і в якому не плавають бодай одна волосинка й одна соломинка, що засвідчують його справжність.

Мої щоденні два кілограми сирого м'яса та п'ять літрів молока не забарилися змінити мою комплекцію, а також мої взаємини з власним тілом. Сьогодні, хоч я з огидою ставлюся до свого обличчя, я живу в добрій злагоді зі своїм тілом. Попри те, що моя вага коливається десь близько ста десятьох кілограмів, мої ноги залишилися пропорційно довгими й худими. Уся моя сила зосередилася в широких клубах і в шишкуватій спині. Мої спинні м'язи утворюють навколо лопаток такі собі два заплічні мішки, що здаються дуже важкими. Зазвичай я маю такий вигляд, ніби згинаюся під власною вагою. Насправді в разі потреби я можу підняти, наче пір'їнку зад або передок якого-небудь «розенґарта» або «сімки-V».

Рашель, яка мала змогу роздивитися мене в усіх подробицях, знала про всі мої фізичні вади, звернувши, звісно, особливу увагу на мікрогенітоморфізм, і ніколи не пропускала нагоди поглумитися з них. «За своєю фіґурою ти викапаний вантажник, — казала вона, — або навіть в'ючний кінь. Великий ваговіз, що ти на це скажеш? Або радше мул, бо, кажуть, мули неспроможні народжувати дітей».

Та особливо не давала їй спокою заглибина на моїх грудях, яку вчені педанти називають «грудною западиною». Коли вона допекла мене до живого, я розповів їй одного дня казку, яку вона вислухала з очима, витріщеними від захвату.

— Це мій янгол-охоронець, — почав я. — Я хотів скоїти якийсь гріх. А він вирішив перешкодити мені в цьому. Ми засперечалися, і я спробував дати йому ляпаса, а він мені відповів ударом кулака в груди. То був удар янгольського кулака. Кулака твердішого й важчого, аніж якби він був із мармуру. Радше бронзового кулака. Я впав на спину, задихаючись. Якби то був удар суто матеріальний, він би мене вбив. Але то був удар янгольський, весь обмотаний білими перами духу, а його кулак був ніби в боксерській рукавичці з духовного пуху. Я оклигав. Але на мені залишилася ця позначка, ця заглибина в грудях, обабіч якої мої грудні м'язи випинають, схожі на жіночі груди, але, на відміну від них тверді й вузлуваті, сухі й безплідні. А потім, мені іноді дуже важко дихати. Мені здається, що мармуровий кулак залишився на мені й досі тисне всією своєю вагою на груди. Про себе я називаю цю проблему з диханням янгольським тиском.

— Але ти певен, що то був твій янгол-охоронець? — запитала Рашель із серйозністю в голосі, яка мене здивувала.

— Іноді я й справді в цьому сумніваюся, — відповів я, — і запитую себе, чи то не був янгол-охоронець когось іншого, який мав до мене претензії. Можливо, твій? А може, янгол-охоронець мого товариша, якого я мав у пансіоні і який помер?

— А скажи-но мені, будь ласка, — запитала вона мене знову, — що то був за гріх, який янгол хотів перешкодити тобі скоїти?

До речі, крім янгольської, жодна інша хвороба до мене ніколи не чіплялася. Та чи й справді йдеться про хворобу? Кілька лікарів, з якими я консультувався, оглянувши мене, не знайшли в мені нічого патологічного й лише висловили кілька безглуздих здогадів. А коли я запитав одного з них, чи може існувати якийсь зв'язок між моєю задишкою та заглибиною на моїх грудях, він категорично це заперечив.

— Можливо, причинно-наслідкового зв'язку тут і справді немає, — зауважив я, — але що ви скажете про зв'язок між символом і річчю, яку він символізує?

Хай там воно як, а я завдячую янгольському тискові те, що моє дихання наповнилося глибокою значущістю. Завдяки йому мої легені перейшли від глухої ночі, в якій вони перебували, до утробної напівтьми, а іноді навіть до яскравого світла свідомости. У таких випадках груди мені здавлює лютий біль, наче хтось невидимий тисне на них з усієї сили, але водночас мене навідує глибоке й щасливе осяяння, під час якого в небі ширяють ластівки й лунає музика арф, наповнюючи мої легені своїм радісним відлунням.

14 квітня 1938 року. Чи є потреба пояснювати, кому я завдячую цю грізну й марну силу, що накопичилася в моїх плечах і моїх крижах? Це, безперечно, спадщина Нестора. Якби я мав щодо цього бодай найменший сумнів, то жахливої короткозорости, яку він також передав мені у спадок, вистачило б, щоб переконати мене. Це його сила роздимає мої м'язи, а його дух водить моєю лівою рукою. Це він зберігає таємницю темної співучасти, яка поєднує мою долю із загальним плином подій, тієї співучасти, яка вперше дала знати про себе в пожежі, що спалахнула в колежі Сен-Кристоф і яка потім нагадувала мені про себе різними подіями, майже завжди дріб'язковими. Їхня мета — повідомляти мене про велику таємницю, найприхованішу й найтемнішу таємницю мого життя, яку лиш майбутнє Велике Випробування допоможе мені розгадати.

15 квітня 1938 року. Учора був Великий Четвер, і вранці я пішов послухати месу в соборі Нотр-Дам. Щоразу, коли я приходжу до церкви на службу Божу, я переживаю змішані почуття. Бо, попри всі свої помилки, Лютер мав слушність, коли заявив, що на престолі Святого Петра тепер сидить Сатана. Усі священнослужителі перебувають на службі в Нечистого й безсоромно розгулюють перед світом у його лівреях. Треба мати очі, засліплені забобоном, щоб не розгледіти в блиску церковної розкоші ґротескну помпезність Сатани: у митрах — блазенський ковпак, у патерицях — знак запитання, символ скептицизму й тупости, в червоних кардинальських мантіях — убір пурпурової повії з Апокаліпсису, та й у всій цій римській пишноті, в опахалах та в sedia gestatoria (паланкіні римського папи), яка досягає своєї кульмінації в соборі Святого Петра зі страховинним балдахіном роботи Лоренцо Берніні, чотири лапи якого та живіт мамонта накривають вівтар, наче хочуть випорожнитися на нього.

Але ніщо не може перепинити слабенький струмочок, який боязко пробивається з-під цієї купи покидьків, бо хоч Сатана й заволодів спадщиною Нового Заповіту, усе світло струменить від Христа, якого церковники зобов'язані славити, хоч вони й перекручують Його вчення. Тож нерідко промінчик світла пробивається крізь ліс брехні та злочинів, і саме у сподіванні побачити те малоймовірне світло я приходжу здалеку на ту або ту релігійну службу.

Ця служба відбувалася у зловісній темряві страсної п'ятниці й вигравала в зосередженій благоговійності те, що втрачала в блиску й пишноті. Після «Ґлорії» дзвони задзвонили востаннє перед святою суботою. Потім пролунала молитва, яку органіст супровів варіаціями на тему хоралу Баха.

Хай простить мене милосердний Бог, але щоразу, коли я чую цей інструмент офіційної музики, орган, його бравурні та врочисті звуки переносять мене на ярмаркове свято в провінційному містечку Ґурне-ан-Бре. Карусель грає свою дзвінку й сумовиту мелодію. Голі стегна малих хлопчаків здавлюють полаковані боки їхніх коників, що напівздибилися й загрожують небові своїми роззявленими пащами та безтямно виряченими очима. Ескадрон хлоп'ят витає за один метр від землі, ніби плаваючи на звуках тієї музики; музики органчика, справжнього витвору музичної механіки з його клапанами, циліндрами, тамбуринами, з його лісом трубок і статуеткою грудастої відьми з шаленим поглядом, яка чітко позначає ритм. Пам'ять, яка одухотворює все те, що давно померло, перетворила ту кавалькаду на контрапунктний хорал, і тепер у світлі вітража, до якого підіймаються клуби ладану, я бачу як обертаються хлопчаки з давно мертвих років…

Я так поринув у свої видіння, що не відразу помітив, як зазвучала Євангелія, після чого відбувся досить незвичайний обряд Поклоніння. Дванадцять хлопчиків із хору, сидячи на стільчиках, по черзі вистромляли зі складок свого одіння маленькі білі ноги, голизна яких становила зворушливий контраст із навколишньою пишнотою. Монсеньйор Вердьє ставав по черзі навколішки перед кожним із них. Зі срібного глека він виливав по кілька крапель на кожну голу ногу, потім витирав її клаптем матерії, потім, попри свою гідність та опасистість, нахилявся до самої підлоги, щоб поцілувати її. І нарешті, на знак подяки своєму хлопчикові, він давав йому невеликий хлібчик і монетку — так ото германський воїн після шлюбної ночі передавав Morgengabe[3] своїй юній дружині. Діти по-різному реагували на це вшанування. Один озирався навкруг себе переляканим поглядом, другий скромно опускав очі, але найбільше мені сподобалася поведінка того, який міцно стиснув губи на своєму янгольському личку, стримуючи безумний сміх.

Я ніколи не забуду, як старий чоловік, одягнений у золото й пурпур, нахиляє голову до самої підлоги, щоб притулитися губами до голої ноги малого хлопця. І хоч якою мерзотною іноді здається мені поведінка церкви, я не забуду тієї глибокої і шляхетної відповіді, яку вона дала вчора вранці на запитання, яке поставив Нестор двадцять років тому, за день до своєї смерти.

20 квітня 1938 року. Що люди розуміють під щастям? Комфорт, добру організацію і стабільність свого життя — усе це мені чуже. Нещастя означає, що будівля твого щастя обвалюється під ударами долі. Щодо цього я спокійний. Я не боюся нещастя, бо я не вибудував собі будівлю щастя. Я людина, яка знає смуток і радість. Це зовсім інша альтернатива, аніж щастя й нещастя. Я живу голий і самотній, без родини, без друзів, а моя професія, що допомагає мені виживати, вона така далека від моїх інтересів, що я думаю про неї не більше, аніж про своє травлення або дихання. Мій звичайний моральний стан — це чорний смуток, непрозорий і непроглядний. Але ця ніч нерідко освітлюється блискавками радости, несподіваними й незаслуженими, які відразу й гаснуть, але золоті зблиски ще довго танцюють потім у моїх очах.

6 травня 1938 року. Сьогодні вранці одна з газет опублікувала портрети міністрів нового кабінету. Дивовижна ґалерея мерзенних фізіономій! Ницість, огидність і тупість яскраво проступають на цих двадцяти двох обличчях — якими ми вже мали змогу милуватися в інших «комбінаціях». Більшість із них, до речі, входили до попереднього кабінету.

Дивлячись на ці пики, я маю всі підстави обміркувати таку собі «конституцію лівої руки», преамбула якої складалася б із таких шістьох тверджень:

1. Святим можна вважати лише приватного індивіда, тобто такого, що не володіє світською владою.

2. Щодо самої політичної влади, то вона невідокремна від Мамони. Той, хто нею володіє, бере на себе всю відповідальність за всі злочини, які держава щодня здійснює в її ім'я. Тому найбільшим злочинцем у державі треба вважати того, хто перебуває на самій вершині її політичної ієрархії — президента республіки, а після нього міністрів, а після них усіх достойників суспільного управління, чиновників, генералів, прелатів, усіх служителів Мамони, усіх тих, хто править за живі символи багнюки, яка називається суспільним ладом, і хто обляпаний кров'ю з голови до ніг.

3. Органи влади навчилися пристосовуватися до своїх огидних обов'язків. Вони поповнюють свої лави, здійснюючи добір серед того найогиднішого лайна, яке може запропонувати їм їхня нація. Унаслідок такого добору від ради міністрів, від конклаву кардиналів, від будь-якої міжнародної конференції смердить такою дохлятиною, яка відлякує навіть стерв'ятників, якщо вони не помирають від голоду. Щось подібне відбувається й на нижчому рівні влади, тому людина, бодай на дещицю чесна, ніколи не прийде туди, де відбуваються муніципальні збори, штабна нарада або збирається якась інша огидна банда.

4. Від тієї миті, коли політик здобуває право проголошувати закони, він ставить себе поза будь-яким законом і втрачає право бути під його захистом. Ось чому життя чоловіка, який перебуває при владі, має меншу цінність, аніж життя таргана або воші. Парламентську недоторканість слід замінити благодійною інверсією, яка надасть кожному громадянинові право стріляти без попередження в будь-якого політика, що йому зустрінеться. Усяке політичне вбивство слід оголосити справою високої моралі, що примусить сміятися від щастя Святу Діву та янголів у раю.

5. До конституції 1875 року слід додати статтю, згідно з якою усіх членів поваленого уряду треба розстрілювати без суду й без найменшого зволікання. Не можна допускати, щоб люди, яким нація перестала довіряти, не тільки не були покарані, а й могли продовжувати свою політичну кар'єру, посилаючись на нібито несправедливість, що була виявлена до них. Такий захід матиме потрійну перевагу: почасти висмокче трупну рідину з нації, допоможе уникнути появи тих самих мерзотників у наступних урядах і внесе в політичне життя те, чого йому найбільше бракує: серйозність.

6. Кожна людина повинна знати, що чіпляючи на себе будь-яку уніформу, вона стає на службу до Мамони й накликає на себе помсту порядних людей. Закон повинен підрахувати кількість смердючих створінь, на яких дозволено полювати в будь-який сезон, — шпиків, попів, двірників і навіть академіків.

13 травня 1938 року. Благодійна інверсія. Вона має на меті відновити той порядок речей, який порушила попередня злоякісна інверсія, тобто повернутися до попередніх позитивних цінностей. Сатана, володар світу, за допомогою когорт своїх правителів, суддів, прелатів, генералів і поліцаїв підносить дзеркало до обличчя Бога. Й у тому дзеркалі праве стає лівим, ліве — правим, добро перетворюється на зло, а зло на добро. Панування Сатани над містами засвідчується, окрім інших знаків, багатьма вулицями, проспектами і майданами, що присвячені всіляким військовим, тобто професійним убивцям, які, до речі, всі померли у своїх ліжках, бо немає нічого сатанинського без ґротескного відтінку, що є наче кігтем Князя Темряви. Навіть огидне ім'я Бюжо (французький маршал, завойовник Алжиру), одного з найстрашніших різників останнього сторіччя, ганьбить вулиці багатьох міст Франції. Війна як абсолютне зло є фатальним об'єктом сатанинського культу. Це чорна меса, яку при світлі дня править Мамона, а обляпаних кров'ю ідолів, перед якими падають навколішки містифіковані юрби, називають Вітчизною, Пожертвою, Героїзмом, Честю. Справжнім храмом цього культу став Будинок Інвалідів, який здіймає над Парижем свою золоту баню, наче роздуту смердючими випарами від імператорського трупа й трупів, які належать кільком убивцям меншого масштабу, що там гниють. Навіть божевільна різанина 1914–1918 років має свої ритуали, свій димучий вівтар під Тріумфальною аркою, своїх кадилоносців, що ними стали такі поети, як Моріс Барес і Шарль Пеґі, які поставили весь свій талант і вплив на службу колективній істерії 1914 року, чим і заслужили звання Великих Живодерів Молоді. Разом із багатьма іншими, само собою зрозуміло.

Цей культ зла, страждання і смерти, безперечно, плекає невблаганну ненависть до життя. Кохання — яке вихваляють in abstracto — нещадно переслідується, як тільки воно набуває своєї конкретної форми, стає тілесним і називається сексуальністю, еротизмом. Цей фонтан радости й творіння, це найвище добро, цей найвищий резон існування всього живого проклинають із диявольською ненавистю всі добромисні покидьки, як світські, так і церковні.

P.S. Одна з найкласичніших злоякісних інверсій — це та, яка породила ідею чистоти.

Чистота — злоякісна інверсія невинности. Невинність є любов'ю до буття, радісним прийняттям як небесних, так і земних дарів, незнанням інфернального протиставлення чистота-нечистота. З цієї спонтанної й ніби природної святости Сатана утворив протилежність, яка йому до вподоби: чистоту. Чистота є жахом життя, ненавистю до людини, хворобливою пристрастю до небуття. Чиста хімічна речовина вимагає варварських зусиль, щоб досягти того стану, який абсолютно суперечить природі. Людина, що їде верхи на демоні чистоти, сіє навколо себе смерть і руїну. Релігійне очищення, політична чистка, збереження чистоти раси — багато є варіацій на цю жорстоку тему, але всі вони незмінно приводять до численних злочинів, привілейованим інструментом яких є вогонь, символ чистоти й символ пекла.

20 травня 1938 року. Я відвідав Карла Ф., який показав мені чудернацький американський прилад, що записує на магнітну стрічку, а потім надає змогу знову їх прослухати усі звуки, що їх збирає мікрофон, який можна переносити в різні місця завдяки довгому шнуру. Він дав мені послухати крики різних тварин, і особливо мене вразив любовний рев оленя, який розбудив у мені чудові спогади, будучи вельми схожим на один із моїх інтимних ритуальних криків. Карл мені розповів, що давав прослухати ці записи професорові орнітології з музею запису пташиного співу. Шановний професор так і не зрозумів, що той пташиний щебет, який він упізнав відразу, належить не птахам, а імітатору з м'юзик-холу. Зате автентичний спів, записаний на природі з великими труднощами, здався йому невиразним, мало характерним і цілком підробленим.

Карл Ф. анітрохи не сумнівався, що останній запис, який він приберіг мені на закуску, справить на мене велике враження. Ішлося про гомін нетерплячого, розгніваного натовпу, який щодалі наростав, ставав лютим і роздратованим. Невже справді під вікнами Ф. було це тисячоголове страховище, яке виражало свій убивчий гнів, здіймаючи до неба крик ненависти, до якого виразно домішувався брязкіт перших каменів, які розбивали шибки? А чи не проти мене, бува, накочувалася та хвиля проклять? Холодний піт тривоги виступив у мене на тілі, і я, певно, зблід. Карл зрештою це помітив. Він запитав у мене, чи мені не погано, а потім до самого кінця мого візиту, який я намагався якмога скоротити, він дивився на мене з певною розгубленістю.

Як я міг йому пояснити, що мені вдалося вижити лише завдяки тому, що в мені бачили не більш як скромного гаражиста з майдану Порт-де-Терм, але якби хтось здогадався, яку темну силу ношу я в собі, мене негайно лінчували б, у цьому немає сумніву. Я й сам лише намагаюся проникнути в таємницю своєї долі: в один із днів мого дитинства до мене доторкнулася чарівна паличка, яка перетворює створіння з плоті на статуї з мармуру. І потім я став ходити по світу, виготовлений почасти з живого тіла, почасти мармуру, тобто маючи серце, праву руку й усмішку, яка могла бути привітною в разі потреби, але водночас носячи в собі щось тверде, невблаганне й крижане, об що неминуче розбивається все людське, з чим мені доводиться зіткнутися. Це така собі посвята, з якою я несамохіть погоджуюся, а точніше кажучи, охоче приймаю її, коли якийсь знак мені її підтверджує.

3 жовтня 1938 року. Я нічого не записував у цього зошита вже понад чотири місяці, і я не став би розгортати його знову, якби зі мною не відбулася надзвичайна подія. Те, що сталося сьогодні вранці, має надто велике значення й безпосередньо стосується того, що я тут записую.

Я прокинувся о шостій годині ранку в паскудному настрої. Я подумав, чи не викрикнути свій зойк, а потім облитися, але відраза до життя відібрала в мене навіть бажання вдатися до своїх розпачливих, традиційних засобів. Найжахливішим у такому стані депресії є та ясність — принаймні так мені здається, — яка супроводжує його та підсилює. Розпач із невблаганною очевидністю стверджує себе як єдину автентичну реакцію на нонсенс життя. Будь-яке інше ставлення — минуле чи майбутнє — пов'язане зі сп'янінням. Життя можна терпіти лише у стані сп'яніння. Сп'яніння алкогольного, любовного, релігійного. Створіння небуття, людина, може витримати неймовірні випробування, які чекають на неї протягом кількох відпущених їй років життя, лише набравшись до нестями.

Я не став голитися, накинув свою спецівку і спустився в гараж, не зайшовши навіть на кухню, щоб зготувати каву. Від грізної ворожнечі, з якою ставилися до мене всі речі, я міг захиститися лише перетворившись на робота, позбавленого будь-яких ознак людської вразливости. Цього ранку я буду лише власником гаража, ні більше, ні менше. Бідолашний Бен Ахмед був першим, хто це помітив. Цей неодукований чоловік має справжній геній до всього, що стосується механіки, але він працює, керуючись лише «нюхом», без методу й точного розрахунку. Прочищаючи клапани в «Жоржі Іраті», який мав двигун, аналогічний одинадцятисильному двигунові легкого «сітроена», він заклав їх до спеціальної машини і став шліфувати поверхні, але не наважився позначити чорним олівцем на кромці інтервали, які становили від 2 до 3 міліметрів. Безперечно, його збентежила необхідність користуватися олівцем. Я гарикнув на нього, відтрутив його вбік і заходився виконувати його роботу сам. Трохи згодом я вилаяв Жанно, який запізнився, після чого наказав йому відремонтувати клапани в дванадцятьох шинах. Потім замкнувся у скляній кабіні, що править мені за кабінет, і став переглядати купу накладних. О пів на восьму Ґайяк пригнав свій «402 В», щоб перевірити запалення, потім листоноша приніс пошту. Одне слово, день сяк-так розпочався.

За чверть дев'ятої я розмовляв із панною Тупі про її «розенґарт», коли Бен Ахмед, який закінчив із «Жоржем Іратом», запустив у ньому двигун. Я слухав одним вухом панну Тупі, а другим на відстані намагався оцінити роботу двигуна «Жоржа Ірата», що, здавалося, працював досконало. Зрештою наполегливість Бен Ахмеда, який тиснув і тиснув на акселератор, стала мене дратувати. Той двигун муркотів, наче великий і ситий кіт, навіщо ж його так мучити, так брутально примушуючи обертатися вхолосту? Схоже, Бен Ахмед утішався тим ревом та вихлопними газами, якими він хотів заповнити весь гараж. Нарешті настала тиша. Панна Тупі розповідала мені про релігійний навчальний заклад Сен-Домінік, де вона викладала філософію. Я розпитував її з невдаваною цікавістю, бо я не байдужий до життя в інтернатах і хотів би знати, як жилося в пансіоні молодим дівчатам. У цю мить «Жорж Ірат» загуркотів знову, заглушивши наші голоси. Потім крізь гуркіт двигуна я почув сухий металічний звук. Цей звук не проминув увагу Бен Ахмеда, який відразу припинив подавати газ. Зі свого місця я побачив, як Жанно підніс руку до скроні, схитнувся, нахилившись уперед, опустився навколішки, а тоді впав спиною на підлогу. Я відразу зрозумів, що одна з лопатей вентилятора відламалася і з великою силою вдарила його у скроню. Я підскочив до нього одним стрибком і підхопив на руки його худеньке тіло, яке втратило тяму.

І тоді в мені наче щось розтануло, й почуття глибокої ніжности опанувало мене. Блискавична благодать упала на мене з неба. Мої очі прикипіли до тіла, яке лежало в мене на руках, із кощавою й закривавленою маскою, напівприкритою кількома пасмами каштанового волосся, з одного боку, а з другого — тоненькими стиснутими коліньми й важкими черевиками, що висіли в повітрі. Бен Ахмед дивився на мене з глибоким подивом. Я не ворушився. Я міг би так стояти до скону віків. Гараж на майдані Байон зі своїми балками, обплетеними павутиною, і своїми розбитими вікнами зник із-перед моїх очей. Дев'ять янгольських хорів накрили мене своєю невидимою й осяйною музикою. Повітря наповнилося пахощами ладану й акордами арф. Річка ніжности велично струменіла в моїх жилах. Бен Ахмед зрештою озвався до мене:

— Погляньте! — сказав він, показуючи на темну пляму, що збільшувалася на підлозі. — Він стікає кров'ю!

Відразу по тому, як він сказав ці слова, тривала мовчанка, що бриніла від щастя, огорнула нас.

— Я й гадки не мав, — сказав я, здобувшись нарешті на слово, — що тримати на руках дитину так приємно!

І ця проста фраза, розбудила в моїй пам'яті довге й глибоке відлуння.

Чари розвіяла панна Тупі. Вона владно потягла мене до свого «розенґарта», на заднє сидіння якого я втиснувся не без труднощів зі своєю ношею, і ми поїхали до клініки Нейї.

Поранення Жанно не було тяжким. Травма з глибоким порізом на голові. Череп був цілий. Я відвіз його напівпритомного до матері, яка мало не зомліла, побачивши на його голові великий білий тюрбан із бинтів. Із нас двох я був поранений більше й усе намагався обміркувати ґрандіозне відкриття, яке допоміг мені зробити той випадок.

6 жовтня 1938 року. Перше слово, яке хоче зірватися з мого пера, може здатися спочатку банальним і слабким, але воно наповнене глибоким змістом: ейфорія. І справді, щось подібне до ейфорії опанувало мене від ніг до голови, коли я взяв на руки безживне тіло Жанно. Я недаремно сказав «від ніг до голови», бо на відміну від звичайної хоті, безсоромно локалізованої в одному місці, хвиля блаженства, про яку я говорю, накрила мене всього, зросивши найглибші й найвіддаленіші закутні мого тіла. Це не було грайливе й легке тремтіння, це була всеохопна радість усього мого єства. І тут я не можу не повернутися до своїх біблійних медитацій, до архаїчного Адама, який до Гріхопадіння носив у собі й жінку, й дитину, постійно перебуваючи в еротичному трансі — той, хто володіє, і той, ким володіють — і що супроти цього наша любов і наше кохання? Чи не моє надлюдське покликання допомагає мені, за певних обставин, поринати в екстаз нашого великого предка-андрогіна?

Але я повинен вийти зі стану теоретичних спекуляцій і наблизитися до конкретного. Найоб'єктивнішою характеристикою моєї вчорашньої пригоди була вага Жанно, вага, яку можна виміряти в кілограмах із будь-якою точністю. І тоді я знатиму, яку вагу мені треба підняти, щоб прийшла Ейфорія!

Відчуття блаженства — ось як визначає її словник. Але етимологія дає нам більше інформації. По-перше, маємо «ей», яке дає уявлення про щастя, про спокійну і врівноважену радість. А потім «форію», яка утворилася з φορέω носія. Ейфоричний — це той, хто носить себе радісно, хто носить себе добре. Але буде набагато буквальніше сказати, що він носить радісно. І тут яскраве світло несподівано осяває моє минуле, моє теперішнє і — хто знає — можливо, навіть моє майбутнє. Бо цю фундаментальну ідею носіння, форії, можна знайти також в імені Кристоф, Христофор, імені велетня з леґенди, який переносив через річку Христа, а також у леґенді про Альбукеркеа, вона ж утілюється в автомобілях, яким я, хоч і без особливого бажання, присвячую свою діяльність і які у своїй інструментальній тривіальності є носіями людини, тобто антропофорами, причому вельми ейфоричними.

Мені час зупинитися. Ці послідовні відкриття обпікають мені очі. Але я хотів би поділитися ще одним міркуванням. Ейфорія 3 жовтня була спричинена вагою дитини, яка додалася до моєї ваги. Жанно хлопець невеличкий, але сорок кілограмів він заважить, що додалися до близько ста десятьох кілограмів, які важу я. Але саме через відчуття легкости, польоту, крилатої радости знайшов свої вираження мій «форичний екстаз». Відчуття польоту, спричинене зростанням ваги. Ось у чім парадокс. Слово «інверсія» вже не раз виходило з-під мого пера. Тут відбулася така собі зміна знака: більше стало меншим і навпаки. Це й була інверсія — інверсія благодійна, благословенна, божественна…

20 жовтня 1938 року. Цієї ночі мені не спалося. А що небо було чисте й осяйне, то я сів за кермо свого старого «гочкіса» й поїхав навмання вулицями. Єлисейськими полями, до площі Згоди, потім — по набережних. Далі дорогу мені перепинив караван возів і вантажівок, які штурмували ринок «Черево Парижа». Покинувши машину, я пішов далі пішки й відразу потонув у морі городини та плодів, які утворюють у серці Парижа супергород або суперсад зі своїми гострими й солодкими пахощами та свіжими кольорами, що виблискують у металевому світлі ацетиленових ламп. На думку насамперед спадає сніданок Ґарґантюа, але поступово само багатство робить безглуздою будь-яку думку про споживання, відбиває охоту до зажерливости. Я обминав піраміди цвітної капусти, гори кольрабі, я ледве врятувався від лавини з груш, які самоскид вивантажив прямо на хідник.

Не варто думати, що така величезна кількість цих речей їх принижує. Навпаки, вона їх звеличує, роблячи незастосовними й наперед руйнуючи будь-яку думку про їхнє застосування. Отже, під моїми ногами лежать не речі, а їхні сутності — сутності яблука, сутності груші, сутності моркви…

Окрім чарівної торговки прісноводною рибою, що виблискувала свіжістю та лускою, наче русалка, жінки тут були тлусті й крикливі. Проте носії, «сильні люди» міста, привернули до себе всю мою увагу, бо я відразу відчув спорідненість між собою й ними. Їхні величезні спини, величезні руки, швидка хода дрібними кроками, якій вони віддають перевагу, стрижка під напівбокс або під горщик — усе це дуже мені близьке, з одного боку. Але це форія примітивна, принижена меркантильним або утилітарним застосуванням. І тому це звичайнісінькі здоровила, а не вантажники ринку «Черево Парижа». І я відразу уявив собі справжнього вантажника ринку «Черево Парижа», великого й щедрого, який тріумфально несе на своїх широченних плечах ріг достатку, з якого сиплеться йому під ноги невичерпний потік квітів, плодів і самоцвітів.

28 жовтня 1938 року. Гортаючи енциклопедію, я довідався, що Атлас завдав собі на плечі не світ і не землю, як зазвичай це зображують, а небо. Зрештою, в географічному розумінні, Атласом називають гору і якщо уподібнення гори до колони, яка підпирає небо, має сенс, то уявити її собі як опору землі безглуздо. Перед нами переконливий приклад шкідливої інверсії, застосованої до одного з найбільш славних форичних героїв. Він підтримував своїми плечами зірки й місяць, сузір'я і Чумацький Шлях, туманності, комети та новоутворювані сонця. І його голова, занурена в зоряні простори була одним зі світил. Але все це хочуть змінити. Замість синьої й золотавої нескінченности, яка увінчувала й благословляла його водночас, йому завдають на плечі земну кулю, виліплену з непрозорої багнюки, яка нахиляє йому шию і затуляє зір. І ось перед нами герой принижений і розчавлений, добровільне стало підневільним, а вантажник перетворився на атлета.

Проте що більше я про це думаю, то більше мені здається, що Атлас-уранофор, Атлас-астрофор саме і є тим міфологічним героєм, до якого має прагнути моє життя, щоб нарешті знайти в ньому своє завершення і свій апофеоз. Незалежно від того, що я носитиму в майбутньому, яким дорогоцінним і священним клунком будуть навантажені й освячені мої плечі, моєю тріумфальною метою стане, якщо Бог цього захоче, ходити по землі, носячи на своїй потилиці зірку осяйнішу та золотавішу, аніж та, за якою колись ішли біблійні маги-царі…

30 жовтня 1938 року. Сьогодні Ерве прийшов забрати свій новий кабріолет «віва», великий спортивний «рено». Моя нелюбов до цих шикарних тачок певною мірою пом'якшується тими казковими комісійними, які я беру за їхній перепродаж. Надзвичайно збуджений придбанням свого нового автомобіля, Ерве ніколи не здавався таким радісним, упевненим у собі, у своєму суспільному успіхові й у своїх чеснотах, що в його уявленні, звичайно ж, одне й те саме. Йому щойно виповнилося тридцять шість років, і він запевняє мене, що це вік найповніший, найурівноваженіший і перебуває наче на вершині кривої, яка почала підійматися вгору, коли він народився, а відтепер почне падати в напрямку смерти.

Насправді ж мені здається, що він завжди мав ці тридцять шість років, принаймні протягом тих десятьох, відколи я його знаю, а найімовірніше, від самого свого народження. Просто досі він був надто молодим для своїх тридцяти шістьох років, так само як відтепер і надалі він здаватиметься надто старим для своїх тридцяти шістьох років.

Таким чином, кожна людина протягом усього свого життя повинна мати свій «істотний вік», до якого вона прагне доти, доки його не досягне, за який вона чіпляється, коли його проминає. Бертран завжди мав істотний вік у шістдесят років, а Клод протягом усього свого життя буде сімнадцятирічним юнаком. Щодо мене, то моя вічність відкидає мене на неподоланну відстань від драми старіння, і я спостерігаю з байдужістю, яка позначена меланхолією, приплив і відплив поколінь, як ото скеля в лісі спостерігає зміну пір року.

Але мені спала інша думка, коли я побачив Ерве таким веселим та оптимістичним: він — надпристосуванець. Медицині слід би глибше опрацювати це нове поняття надпристосування, а школа має остерігатися, щоб, намагаючись уберегти дітей від невміння пристосовуватись, вона не перетворила їх на надпристосуванців.

Надпристосуванець щасливий у своєму середовищі, він живе в ньому, «як риба у воді». І справді, можна сказати, що риба — типовий приклад надпристосованості до води. Тобто подібне щастя тим вразливіше, чим воно повніше. Бо вода може стати надто гарячою або надто солоною, або її рівень може понизитися… Тому ліпше бути просто нормально пристосованим до води, як, наприклад, пристосовані до неї такі створіння, як амфібії, що не почувають себе щасливими ані у вологості, ані в сухості, але вміють нормально пристосуватися до обох середовищ. Я не бажаю лиха Ерве, але думаю, що якби щось зламалося в його бездоганній організації, якби доля завдала йому підступного удару, йому було б дуже нелегко відновити свою досконалу рівновагу. Тоді як ми, амфібії, що перебуваємо в слабкій залежності від свого оточення, ладні витерпіти що завгодно й швидко пристосуватися до будь-яких змін свого середовища.

4 листопада 1938 року. Щоразу, коли мої прогулянки приводять мене до Лувру, я картаю себе за те, що не заходжу туди частіше. Жити в Парижі й не відвідувати Лувр — це дурість, якій нема виправдання. Отже, після майже дворічного утримання я пішов туди сьогодні пополудні. Найбільша вигода, яку я здобув від цього візиту — відчув важливість тієї еволюції, яка зі мною відбувається через зміщення центрів мого інтересу.

Я погано розумію людей, спроможних дивитися на сяйво, випромінюване цим зібранням шедеврів, без сліз у очах. Як чарує архаїчний Аполлон з острова Парос! Який дивовижний контраст між священним характером тіла, круглого, як колона, зі злитими докупи стегнами й руками, приєднаними до торса й загадковою усмішкою, що осяває це обличчя, яке світиться лагідністю і якому тріщини, що змережують мармур, надають патетичного виразу.

Я собі уявляю, яким би стало моє життя, якби цей бог уселився в мене і я з ним не розлучався ні вдень, ні вночі. Але сказати правду, ні, я не спроможний уявити собі, як би я витримав розжарену присутність цього метеора, який упав би біля мене після падіння тривалістю в два тисячоліття. Ніщо краще, аніж ця статуя не ілюструє істотну місію мистецтва: нашим серцям, які хворіють під дією часу, — через ерозію часу, через смерть, яка повсюди здійснює свою діяльність, через неминучість знищення всього того, що ми любимо — мистецтво дарує трохи вічности. Це найефективніші ліки, гавань миру, до якої ми прагнемо, крапля свіжої води, що падає на наші спечені лихоманкою губи.

В античних залах найдовше я затримуюся біля бюстів. Мені ніколи не набридає дивитися на ці обличчя, що так яскраво світяться розумом, амбіціями, жорстокістю, самовдоволенням, мужністю, рідше — добротою й шляхетністю. Я ніколи не стомлююся ставити їм одне й те саме запитання, яке завжди залишатиметься без відповіді: ви символи якого спектаклю, якого життя, якого всесвіту?

Іншим залам я приділив набагато менше уваги й проминув їх, зупинившись лише перед кількома картинами — одними й тими самими протягом п'ятнадцятьох років — які я, можна сказати, регулярно навідую, щоб довідатися від них новини й подивитися в них на свій образ, бо немає кращих дзеркал, аніж ці картини. Мене тут турбують ті самі проблеми, які насамперед турбували й Нестора і яким він намагався дати раду, шукаючи серед різних приміщень Сен-Кристофа те, в якому була максимальна насиченість атмосфери. У цій атмосфері, насиченій красою, я переживаю відчуття сп'яніння, споріднене з відчуттям форичного екстазу. Ще один елемент, доданий до великої головоломки, яку я терпляче складаю.

Виходячи з музею через турнікет, я звернув увагу на хлопця, який жваво сперечався з білетером. Я відразу зрозумів причину суперечки, що здалася мені нерозв'язною. Хлопчина прийшов із фотоапаратом, і в нього вимагали півфранка за дозвіл пронести його до музею. А що в нього не було цих грошей, то йому рекомендували залишити фотоапарат у камері схову — порада безглузда, бо за користування камерою схову треба було заплатити ті ж таки півфранка. Хлопець зрештою визнав свою поразку й відступив, і тут я, звичайно, вирішив йому допомогти, але не так, як це зробив би дорослий чоловік без фантазії в голові, просто заплативши ті п'ятдесят сантимів, що їх вимагали за користування фотоапаратом, а в романтичний контрабандний спосіб, тобто я не полінувався знову пройти з ним через турнікет, з відстовбурченою внутрішньою кишенею піджака, куди я запхав заборонений предмет.

Етьєнові було одинадцять років. Він здавався маленьким як на свій вік і неймовірно брудним. Його обличчя, кощаве, з неправильними тонкими рисами становило разячий контраст із незграбним тілом, круглими й негарно випнутими коліньми. Його напхані книжками кишені та короткі руки з нещадно обгризеними нігтями давали підстави занести його до категорії дітей, які навдивовижу рано досягають інтелектуальної зрілости — вони нібито все прочитали й усе зрозуміли відразу по своєму народженні — всупереч відставанню у фізичному розвиткові, внаслідок чого все, що вони кажуть, здається дуже наївним.

Починаючи з перших зал, мій юний супутник виявив дивовижну обізнаність із виставленими експонатами й повів мене прямо до Давида Ґвідо Рені, якого він хотів сфотографувати. Як міг цей здоровило, сповнений наївности та пихи, з надутими щоками, з гарними й нелукавими очима, в безглуздому капелюсі з перами на голові, з великими труднощами запханий у звірину шкуру, полонити серце Етьєна? З тих плутаних пояснень, які він мені дав, я, схоже, зрозумів, що цей Давид утілює в очах Етьєна надзвичайно привабливу породу людей, які ніколи ні в чому не сумнівалися. Ось яке відкриття зробив Етьєн! Бувають люди, наділені чудовою красою, але обмежені і яких ми, признаймося, зневажаємо, якщо вони не пропонують нам видовище досконалої пристосованости до існування, бездоганної узгоджености між їхніми бажаннями та речами, що їх оточують, між їхніми словами та запитаннями, які їм ставлять, між їхніми здібностями та професіями, що їх вони опанували. Вони народжуються, живуть і помирають, так ніби світ було створено для них, а вони для світу, а всі інші люди — ті, кого мучать сумніви й тривоги, люди, опановані гнівом або цікавістю, такі, як Етьєн і я — приречені лише дивитися на них і захоплюватися їхньою природністю.

Віддавшись цим роздумам, я мало не забув про свій головний інтерес, коли копія статуї з Ватиканського музею нагадала мені про це. Власне, досить було одного напису на цоколі, щоб повернути мене до моїх зацікавлень: Héraklès Pédéphore. Статуя зображувала Геракла, який ніс свого малого сина Телефа, що сидів на його лівій руці. Pédéphore перекладається з грецької мови як «носій дитини». Геракл — носій дитини…

Етьєн дивився на мене з подивом, нічого не розуміючи. Тоді, сміючись, я присів перед ним і обхопив лівою рукою його коліна. І він приєднався до гри, сівши на мою заокруглену руку, а я випростався і став у таку позу, ніби опираюся правою рукою на ґирлиґу, як наш прототип. Пройшовши трохи далі, ми дістали можливість зобразити позу Гермеса Праксителя, який переносив малого Вакха, що вмостився на його лівій руці. Але найцікавішими нам здалися дві копії, оригінали яких зберігаються в Національному музеї Неаполя. Одна зображує сатира, який грає на цимбалах, напівзадерши голову вгору, до малого Діоніса, що сидить верхи в нього на шиї. Лівою рукою хлопець учепився у волосся сатира, а правою він подає йому гроно винограду. Нам пощастило, що ми були самі-одні в залі, Етьєн і я, бо коли мій випадковий супутник умостився на моїх плечах, я зобразив танець сатира під шалену та уявну музику цимбалів, тоді як Діоніс притискався мені до щік своїми голими й брудними ніжками. Проте виразити себе в найліпший спосіб надала нам змогу друга неаполітанська статуя — Гектор, який несе свого пораненого малого брата Троїла. Але в якій позі! Він тримає хлопчика за праву литку й закинув його за плечі, наче торбину, і той висить униз головою, махаючи в повітрі лівою ногою. Я скинув на Етьєна запитливим поглядом, і замість відповіді він простяг мені свою ліву ногу. Я підняв його в повітря одним посмиком, тримаючи за литку, так рвучко, щоб він не вдарився головою об підлогу, і з показною недбалістю, потай пом'якшеною моїм глибоким і ніжним форичним покликанням, гойдав його в себе за спиною, а він душився від сміху. Яке щастя! Ніби медова річка струменіла в моїх жилах!

Ми розлучилися з Етьєном біля дверей Лувру, і, звичайно ж, я більш ніколи з ним не побачуся. Я подумав про це не без того, щоб у горлі в мене не утворився маленький клубок, але я напевне знаю і не маю найменших сумнівів, що мені не слід зав'язувати особисті стосунки з будь-якою конкретною дитиною. Якими вони були б, ці стосунки? Я думаю, вони фатально звернули б на одну з торованих доріг, які ведуть або до батьківства, або до сексу. Моє покликання набагато вище й набагато загальніше. Якби я мав лише одного хлопця — то, вважай, не мав би жодного. А якби не мав жодного, то не мав би нічого.

10 листопада 1938 року. Усю ніч я задихався, й у своїх кошмарних снах перебував то під водою, то був похований під піском, під землею або в багнюці… Я прокинувся з болем у грудях, але щасливий, що позбувся своїх нічних фантазій — мені й реальних проблем цілком вистачає. Зготував каву, таку міцну та гірку, що пити її було майже неможливо. Крик на всю горлянку. Потім ще один. Ніякої полегкости. Моєю єдиною вранішньою втіхою стала радість випорожнення. Без найменших зусиль зі свого боку я виштовхав із себе досконалу й гладеньку каку, таку довгу, що їй довелося скрутитися в кільце, щоб поміститися в унітазі. Я з розчуленою ніжністю подивився на цього пухлого малюка, якого я народив зі своєї власної живої землі, й смак до життя повернувся до мене.

Запор — головна причина депресії. Як я розумію добу Людовіка Чотирнадцятого з його любов'ю до клістирів та проносного! Людина найбільше переживає, коли перетворюється на мішок із лайном, що ходить на двох ногах. У цьому їй може допомогти лише щасливе й регулярне випорожнення. Але як рідко і як скупо природа дарує нам таке щастя!

12 листопада 1938 року. Рашель і статевий акт у його чистому вигляді (коли потенція дорівнює нулю). Жанно й ейфорія. Біблійна розповідь про архаїчного Адама. Ці деталі об'єднуються в моєму мозку, щоб утворити гармонійну єдність, над якою я бачу шість філігранних літер: Нестор.

Прагнення до влади. Ніщо точніше не характеризує особистість Нестора, аніж ці два слова. Сьогодні мені здається, що він мав два шляхи, які привели б його до досягнення цієї мети — забезпечити собі панування над людьми. Перший із них не виводив його за межі замкнутого світу колежу Сен-Кристоф, того об'єднаного товариства, в центрі якого він примостився, наче павук, у своїй павутині, тих будівель, від яких він мав усі ключі, населених дітьми, які сліпо ним захоплювалися, й учителями, що тремтіли перед ним. То був закритий світ, у якому він із пильною увагою вимірював насиченість атмосфери, що змінювалася від одного місця до іншого, — менш густа на шкільному подвір'ї, аніж у каплиці, щільніша в їдальні, ніж у акваріумі, й найгустіша в дортуарах опівночі.

Та був іще один шлях, і він, безперечно, його відчував, він навіть почасти вийшов на нього, але вийшов пізно й не досить упевнено. Я маю на увазі форичний шлях. Цікавість до Кристофа та Альбукеркеа, битва вершників й навіть його престижний велосипед — найкращий форичний інструмент школяра, — усе вказує на те, що він цього шляху не нехтував. І тут я хотів би сформулювати одну гіпотезу, не вельми переконливу, але яку, я сподіваюся, майбутнє підтвердить. Я запитую себе, чи ці дві дороги не виключають одна одну, тобто ними не можна йти водночас, хоч вони й ведуть до однієї мети. Шкільне ув'язнення — інтернат, якщо назвати його точно — робить непотрібною форію, якщо не дивитися на неї як на корисну вправу в передбаченні майбутнього виходу на свіже повітря. Таким чином, форія можлива лише на відкритому просторі, там, де атмосфера дуже розріджена, й де вона стає чимось на зразок кисневої маски, яку пілоти мусять надівати, коли підіймаються на велику висоту.

Звичайно, все це умоглядні міркування, але йдеться про зусилля мого духу осмислити ту невеличку кількість фактів, які я маю у своєму розпорядженні.

А сталося так, що на «атмосферне згущення», про яке я забув від часів свого навчання в інтернаті, я натрапив двічі протягом кількох днів, спочатку — досить туманно — в Луврі, а потім воно накотилося на мене сьогодні вранці — і то з якою силою!

Це сталося на вулиці Ріволі, точніше — біля будинку номер сто дев'ятнадцятий. Там починається прохід, який виводить на вулицю Шарлемань, до однойменного колежу. Я увійшов у ту темну кишку, яка послідовно перетинає два невеличкі двори, затиснуті між великими багатоквартирними будинками, бо мені треба було навідати постачальника, який мешкав на набережній Селестен. Десь у ті хвилини колеж відчинив свої двері. Зненацька я опинився в зустрічному потоці дітей, які галасливо вибігли у вузький прохід, заповнили обидва двори, де було для них замало місця, й розтеклися далі, до вулиці Ріволі. Я плив навпроти тієї течії, хлюпаючись у ній, як лосось у гірському потоці, мене там підкидали, штовхали, і я почував себе неймовірно щасливим, щастям квітки, що виставляє всі свої тичинки назустріч бурі, насиченій зернятами пилку. То було крилате щастя, схоже на те, яке опанувало мене в ту мить, коли я підняв Жанно, якого вдарило в голову лопаттю вентилятора. Але цього разу моє щастя було набагато повнішим, яскравішим, аніж пережитий тоді форичний екстаз, бо переді мною була не одна дитина, а ціле море дітей.

Тепер я розумію, чому з усього занудного курсу філософії мені в пам'ять закарбувалися лише два рядки з Декартової «Розправи про метод»: «Аби нічого не забути, я все, що можна порахувати, рахую, а все, що не ділиться на частини, роздивляюся». Я певен, це правило збігалося з головною турботою Нестора. Велика перевага світу замкненого в собі, без виходу назовні, підпорядкованого лише внутрішнім законам, які він сам для себе встановив, є те, що він набагато легше підкоряється цьому фундаментальному правилу.

Але я тепер живу у відкритому середовищі, засланий далеко від несторівської цитаделі та її порахованих мешканців. Я просуваюся у світі навпомацки, і мене втішає тільки певність у тому, що невидима нитка веде мої кроки до таємничого завершення. «Пам'ятай про Кристофа, і це зробить твій крок упевненим».

Повернувшись у гараж, я вирішив з'ясувати, скільки дітей нині проживають у Франції. Я обрав вік у дванадцять років, бо це справжній дитячий вік, вік дитини, яка досягла своєї дитячої зрілости, розквітнувши в ній і, на жаль, перебуваючи на порозі катастрофи статевого дозрівання. Ось цифри, які надав мені мій друг журналіст, що досліджує демографічні проблеми.

НАРОДЖУВАНІСТЬ У ФРАНЦІЇ

* | Загальна | Хлопчики | Дівчатка
1926 | 767500 | 392100 | 375400
1927 | 743800 | 379700 | 364100
1928 | 749300 | 383600 | 365700
1929 | 730100 | 373000 | 357100

Отже, в 1938 році ми маємо особливо сприятливий рік. Подібна насиченість країни дітьми віком дванадцять років ще довго не буде досягнута, бо в 1939 році їхня кількість зменшиться, щоб трохи збільшитися в 1940 році й упасти ще нижче в 1941 році.

15 листопада 1938 року. Учора ввечері Ерве здолали мій опір і затягли мене в Оперу, де ставили Моцартового «Дон Жуана».

Я знав, що ненавиджу оперу, але тепер я знаю, чому я її ненавиджу. Тому що у світі, який вона нам зображує, характери чоловіків і жінок доведені до карикатурного безглуздя. Чоловіки наділяються мужністю, близькою до звірячости, жінки жіночністю, для якої істерика видається найприроднішим станом. І нарешті, я не можу зрозуміти, чому бадьорість, яка для мене становить найвищу цінність людини, супроти якої всі інші — це чеки без покриття або фальшиві монети, є тією якістю, що її опера цілковито нехтує. Хоробрість, велич, ґрандіозність, певні форми краси — краси шляхетної, помпезної, бравурної, глибокодумність, жорстокість, любов опера залюбки оспівує. Бадьорість — ні. Ані музика, ані декорації, ані дія, а ще менше персонажі, не залишають для неї найменшого місця. Для мене опера — як зала, так і сцена — одне з тих задушливих місць, куди діти не мають доступу. Тьфу!

Щодо спектаклю, який я дивився учора ввечері, то я мушу визнати, що він угородився мені в серце, як колючка, і то з дуже простої причини. Бо Дон Жуан — це я. Ну, звичайно якщо мене загримувати, нафарбувати й перевдягти, одне слово, замаскувати, адже без цього не обійтися, якщо мене захочуть перекинути в цей світ, який не визнає бадьорости, адже в ньому можна існувати лише у фальшивому образі, залишаючись невпізнанним для всіх, окрім мене самого. Але сцена, в якій Лепорелло зачитує список любовних перемог свого пана й нараховує їх сто сорок у Німеччині, двісті тридцять в Італії, чотириста п'ятдесят у Франції й тисяча три в Іспанії, виражає прагнення до вичерпности, яке аж надто мені знайоме. Дон Жуанові Рашель також могла б сказати: «Ти не коханець, ти людожер!» А що я маю очі для того, аби бачити, а вуха для того, щоб чути, то я добре зрозумів жахливий епілог і впізнав у ньому свою власну смерть, пристосовану до умов художньої інтриґи. Бо я не сумніваюся, що однієї ночі гість, витесаний із надмогильного каменя, постукає в мої двері своїм мармуровим кулаком, візьме мене за руку, яку я подам йому для привітання, й потягне мене за собою в темряву, з якої не повертаються. Але він не матиме обличчя Командора, осміяного й убитого. Він матиме моє власне обличчя.

Я знаю тепер, яким буде мій кінець; він буде вирішальною перемогою кам'яного чоловіка, який існує в мені, над тим, що мені лишається від плоті й крови. Це відбудеться вночі, коли моя доля повністю підкорить мене, й мій останній крик, моє останнє зітхання помруть на моїх кам'яних губах.

2 грудня 1938 року. Стоячи на варті біля дверей комунальної школи на бульварі Соссей, я уявив собі, як величезний совок загрібає дітлахів, що висипали на вулицю. Він, звичайно, насамперед підхопить до товстуна, який стовбичить перед дверима, але звичайно, не зможе не підмести на хіднику всіх тих, що повиходили зі школи. Я яскраво уявляю собі, як борсаюся в цій купі чорних фартушків, обшитих червоною облямівкою, голих ніг та сміхотливих мордочок.

9 грудня 1938 року. Усі газети пишуть про арешт у Сель-Сен-Клу на віллі «Ла Вульзі» Вайдмана, німця, якого підозрюють у вбивстві сімох людей.

12 грудня 1938 року. Тонкий шар снігу накрив місто сьогодні вранці. Подія досить рідкісна, щоб ніхто не звернув увагу на людину з фотоапаратом. Тож я почепив фотоапарат на шию й піднявся по проспекту Руль. Дійшовши до шкільного подвір'я колежу Сент-Круа, я якусь хвилину спостерігав за біганиною та штовханиною дітлахів. Не випадає сумніватися в тому, що цей дивовижний балет, ці фіґури, які то утворюються, то зникають, щоб знов утворитися, повинні мати якийсь сенс. Який? Групи, сполучення, ансамблі, композиції, їхнє зруйнування — усе це знаки, безперечно знаки. Але знаки чого саме? Таке моє вічне запитання у світі, всіяному ієрогліфами, до яких я не маю ключа.

Я підійшов упритул до ґрат, які відокремлюють подвір'я школи Сен-Круа від хідника, й, просунувши крізь них фотоапарат, зробив багато знімків, переживаючи сильну й провинну радість, що опанувала б мисливця, який стріляє по тваринах, що сидять у клітках зоопарку. Я пильно розгляну ці фотографії на спокійну голову. Я порівняю послідовні стани цього невеличкого суспільства, полишеного на себе і сфотографованого через кожну секунду. І хай я буду проклятий, якщо я там чогось не відкрию! Посадити дітей у клітки… Моя душа людожера лише зраділа б, побачивши їх там. Але є ще одна річ, набагато важливіша, аніж проста гра слів. Кожні ґрати — решітка, а решіткою користуються для розшифрування, треба тільки вміти застосувати її.

15 грудня 1938 року. Обідня перерва. Сидячи навпроти мене й зануривши ліву руку у свою шатенову чуприну, Жанно читає. Коли його уривають, він кладе палець на останній прочитаний рядок, а якщо йому треба відірватися від читання на певний час, то він дістає з кишені огризок олівця і ставить хрестик на берегах тексту, від якого потім поновить читання.

Він читає «Піноккіо» італійського письменника Коллоді. Я погортав покинуту книжку, сподіваючись побачити там жорстокості, якими напхом напхані казки для дітей. Так ніби діти — безмозкі створіння й розворушити їх можна лише вкрай огидними історіями! Перро, Керрол, Буш були справжніми садистами, в яких навряд щоб можна було навчитися чогось доброго.

«Піноккіо» спочатку мене заспокоїв. Це розповідь про дерев'яну ляльку, яка несподівано оживає, написана в давній і приємній казковій традиції. Але мені аж ніяк не сподобався жахливий епізод, коли Піноккіо та його друга Луміньйона за те, що вони погано навчалися у школі, перетворюють на віслюків. Нажахані, вони падають навколішки, складають руки, благають пощади. Але поступово їхні крики перетворюються на ґротескні «і-a», їхні маленькі стулені долоньки стають копитами, їхні обличчя перетворюються на морди, штанці роздимаються і тріщать із огидним звуком, коли їх проривають чорні, волохаті хвости. Я навіть уявити собі не міг, що можна дійти до такого жахіття в дитячій літературі. Навіть лихі пригоди Ослячої Шкури[4], яка спотворила себе, щоб розхолодити сексуальні наміри власного батька, не вселили мені такої гострої відрази, як агонія цих двох дітей.

Але я мушу признатися, що жахлива пригода Піноккіо та Луміньйона не стала для мене якоюсь несподіванкою. Лиха фея, яка одним помахом чарівної палички перетворює гарбуз на карету, а малого хлопця на віслюка і з якою я зустрічаюся мало не щодня, називається фея Статева Зрілість. У свої дванадцять років хлопець досягає незрівнянної рівноваги у своєму розвитку, перетворюючись на шедевр творіння. Він щасливий, упевнений у собі, будучи дитиною у всесвіті, який його оточує і який йому здається досконало впорядкованим. Він такий гарний своїм обличчям і тілом, що вся людська краса здається більш або менш далеким віддзеркаленням тієї краси, що притаманна цьому вікові. А потім — катастрофа. Уся потворність змужніння — той волохатий бруд, той трупний відтінок дорослої шкіри, ті бугруваті щоки, той бридкий і здоровенний, як у віслюка, член, безформний і смердючий — водночас навалюється на малого принца, скинутого з престолу. Він зненацька перетворюється на худого пса, сутулого й прищуватого, з невпевненим поглядом, який жадібно поглинає нечистоти кінематографу та мюзик-холів, одне слово, на підлітка.

Смисл такої еволюції очевидний. Час квітування минув. Тепер йому треба приносити плід, приносити зерно. Незабаром пастка одруження зімкне свої щелепи на простакові. І ось він уже мусить тягти разом з іншими важезного воза розмноження роду, щоби внести свою частку в ту купу демографічного лайна, яким нині випорожняється людство. Він у стані смутку, у стані обурення. Але який сенс обурюватися? Хіба не на цьому гної виростуть наступні квіти?

18 грудня 1938 року. Відбувається процес над Вайдманом, убивцею сімох людей. Той чоловік має сто дев'яносто один сантиметр заввишки й важить сто десять кілограмів. Це якраз мої габарити.

21 грудня 1938 року. Вранці я йшов проспектом Руль і вже проминув гратчасту загорожу подвір'я колежу Сен-Круа й низку майстерень та насосних станцій, яка межує з моїм власним гаражем, коли мене несподівано прикував до місця довгий крик, що перекрив гамір дітей, які саме висипали на перерву. Крик пролунав на одній глибокій горловій ноті, він був незрівнянної чистоти й лунав дуже довго, ніби заклик із самої глибини тіла, що зрештою закінчився низкою модуляцій, водночас радісних і патетичних. Дивовижне поєднання строгости й повноти, рівноваги й переливання через вінця!

Я негайно повернувся назад, переконаний, що побачу на шкільному подвір'ї щось виняткове, якесь надзвичайне явище або створіння. Але там не було нічого. У мене у вухах досі лунав цей дивовижний кришталевий звук, збагачений усіма гармоніями плоті, а біганина на шкільному подвір'ї тривала, як і раніше, так ніби цього звукового чуда не було. Хто з тих малих чоловічків видобув із себе цей радісний і чистий зойк? Для мене всі вони були однакові, тож я міг запідозрити кого завгодно.

Я довго гойдався на відлунні «крику», який лунав усе далі й далі і який розбудив у мені спогад про Сен-Кристофа, він і досі виокремлювався з розмаїтої і гучної музики дитячих ігор та бійок. Потім пролунав дзвінок, і під дверима класів утворилися черги. Нарешті я відійшов від подвір'я, що стало порожнім.

Перш ніж повернутися в гараж, я занотував день і годину крику, попри всю даремність надії, що чудо може регулярно повторюватися в певний час.

23 грудня 1939 року. У великій похмурій будівлі на бульварі Соссей розташувалися школа матерів і початкові школи для хлопчиків і дівчаток. Я зрештою взяв собі за звичку зустрічати о шостій годині вечора дітлахів, які виходили зі школи. Спочатку мене затримав там дружний і одностайний хор голосів, які лунали за високим муром одного дня, коли я проходив там під час великої перерви. Я зупинився, блаженно огорнутий тим хором гармонійних і водночас численних голосів, які то замовкали, то раптом зливалися в єдиному вигуку, то лунали mezza voce[5] мелодією органу. Я все чекав свого «крику», який так мене схвилював позавчора перед брамою Сен-Круа, бо я переконаний, що там ішлося не про вираження чиїхось індивідуальних почуттів чиїмось індивідуальним голосом, а про саму сутність дитини, виражену в її звуковій формі.

Того ранку я так і не почув свого «крику», але раптом після могутнього багатоголосого хору пролунала ніжна й делікатна трель, гостре pizzicato, тонка, як мереживо, водночас насмішкувата й лагідна, від якої в мене аж защеміло в очах, і з них мало не бризнули сльози. Я вирішив попросити Карла Ф., щоб він мені позичив свою американську машинку, яка записує звуки. Я приходитиму сюди щодня й записуватиму кожну перерву на магнітну стрічку. Потім я прослуховуватиму їх у себе у спокійній обстановці стільки разів, скільки буде треба, щоб уловити нитку симфонії. І хто знає? Можливо, я потім співатиму під цю симфонію, можливо, вивчу її напам'ять і зможу потім відтворювати згадку про перерву о п'ятій годині 25 листопада або о шостій годині 20 грудня, так само як можу відтворювати у своїй уяві квартет Бетховена або один з етюдів Шопена.

Мріючи освоїти новий жанр музичної культури, я з подивом помітив, що діти, випущені на вулицю після тривалого ув'язнення в тісних класах, зберігають усю свою бадьорість. Я звернув увагу на те, що першими вибігають за ворота завжди одні й ті самі учні, завжди одні й ті самі затримуються. Я знав і впізнавав їх краще, аніж тих, які юрмилися та застрягали у вузьких дверях із гучними криками.

З інших дверей школи, цвірінькаючи, вибігали малі дівчатка, за якими я спостерігав зі схвильованою цікавістю. Важко навіть уявити, якої шкоди завдає нам у дитинстві примусове розлучення хлопчиків і дівчаток! Чоловік і жінка такі чужі одне одному, їх так важко поєднати в повсякденному житті, що нерозумно й злочинно не привчати їх з раннього віку жити спільним життям. Усім відомо, наскільки собака й кіт не терплять одне одного, але вони навчаються співіснувати, якщо їх вигадувано з однієї соски!

28 грудня 1938 року. Який незглибимий смуток навіюють на мене школи та шкільні подвір'я, що спорожніли на різдвяні вакації! Як можна жити без цих острівців бадьорої свіжости, без цих кисневих балончиків, які дозволяють бодай на короткий час забути про сморід нашого дорослого світу? Я мушу собі признатися, ніщо мене так не пригнічує, як свобода дітей. Коли вони розбігаються, на всі чотири сторони, атмосфера стає настільки розрідженою, що дихати в ній неможливо.

Саме в такому гнітючому настрої я пішов сьогодні вранці на месу, присвячену святим немовлятам, убитим за наказом царя Ірода. Як я міг не побачити, що між моїми щоденними прослуховуваннями симфоній дитячих криків і тим великим і жахливим винищенням немовлят існує тісний зв'язок? Чекаючи, коли почнуть читати Євангелію від святого Матвія, де розповідається про той злочин, я заховався за колону й заплакав слізьми ніжности та жалю.

31 грудня 1938 року. Через кілька хвилин настане 1939 рік. З блазенськими ковпаками на головах чоловіки й жінки жменями кидають конфетті в обличчя одне одному. Я підводжуся з ліжка, змучений і виснажений безсонням і мені здається, що, як сновида, я блукаю над самим краєм провалля. Переконаність у тому, що в наступному році небо проллється дощем вогню й сірки, виповнює мене страхом і смутком. Я відкриваю Біблію, але ця книга, написана людьми, що, як і я, мучилися безсонням, приносить мені лише неймовірно підсилене відлуння мого власного гіркого плачу.

Смуток випалив мені очі
Й перетворив моє тіло на тінь.
І я хочу знайти собі притулок в оселі мерців.
У темряві я мрію знайти спочинок.
Я кричу, звертаючись до могили: «Ти моя мати!»
І кажу червам: «Ви брати мої!»
Тіні померлих мерехтять під водою,
Оселя мерців оголена перед Богом,
А безодня нічим не накрита,
Вона затуляє холодом порожнечу,
Вона підвішує землю над небуттям,
Вона ховає води у хмарах.
І хмари не вибухають, якщо вона їх не розчавить.
Вона затуляє свій трон вуаллю,
Й накриває його своїм туманом,
Вона накреслює коло на водах
Там, де світло межує з мороком.
Бог опустив ніч на мою стежку,
Він зірвав із мене мою пурпурову мантію,
Він зірвав у мене з голови корону й розтрощив її на скелях,
Він розламав мене на частини,
Він видер мою надію з корінням, як дерево.
Бог поранив мене, й Він мені перев'язує рану.
Він ранить, а руки Його лікують,
І я знаю, що одного дня він поверне усмішку на мої уста,
Поверне на них веселу пісню,
І тоді земля затремтить від радости,
А море вибухне сміхом,
Дзвони гудітимуть від любови,
Дерева з іржанням струсять із себе листя,
Як буйні коні, що трусять своїми гривами.

2 березня 1939 року. Я нічого не писав від початку року. Правду кажучи, я не можу стверджувати, що я жив. У дитинстві занурення в темряву, вологість і холод зими для мене означало неможливість жити. Мені знадобився тривалий час, аби зрозуміти, що йшлося лише про поганий сезон, а не про кінець життя. З кожним роком, мірою того як я старію, час минає для мене усе швидше й швидше, й усе триваліші відтинки часу стискаються, і прожити їх стає легше. Але зима ще не досить відійшла, щоб я міг бадьоро переступити через неї й залишити її позаду. Доведеться трохи зачекати. І поки що я змушений скніти у прірві січня-лютого з відчуттям, що ніколи не зможу вибратися з неї.

А надто я ненавиджу зиму за те, що вона ненавидить живе тіло. Повсюди, де вона знаходить його голим, вона карає його, вона шмагає його з не меншою люттю, аніж проповідник-пуританин. Холод — це урок моралі, натхненої особливо ненависним янсенізмом. І цілком логічно, оскільки знаки можуть виявляти себе лише на живому тілі, зима примушує замовкнути голоси й гасить вогні, які зазвичай освітлюють мій шлях. Тому вона виводить мене з ладу. Я зимую, впершись обличчям у стіну й затуливши долонями вуха…

Але сьогодні вранці пориви теплого вітру прогнали дощ, який цілу ніч лопотів по вікнах мого гаража. Дихання моря розвіяло похмурість неба. Вийшовши з дому, я несподівано натрапив на гурт босоногих дівчаток із білою після зими шкірою. Незабаром ми знову вдягнемо білі сорочечки й білі шкарпетки, літні сукенки та короткі трусики. А ти наготуєш свою машинку, яка викрадатиме крики та звуки і свій апарат, що відтворює образи.

Але водночас остерігайся, бо передчуття незабаром знову почнуть стрибати тобі в обличчя!

4 березня 1939 року. Шістдесят два кардинали, кожен зі своїм секретарем та шляхетним охоронцем замкнулися вчора вранці в тій залі Ватикану, яка відведена для конклаву. Вони співали Veni Creator, але розгніване небо заглушило їхні голоси несамовитою грозою. Таким чином цвіт церковної наволочі був замкнений у закритому приміщенні під наглядом князя Кіджі, маршала конклаву, й під пильною охороною виставлених біля кожних дверей папських гвардійців та аудиторів Роти[6].

Мене пробирало тремтіння, коли я намагався уявити собі, який шабаш улаштували ті 186 дідів і якого згущення атмосфери змогли вони досягти в той день! Лише клуби чорного диму, що вихоплювалися з димаря Сикстинської капели, свідчили про диявольські розваги, яким віддавалися ті збори, сп'янілі від своєї безкарности.

О пів на шосту вечора кардинал Качча Домініоні вийшов у центральну лоджію собору Святого Петра, яку церемоніймейстери відкрили й під якою вони розгорнули великий ґобелен із гербом Пія Дев'ятого.

— З великою радістю, — проголосив він, — повідомляю вам, що ми обрали нового папу в особі Найдостойнішого з Достойних кардинала Евженіо Пачеллі.

Юрба відразу гримнула Те Deum.

Я не знаю, хто такий цей Пачеллі. Його звуть Евженіо, Євген, як і Вайдмана, що його судять за сім убивств. А потім я побачив його фотографію в газетах: це мумія Рамзеса Другого, але ще більш висхла й менш людяна. Типовий антипастир, що перебуває під владою всіх демонів Чистоти, саме такий, якого потребують апокаліптичні часи, що наближаються.

15 березня 1939 року. У гурті школярок, які виходили з колежу, що на бульварі Соссей я помітив дівчинку дивовижної краси, яка здалася мені вже сформованою жінкою, попри відсутність грудей та обдерті коліна. Я звернув на неї увагу, але точніше буде сказати, що то вона звернула на мене увагу. Сталася фатальна подія. Я вже протягом кількох тижнів приходив сюди ввечері то зі своїм фотоапаратом, то з машинкою Карла Ф., захованою в моєму старому драндулеті, — від неї я виставляю назовні лише мікрофон, піднятий на палиці, яку я закріпив між двома дверцятами автомобіля, — то з обома цими приладами, адже я користуюся ними в різний час, звуки я записую під час перерв, а фотографії роблю, коли діти виходять зі школи.

Я вже знаю, що ту дівчинку звуть Мартіна, бо так до неї зверталися її подруги. Я запитую себе, а чи не спробувати мені форію з дівчинкою? Моє виключно хлоп'яче виховання, яке я здобув у Сен-Кристофі, зробило для мене дитину дівочого племені terra incognita[7], яку я палко прагну дослідити.

21 березня 1939 року. Цей перший день весни був позначений для мене чорним каменем і білим каменем, тобто віднині доля намагатиметься зрівноважувати частку радости й частку горя, які траплятимуться мені на моєму шляху.

Чорний камінь: я довідався з газет, що Вайдман, за чиїм процесом я намагаюся регулярно стежити, народився 5 лютого 1908 року у Франкфурті і що він був єдиною дитиною в родині. Я був єдиною дитиною. Я народився 5 лютого 1908 року в Ґурне-ан-Брей. Отже, не досить було того, що вбивця сімох людей мав мою вагу та мій зріст, він ще й народився в той самий день, як і я. Такі збіги псують мені настрій куди більше, аніж можна було б передбачити.

Білий камінь: звуки, які я записав під час учорашньої перерви о пів на п'яту вечора стали справжньою класикою цього жанру. Уперше я спостерігав, як суто інструментальна симфонія перейшла в драматичну дію, а в кінцевому підсумку — в ораторію. Усе це дійство тепер записане на магнітофонній стрічці мого приладу. І я вже прослухав його щонайменше двадцять разів, і не думаю, що мені набридне його слухати.

Воно починається з тріумфальної прелюдії, яка створює навколо себе тишу, бо поглинає всі інші звуки. Потім ця видимо однорідна маса розпадається на тисячу окремих криків, які роблять її розмаїтою й водночас ослаблюють. І раптом пауза, моторошна пауза, яка перехоплює вам подих і зупиняє серце. А потім ще один спільний крик, але цього разу окремі викрики, що його складають, перетворюються на слова, на мурмотіння незліченних голосів, тисячі й тисячі разів повторюваних і об'єднаних спільним гнівом, що постає переді мною безліччю своїх граней. І нарешті слово, наче виписане жирними і яскраво-червоними літерами на цьому тремтячому тлі: НАВОЛОЧ! О, я вже знаю, яка пауза зазвичай передує такій образі, як ретельно вона готується і щоразу чекаю її з тремтінням, а тому коли вона вибухнула, я уже втиснувся у своє сидіння й протягом кількох секунд готувався до цього удару. Потім, як то завжди буває, суцільний хор розпався, розбився на окремі спалахи — і фахівці з дескриптивної музики легко визначили б, чим займається той або той гурт дітлахів: одні грали у футбол, інші в «п'ятий кут», ще інші — в лічилку, двоє зчепилися в бійці, але такі буквальні пояснення були б надто примітивними, бо суть цієї музичної драми в тому, що певна сукупність прагне до внутрішнього розмаїття, що велика єдність хоче розділитися на окремих індивідів. Але зрештою все знову злилося в один могутній зойк, наповнений і радісними й жалібними вигуками, на тлі якого, наче на запітнілому склі, тремтіли усміхнені або патетичні личка дітей. Аж поки дзеленчання дзвоника не накотилося на звукову будівлю, не розхитало її зусібіч, не розвалило й не знищило, і не стало чути нічого, крім тупотіння калош по твердій землі.

Удвадцяте перемотуючи магнітофонну стрічку, я здивовано думав про те, що всі найцікавіші подробиці цієї музичної симфонії відкрилися мені лише під час її повторного уважного прослуховування, а коли я слухав її живим вухом, то вона здавалася мені лише какофонією, зворушливою й приємною, але цілком безладною.

Щоб пробитися крізь стіну нашої сліпоти та нашої глухоти, треба щоб знаки билися в них із подвоєною силою. А щоб зрозуміти, що все у світі є знаком і притчею, нам бракує лише спроможности дивитися на все з глибокою і нескінченною увагою.

6 квітня 1939 року. Альбера Лебрена переобрали президентом Республіки. За нього проголосували п'ятсот шість із дев'ятисот десяти сенаторів і депутатів, які зібралися у версальському Палаці конґресів. Що ж вони довели свою спроможність зробити правильний вибір, Лебрен найкраще поєднує в собі підлоту з нікчемністю.

14 квітня 1939 року. Сьогодні ввечері Мартіна пов'язала голову чорною шовковою косинкою, яка взяла в досить тісний кадр її трикутне личко. Звільнене в такий спосіб від фривольного обрамлення білявих кучерів і зведене до своїх істотних рис, воно набуло чистоти мадонни, серйозність якої лише підкреслював її дитячий вираз. О, яка вона була гарна! Вона подивилася на мене пильним поглядом, але не всміхнулася.

1 травня 1939 року. Коли я мандрую вулицями на своїй старій тарадайці, моя радість не буває повною, якщо ремінець мого «ролея» не висить у мене на шиї, а сам фотоапарат не примостився між моїми стегнами. Це наче величезний член, одягнений у шкіряний гондон, чиє циклопічне око блискавично відкривається, коли я йому наказую: «Дивись!», і вмить заплющується, зберігаючи в собі те, що воно побачило. Чудовий орган, який уміє бачити й запам'ятовувати, швидкий сокіл, який кидається на свою здобич, щоб схопити її й принести хазяїну те, що в ній є найглибшого й найоманливішого, її зовнішній вигляд. Вражає ефективність цього чудового предмета, компактного й таємничо порожнього, що теліпається на кінці ремінця, як кадильниця, готова обкурити всі красоти землі! Кожен кадр плівки, яка розмотується у ньому всередині, нагадує око сліпця, спроможне розкритися лише один раз, але потім ніколи не забути побаченого.

Я завжди любив фотографувати, проявляти, друкувати, й після того, як у моєму володінні з'явився гараж, я перетворив на фотолабораторію одну маленьку кімнатку, яка мала кран із водою і яку легко було зробити темною. Але тільки тепер я зрозумів, наскільки провіденційною виявилася моя давня пристрасть і як добре вона служить, моїм сьогоднішнім захопленням. Бо немає жодних причин сумніватися в тому, що фотографія — це чародійна практика, яка ставить на меті заволодіти фотографованим створінням. Той, хто боїться «бути знятим», виявляє елементарний здоровий глузд. Це такий собі спосіб споживання, до якого вдаються, якщо немає кращого, і само собою зрозуміло, що якби чудові краєвиди можна було їсти, їх би фотографували не так часто.

Тут напрошується порівняння з художником, який працює при світлі дня, маленькими терплячими мазками, щоб перенести свої почуття та свою особистість на полотно. Натомість акт фотографування є моментальним і прихованим, нагадуючи цією своєю властивістю помах чарівної палички феї, яка перетворює гарбуз на карету або сповнену життя й бадьорости дівчину на дівчину, яка спить. Художник є щедрим, великодушним, відцентровим. Фотограф — скупим, жадібним, гурманом, доцентровим. Це означає, що я народився фотографом. Не наділений деспотичною силою, яка дала б мені змогу привласнювати дітей, якими я хотів би заволодіти, я намагаюся зловити їх у фотографічну пастку — і я хотів би звернути увагу на те, що цей засіб не можна назвати крайнім. Хоч би що обіцяло мені майбутнє, я збережу любов до цих образів, блискучих і глибоких, як озера, в які я часто поринаю самотніми вечорами. Я бачу там життя, усміхнене, соковите, відкрите, узяте в полон магічного паперу, останній спогад про втрачений рай, який я не перестаю оплакувати. Чаклунство та його практика вже користуються фотографією, яка дає змогу владарювати над сфотографованим, схожу на ту, яку здобуває вбивця над своєю жертвою або коханець над своєю коханою. Проте для мене фотографічний акт означає щось набагато більше, аніж просто чаклунство. Він допомагає мені підняти реальний об'єкт на рівень нової могутности, могутности уявної. Фотографічний образ, це незаперечне відтворення реального, є водночас консубстанціональним до моїх фантазій, він перебуває на одному рівні з моїм уявним усесвітом. Фотографія переносить реальне на рівень мрії, вона перетворює реальний об'єкт на його міф. Об'єктив — це ті вузькі двері, крізь які обрані, покликані стати богами й героями, що належатимуть мені, потаємно заходять до мого внутрішнього пантеону.

Звідси стає очевидно, що для задоволення своєї пристрасти, яка стала моєю мукою, мені не обов'язково треба фотографувати всіх дітей у світі чи навіть у Франції. Бо кожне фото підіймає свій предмет на рівень абстракції, який робить його певною мірою загальним, у такий спосіб, що сфотографована дитина стає X — тобто тисячею, десятком тисяч дітей, яких я забрав у своє володіння.

Отож у цей сонячний день 1 травня, весело поснідавши на куточку стола, я вирушив полювати на образи, любовно примостивши свій фотоапарат на його генітальному місці. Кожне з моїх очей уже перетворилося на оптичний приціл, видивляючись можливі образи в гіллі дерев, на хідниках і навіть у машинах, які я проминаю. Перехожі 1 травня, собаки 1 травня блукають у піднесеному настрої по вулицях, на яких відзначають свято трудящих. Безліч людей проходять поза вікнами мого автомобіля. Сьогодні світ — наче вітрина, прикрашена оформлювачем, якого звуть Першотравень. Поліціанти, які розважаються у свій вихідний день на свято 1 травня регулюванням вуличного руху, приязно махають мені своїми білими кийками.

Я залишаю свого старого драндулета на березі Сени, біля мосту «Єлисейські поля». Сірі чайки, нерухомі рибалки, покинуті яхти, кілька дрібних чиновників, які миють свої машини на березі річки — і це, либонь, їхня найулюбленіша розвага на свято. Матрос енергійно помпує воду з баржі, й за кожним його зусиллям струмінь жовтої води переливається через борт. Я стрибаю в якогось покинутого човна й із ризиком посковзнутися й шубовснути у воду, ловлю у свій видошукач жовтий струмінь, чорний і чіткий силует старої шкаралупи судна, а вгорі, на тлі куточка синього неба, низенького чоловічка, який підстрибує, щоб навалитися всією своєю вагою на ручку помпи. На набережній якийсь хлопчисько розважається, ловлячи сонячний промінь уламком дзеркала і світячи у вічі перехожим. Я прошу, щоб він спрямував свій промінь в об'єктив мого фотоапарата, й наперед уявляю собі світлину, яка утвориться від цієї зустрічі: білу експозицію, над якою стримітиме скуйовджена весела голова з усміхненим щербатим ротом.

На еспланаді палацу Токіо хлопчаки гасають на роликових ковзанах, інші грають у м'яча. Одні ніколи не скидають своїх ковзанів. Ті, котрі грають у футбол, ніколи не ганяють на ковзанах. Дві групи ніколи не змішуються, розділені майже біологічною різницею. Я думаю про мурах: одні мають крила, а інші ні.

Я звертаю увагу на двох ковзанярів, двох чорнявих хлопчаків, вони, безперечно, брати, схоже вдягнені, зі схожими обличчями й тілами, вони відрізняються лише віком і зростом, фавн і фавненятко. Вони виписують швидкі арабески, перестрибують одним стрибком через кілька сходинок. Я прошу двох ковзанярів узятися за руки й покататися перед велетенським горельєфом, на якому зображені Терпсихора й невідома німфа, що танцюють на тлі ідилічного краєвиду. І я фотографую обидві пари — маленьку пару з живих тіл і велику пару з каменю, — які нічого не знають одна про одну, а проте так добре узгоджують свої рухи. Потім я розповідаю дітям, хто така Терпсихора: це муза, давньогрецька богиня, покровителька всіх тих, хто катається на роликових ковзанах. Згодом загальну увагу привабив до себе молодий велосипедист, який додумався закріпити переднє колесо велосипеда на роликовому ковзані. То був дивовижний винахід, поєднання двох істотних, проте в принципі несумісних атрибутів, які школярі використовують для своїх розваг. Знерухомлене переднє колесо велосипеда торохтіло по плитах, створюючи інфернальний залізний брязкіт.

Ігри, які на короткий час припинилися, розпочалися знову. Переслідування, обкручування, стрибки, що супроводжувалися оглушливим торохтінням заліза. Ланцюжок ковзанярів урвався, бо кілька з них захотіли одним стрибком перестрибнути через кілька сходинок. Один із хлопчиків спіткнувся, впав і сторчголов покотився по сходах, розпростершись біля їхнього підніжжя, мов купа ганчір'я. Я відразу впізнав молодшого з двох братів, фавненятко. Він повільно перекинувся, сів, потім нахилився над своїм правим коліном. Він не плакав, але його личко скривилося — від болю. Опустившись біля нього навколішки, я просунув руку йому під коліно, в ту вологу западинку, ніжну й тремтячу, й коли я доторкнувся до неї, то весь розтанув від ніжности. Гостре ребро однієї з мармурових сходинок позначило її напрочуд акуратною ранкою, червоним овалом досконалої форми, оком Циклопа з важкими міцно заплющеними повіками, оком, яке було, безперечно, виколоте й дивилося мертвим поглядом, але кровоточило повільно, сочилося струминкою лімфи, яка стікала білястою цівкою по литці до зім'ятої шкарпетки. Двоє хлопчаків заходилися знімати з пораненого ковзани, а я тим часом наготував дві оптичні лінзи: видошукач і об'єктив. Тепер мені треба було, щоб поранений звівся на ноги й постояв нерухомо бодай кілька секунд. Я допоміг йому підвестися, але він хитався, зелений, як айва. «Зараз він беркицьне», — сказав один із хлопчаків. У цьому можна було не сумніватися. Я врізав йому ляпаса з усього розмаху, а тоді приставив його до стіни. Я клацнув першу фотографію, але при такому прямому освітленні вона буде нечіткою. Я потребував бокового світла, яке відкрило б пурпурову глибину перспективи. Я повернув хлопця на чверть оберта. Мій фотоапарат спрямував своє скляне око робота на видавлене око Циклопа, й відбулася конфронтація між відмерлою, пасивною, болісною й відкритою плоттю, яка могла лише бути побаченою, а сама нічого бачити не могла, і скляним, проте владним і пильним поглядом мого інструмента. Стоячи навколішки перед цією маленькою статуєю страждання, я роблю з неї останній знімок, опанований п'янкою радістю, яку не спроможний контролювати. І потім настає та мить, якої я так палко прагнув. Я дозволяю своєму «ролею» впасти на кінець мого ремінця, протягую свою праву руку під коліна пораненого, ліву руку йому під пахви й підводжуся на ноги зі своєю тендітною ношею.

Я підводжуся, і мої плечі торкаються неба, а навколо моєї голови кружляють архангели-музики, що оспівують мою славу. Містичні троянди дихають на мене своїми найніжнішими пахощами. Це уже вдруге за кілька місяців я тримаю на руках поранену дитину, й мене огортає форичний екстаз. Одне це доводить, що я вже увійшов у нову еру.

Хлопчаки, що мене оточують, не розуміють, чому з мого обличчя струменить таке сяйво. Ну ж бо, треба повернутися в сьогоднішній час, спіймати нитку повсякденних подій, прикинутися, ніби ти один із тих, що належать до великого людського роду…

Я рушив до свого автомобіля, де примостив фавненятко поруч із фавном, який має за ним приглянути. Я доправив обох в аптеку, що на майдані Альма, і вийшов звідти, наспівуючи та погладжуючи між своїми стегнами коробочку з картинками, наповнену новими скарбами, краса яких, я знав наперед, перевершить усі мої сподівання.

4 травня 1939 року. Сьогодні вранці я прогулювався під прохолодними склепіннями церкви Сен-П'єр у Нейї, освітленими пучком сонячних променів, які пробивалися крізь один із вітражів. Дитячий крик привабив мене в бічну каплицю, де вже була наготовлена хрестильна купіль. Друзі та родичі оточували високого чоловіка, який тримав на руках немовля, загорнуте, я сказав би, у фату нареченої. То хрещений батько ніс свого хрещеника, щоб покласти його в купіль. До мене вперше дійшов тифожівський сенс таїнства хрещення: невеличке форичне одруження між дорослим і дитиною.

Безперечно, йдеться про тлумачення, запозичене з установи, де воно означає щось зовсім інше — і до речі, певно є якийсь сенс у тому, що мене жодного разу не запрошували в хрещені батьки. Але мені приємно думати, що свідком цієї події я став не випадково, а тому, що вона якось пов'язана з моїм покликанням. Я бачу в цьому знак — якщо не доказ — того, що певне перетворення речей, можливо, досить брутальне, але не руйнівне, буде достатнім, аби обернути до мене обличчя світу, на якому я вже бачу свій знак, що доводить у такий спосіб мою спорідненість із реальним життям.

7 травня 1939 року. Проявляння плівки та роздивляння образів на неґативах водночас приваблюють мене і засмучують. Бо неґативи, які ти роздивляєшся на світло, здаються неймовірно чарівними, й нема найменшого сумніву, що друкування світлин, яке обертає зображення на позитивне, значною мірою погіршує їх. Багатство відтінків і деталей, глибина тонів, нічне сяйво, яке освітлює неґативний відбиток, — усе це не означало б нічого без дивної інверсії, яка відбувається під час фотографування. Обличчя з білим волоссям і чорними зубами, з чорним лобом і білими віями, з очима, в яких білок чорний, а зіниця — невеличкий світлий кружечок, краєвид, на якому дерева виділяються, наче пір'я лебедя на чорнильному небі, голе тіло, ті частини якого, що в реальності є найніжнішими та найбілішими, тут ховаються в найглибшій тіні, здаються важкими й олив'яними, ця постійна омана наших зорових звичок занурює нас у такий собі світ інверсії, але світ, який нічим нам не загрожує, бо при бажанні ми завжди можемо повернути його до реальности, так би мовити, зняти з нього інверсію.

Червоняста ніч лабораторії — це те царство, в якому панує неґатив. Учора я замкнувся у своїй комірчині близько сьомої години вечора. Як то завжди зі мною буває в таких випадках, я відразу забув про час і покинув лабораторію вже після півночі, змучений і тремтячий від перевтоми. Безперечно, є щось від чорної меси в цьому безкарному спотворенні зовнішнього образу свого ближнього, причому збільшувач нагадує дарохранильницю, криваве освітлення схоже на полум’я пекла, в якому ти здійснюєш алхімічні перетворення, послідовно опускаючи відбитки фотографій у ванночки з проявником та з фіксажем. А крім того мушу додати, що запахи від бісульфіту, гідрохінону та оцтової кислоти створюють сморід в атмосфері, що й без того вже була затхлою, і цілком гідні чаклунських маніпуляцій.

Але саме збільшення відбитків та можливість інверсії наділяють процес фотографування особливою чаклунською силою. Бо тут ідеться не тільки про перетворення чорного на біле й навпаки. Неґативне зображення також замінює ліве на праве і праве на ліве. Отже, в процесі проявлення фотографій відбувається подвійна інверсія, а крім того об'єктиви в апаратах старих конструкцій у момент знімання ще й перевертають світ із ніг на голову. Таким чином, магія — як біла, так і чорна — знаходить свій вияв у процесі фотографування в багатьох окремих деталях, дрібних, але характерних.

Я маю повен ящик неґативів — цих колосків, які я зібрав на своєму дослідному полі. Ці мої діти завжди готові до перетворень. Я можу в будь-яку мить заправити один із них у мій збільшувач, і тоді він заповнить собою всю кімнату, і я зможу приколоти безліч його відбитків на стінах, на столі, навіть на собі самому. Я зможу відтворити будь-яку частину тіла сфотографованої особи або побільшити її образ у велетенському масштабі і зробити це стільки разів, скільки мені заманеться. Бо якщо широкий світ є невичерпним резервом для полювання — і його запаси ніколи не закінчаться, — то мій запас образів скінченний, хоч би яким він був багатим, і при бажанні я міг би порахувати й назвати всі його екземпляри. А проте скінченна кількість моїх неґативів урівноважується можливістю, яку я маю, створити з кожного нескінченну кількість позитивних відбитків. Реальна нескінченність, спочатку зведена до скінченности моєї колекції, стає можливою нескінченністю, яка, проте, тепер залежить тільки від мене. Для фотографії природна нескінченність стає нескінченністю домашнього характеру.

14 травня 1939 року. Я здавав подружжю Амбруаз три кімнатки на першому поверсі будинку, в якому розташований мій гараж. Амбруаз виконує в мене обов'язки консьєржа і сторожа, коли гараж зачинений. Пані Євгенія не робить нічого, як, безперечно, вона не робила нічого упродовж усього свого існування.

Амбруаз розповів мені свою історію. Минуло вже сорок років, як вони вперше зустрілися з Євгенією на Північному вокзалі Парижа. Він тоді починав працювати столяром. Вона була зовсім молодою дівчиною і приїхала в жалобі зі своєї брабантської провінції. Певно, вона належала до породи тих білявих красунь, лагідних, м'якотілих, які постійно скиглять, бо знаходять собі захист лише у своїй плаксивій слабкості. Вона приїхала сюди, все покинувши, щоб одержати спадок від батька, який помер у Парижі на руках у сина-священика. Батько мав статок, яким її брат, безперечно, поділиться зі своєю маленькою сестрою. Принаймні це розповіла Євгенія на тротуарі вокзалу молодому Амбруазові, який уже тоді був худим, кощавим і в своєму незмінному костюмі з чорного люстрину, але палким і практичним, тож відчувши можливість доброго зиску, підхопив обидві валізи дівчини, а що вона не знала, куди їй іти, то він запропонував їй оселитися в нього, пообіцявши, що поводитиметься пристойно. «Відтоді я все своє життя тягаю ті дві валізи, — признався він мені одного дня в пориві безпорадного обурення, — ось уже сорок років, як я їх для неї тягаю».

Бо оселившись у квартирці Амбруаза й легко давши себе звабити, Євгенія там і залишилася й навалилася тим тяжчим тягарем на його життя, що її надії на добру спадщину дуже швидко розвіялися: чи то брат-священик виявився непорядним, як стверджувала Євгенія, чи то батько помер, не залишивши жодного сантима. Як на мене, то ось уже сорок років Амбруаз і Євгенія грають п'єсу на два актори, яку вони продовжують грати під моїм дахом. Він, твердий і неоковирний, як виноградна лоза, підкручує свої білі вуса, й безперервно проклинає свою власну дурість та проклинає рослинну ледачість своєї дружини (вони, власне, так ніколи й не оформили шлюб). Вона, напівлежачи у своєму кріслі, величезна, біла, губчаста, із сивим волоссям, яке лежить на вухах спанієля, обрамлюючи її велике, зболене обличчя, не перестає благословляти доброго месьє Амбруаза, справжнього святого, який веде хатнє господарство, ходить за покупками й миє посуд на додачу до своєї служби в майстерні. Обтяжливе кохання, якщо справді про нього йдеться!

Євгенія розмовляє дуже багато. Занудним і скигливим, жалібним і монотонним голосом вона не стомлюється нарікати на підлоту, притаманну нашому часові, подіям і людям. Досить довго я не звертав найменшої уваги на цей кран, із якого дзюрчала тепла й гірка водичка щоразу, коли оказія приводила мене до Амбруазів. Так тривало до того дня, коли я помітив, що її голос, який завжди звучав віршованими рядками, нерідко здіймався вгору на цілу октаву, прикрашений сріблястими обертонами, весняним щебетанням, пасторальними дзвіночками. Зненацька я зловив себе на тому, що втішаюся цією раптовою зміною реґістру, цим переходом до того, що я подумки називав «передзвоном її дзвіночків», але я не міг не помітити, якого змісту незмінно набували ці дзвіночки та це щебетання. Ішлося, без жодного винятку до цього правила, про бридкі наклепи, про отруйну обмову, про огидні інсинуації, до яких приводило попереднє тривале й занудне базікання. Так я довідався, що Жанно краде товар із полиць сусідньої крамниці, що Бен Ахмед підробляє сутенером у берберки-повії, яка працює в нашому кварталі, що італієць-заправник, якого я наймаю у дні великого напливу клієнтів, не задовольняється своїми відсотками та чайовими, а надто вразив мене той факт, що мої фотополювання не проминули увагу цього спостережливого й лихого свідка.

Одного дня я повертався з особливо успішних ловів, розмахуючи фотоапаратом на кінці ремінця, як ото біжить і весело вистрибує добрий мисливський собака, який творив на полюванні чудеса, і коли, сп’янілий від любови та радости, проходив під вікном подружжя Амбруаз, то почув такі слова:

— А ось і месьє Тифож, який повертається з ринку зі своїм запасом свіжого м'яса. Тепер він замкнеться у своїй темній кімнаті, щоб його пожерти. Є такі речі, що їх не роблять при світлі дня, чи не так?

То був голос Євгенії, і в ньому пролунав весь її оркестр дзвіночків.

18 травня 1939 року. Тривалий час я робив свої фотографії потай, тобто в такий спосіб, щоб той, кого я фотографую, про це не знав. Такий метод вельми плідний і зручний. Крім того так я менше відчуваю той страх, який завжди опановує мене, коли я краду людський образ. Але це, зрештою, крайній засіб, і я тепер розумію, що безпосередньому контакту з фотографованим, хоч би як він мене лякав, треба віддавати перевагу. Бо це добре, коли процес фотографування відбивається в якийсь спосіб на обличчі або в поведінці фотографованого. Коли він спричиняє подив, гнів, страх або навпаки — приємність, самовдоволення чи навіть блазенську посмішку, безсоромний або провокативний жест. Ось уже сто років, як анестезія увійшла до операційних зал, проте далеко не всі лікарі зустріли її з радістю, деякі з хірургів були вкрай невдоволені. «Хірургія померла, — сказав один із них. — Біль був тією ланкою, яка поєднувала лікаря з пацієнтом. А з анестезією вона мало чим відрізняється від розтину трупа». Щось подібне відбувається й у фотографії. Телеоб'єктиви, які дозволяють знімати здалеку, без будь-якого контакту з фотографованим, убивають те, що є найзворушливішим у цьому акті: легкий біль, який переживають разом і на протилежних полюсах той, хто знає, що його фотографують, і той, хто знає, що він не зміг приховати свого хижацького наміру заволодіти чужим образом, бо жертва знає про це.

20 травня 1939 року. У процесі інверсії, яка замінює чорне на біле й навпаки, сірий колір також змінюється, хоч і не з такою амплітудою, яка зменшується мірою того, як ми наближаємося до середньої сірости, де чорна й біла складова змішані в однакових пропорціях. Ця середня сірість є тією віссю, навколо якої обертається інверсія, віссю нерухомою, абсолютною. Чи хто коли-небудь намагався визначити й відтворити цю абсолютну сірість, що не піддається жодній інверсії? Я ніколи не чув, щоб про це говорили.

25 травня 1939 року. Усі школярі вже розійшлися, а я все стовбичив біля школи, розчарований тим, що досі не бачив Мартіну. Нарешті вона вийшла, останньою, сама-одна. Я підійшов до неї, намагаючись усміхнутися, щоб приховати свою боязкість, яку я піддав такому тяжкому випробуванню. Я привітався з нею, так ніби ми вже давно були знайомі, й у нападі відчайдушної сміливости запропонував підвезти її додому на моєму старому драндулеті. Вона мені нічого не відповіла, але пішла зі мною й сідаючи в машину, дверці якої я тримав для неї відкритими, обсмикнула спідничку на ногах вишукано жіночим жестом.

У горлі в мене утворився клубок, і протягом поїздки я не обмінявся з нею бодай трьома фразами. Вона не захотіла, щоб я висадив її перед самими дверима її дому — я був у захваті від того, що між нами встановилися взаємини, в яких було щось змовницьке й навіть злочинне! — й попросила мене зупинитися на острові Ґранд Жат — власне, на бульварі Левалуа — перед великим ще недобудованим будинком. Вона вистрибнула з машини й побігла швидко, наче ельф, і я з подивом побачив, що вона увійшла на територію будівництва, де не було жодної живої душі, й побігла сходами, які вели до підвалу.

28 травня 1939 року. Батько Мартіни — залізничник. Коли вона розповіла мені, що має трьох сестер, я аж затремтів від цікавости. Як би мені хотілося побачити ці три інші версії Мартіни віком у чотири, дев'ять і шістнадцять років, наче музичну тему, зіграну різними інструментами та в різних октавах! Я побачив у цьому мою дивну неспроможність замикатися у своїй індивідуальності, мою невтримну схильність шукати на основі однієї формули варіації, повторення без монотонности.

Вона завжди виходить перед незавершеною будовою. Вона мені пояснила, що дорога через підвал веде прямо до її будинку, що стоїть на протилежному боці, на бульварі Віталь-Буо.

30 травня 1939 року. Дивно, але після того як я почав цікавитися дітьми, мій апетит начебто став більш поміркованим. Я помітив, що вітрини молочарень та м'ясних крамниць тепер не розбуджують так, як раніше, мій інстинкт ненажерства. Я тепер споживаю свіже молоко та м'ясо в більш узвичаєному режимі. А проте я анітрохи не схуд! Усе відбувається так, ніби спілкування з дітьми пом'якшує мій голод у досить витончений спосіб, воно робить його радше духовним, тобто він тепер ближчий до мого серця, аніж до шлунка…

3 червня 1939 року. Я щодня читаю газетні звіти про процес над Євгеном Вайдманом. Не тільки видовище того, як наш суспільний устрій усією своєю силою навалився, щоб знищити цього одного чоловіка, обтяженого злочинами, розбуджує в мені співчуття до звинувачуваного, а й той факт, що доля робить його дедалі ближчим до мене. Так, сьогодні вранці я довідався, що він шульга й усі свої вбивства вчинив лівою рукою. Такий от ліворукий убивця. Ліворукий, як мої нотатки.

На щастя, один спогад про Мартіну, розвіює всі мої чорні думки.

6 червня 1939 року. Шкіра, її тканина, її картатий, а радше ромбовидний малюнок, усі її нерівності та прищі, її пори, розтягнуті або стиснуті, волосинки, які ростуть на ній, пухнасті або жорсткі, одне слово, її епідермічна решітка — ось де фотографія виявляє свої найкращі властивості й де цілком безпорадний живопис.

10 червня 1939 року. Найбільшу втіху я переживаю, коли намагаюся уявити собі всю родину Мартіни — її трьох сестер, її матір — за вечірнім столом під лампою. Я, що ніколи не мав своєї родини, як би я хотів сидіти разом із ними в їхній затишній оселі, де атмосфера має бути дивовижно чистою, а її згущення — надзвичайним! Цікаво відзначити, що виходячи на свої лови — фотографічні або якісь інші, я сподіваюся вполювати лише одного звіра, але його слід завжди приводить мене до цілої зграї. Можливо в цьому з усією очевидністю знаходить свій вияв моя вдача людожера, але причина, либонь, не лише в цьому. Після століть збирання плодів землі людина винайшла рільництво. Після століть полювання вона навчилася розводити худобу. Стомившись бігати по засніжених степах, я мрію про закриті фруктові сади, де найдобірніші плоди самі падатимуть у мої руки, я мрію про слухняні й доступні табуни, зачинені в оповитих парою теплих хлівах, де було б так добре спати з ними, коли настане зима.

16 червня 1939 року. Паскудний Лебрен відхилив прохання про помилування, яке подав йому Вайдман. Тут ідеться не про те, скільки убивств учинив Вайдман, та й сам він, певно, не наполягав на цьому пункті. Але ж чи не огиднішим видається злочин державного мужа, обвішаного регаліями, що сидить за своїм монументальним столом, не відчуваючи жодного тиску на себе, й відмовляється зробити маленький жест, який би припинив поширення освячених законом убивств?

17 червня 1939 року. Чорна сила, проти якої я безпорадний, примусила мене задовольнити прохання пані Євгенії відвезти її з подругами вчора ввечері до Версалю, де мала відбутися страта Вайдмана. Бридке збудження, яке опанувало тих жінок, безперечно, було б достатньою причиною, щоб відбити в мене охоту від такої поїздки, якби я звернув на це достатню увагу, проте якась фатальна неминучість підбивала мене зустрітися з цим велетнем, що вбив сімох людей, у його смертну годину, після того як я прочитав стільки статей, які в усіх подробицях описували слідство та процес у його справі.

Ми знали, що страта відбудеться вдосвіта, але пані Євгенія та її подруги наполягли, щоб ми виїхали о дев'ятій вечора, аби мати змогу обрати собі найкращі місця. Амбруаз категорично відмовився брати участь у цій сумнівній подорожі, він признався мені, що для нього велика радість провести цілий вечір без дружини. Коли ми виїхали, я дуже швидко стомився від просякнутого отрутою базікання чотирьох дамочок, які напхалися в мою машину, до якого вряди-годи приєднувалося дзеленчання дзвіночків голосу пані Євгенії, що випльовувала з рота якусь чергову гидь.

Уже на околиці міста можна було відчути, що має відбутися важлива подія. І річ була не тільки в тому, що великий натовп людей заповнював вулиці й тротуари, а й у тому, що в повітрі витав дух якоїсь ганебної співучасти. Усі ці чоловіки, жінки й навіть діти прийшли з однією метою, і вони знали, з якою. І я був не кращий за них…

Я не без труднощів зумів поставити свою тарадайку на вулиці Маршаль-Жофр, і далі ми пішли пішки. Юрба збільшувалася з кожною хвилиною. На вулицях знову й знову утворювалися затори. Площа д'Арм, яка перед палацом, і площа Префектюр були перетворені на паркувальні майданчики для автомобілів. Обидва вокзали вивалювали потоки пасажирів у ритмі прибуття поїздів. Але крім тих людей, які приїздили автомобілями та залізницею, було ще безліч велосипедистів, а серед них багато тандемів, на яких сиділи чоловік і жінка, обоє в панталонах «ґольф» і пуловерах із коміром.

Опівночі погасли газові ліхтарі — юрба привітала цю подію тривалим криком захвату. Темрява, пронизувана світлом автомобільних фар, кишенькових ліхтариків та ацетиленових ліхтарів, наповнилася сміхом і лайкою. Іноді якийсь вуличний хлопчисько відпускав сороміцький жарт, що його уривало завивання клаксонів. Я з бурчанням дозволив узяти себе на буксир чотирьом кумасям, які утворили вервечку і плентали за мадам Євгенією, що наче зірвалася з ланцюга. У такий ґротескний спосіб ми пропхалися до майдану Сен-Луї та до його трьох бістро, які запалили всі свої вогні. Спритність і настирність мадам Євгенії здобули для нас столик на одній ніжці та п'ятеро стільців на одній із терас, що оточували майдан. Але нашій провідниці цього було мало, й вона не заспокоїлася доти, доки не поставила один зі стільців на столик і ми з великими труднощами не допомогли їй піднятися на ту хитку споруду. Тепер вона височіла над юрбою, наче Бог-Отець, який вирішив спочити після своїх трудів. Її трьом подругам та мені доводилося докладати неабияких зусиль, щоб утримувати рівновагу її столика, який міг упасти під першим натиском натовпу, й ми нічого не бачили, крім слонячих литок та фетрових пантофель на застібках мадам Євгенії. А навколо нас відбувався ґрандіозний пікнік. Люди повсюди розкладали харчі, закусували, сандвічі та пляшки з лимонадом передавали понад головами крізь густі пахощі смаженого м'яса. Десь на першу годину ночі пиво закінчилося майже одночасно в усіх трьох бістро. Пролунали крики невдоволення, потім усі кинулися до великої червоної цистерни, яку підвезли на майдан і до якої вже вишикувалася черга з посудинами в руках. Мадам Євгенія дістала зі своєї господарської торбини два термоси, театрального бінокля та велику шаль, у яку відразу загорнулася. Потім роздала нам по порції гарячої кави.

О другій годині ночі кілька жандармів спробували розчистити майданчик перед в'язницею Сен-П'єр, на якому мали поставити ґільйотину. Зіткнення жандармів із натовпом було коротким, але брутальним — якусь жінку затоптали на смерть. Жандарми відступили з поля битви, але на їхнє місце прийшли солдати Національної гвардії, і їм нарешті пощастило оточити священний чотирикутник. Хвиля, утворена цими пересуваннями солдатів, докотилася й до нашої веранди. Було повалено кілька стільців, двоє чоловіків, що розімліли від чекання й вина, упали між столами, вчепившись один в одного. Нам довелося кілька разів утворювати редут зі своїх тіл, щоб захистити від падіння обсерваторію мадам Євгенії. Але добрий гумор, який панував у натовпі, вмить розвіявся. Роздратована публіка не могла зрозуміти, чому її примушують чекати. Вона хотіла одержати видовище за ті гроші, які вже витратила. Слово з чотирьох складів, яке спочатку лунало то там, то там, нарешті вихопилося з усіх ста тисяч горлянок: «По-чи-най-те, по-чи-най-те, по-чи-най-те!» Невже я тут сам-один розчавлений ганебною поведінкою цих людей? Чому солдати, які оточують місце, де має відбутися злочин, не стріляють у це збіговисько ницих людей або не очистять майдан від цієї людської черви вогнеметами? Нарешті ґрандіозне й тривале «Ааааааа!» приходить на зміну нетерплячому скандуванню. Мадам Євгенія, якій усе видно з її високої обсерваторії, повідомляє, що чорний фургон, запряжений шкапою, наближається, підстрибуючи на плитах. У світлі ацетиленового ліхтаря, повішеного на стовп і розгойдуваного поривами вітру, стрибають тіні двох чоловіків, які витягують із фургона два бруси й починають збирати докупи деталі Великої Вдови. Над майданом западає моторошна тиша, порушувана стукотінням киянок і скреготінням дерев'яних стержнів, які заходили у свої пази. Я вперся лобом у штучний мармур нашого столика і майже знепритомнів, але слова мадам Євгенії, важкі, наче камені, знову й знову билися мені у вуха: «Важіль, ящик із тирсою, кільце, ніж», потім вона повідомила, що світло нарешті затремтіло в чорній масі тюремних будівель і що зараз нарешті пролунає на повну горлянку розпачливий крик зацькованого великого одинака. Але ні, цей крик не пролунав, треба було ще чекати, й натовп знову невдоволено забурчав, підтягуючись до місця страти й погрожуючи все розмести.

Небо почало прояснюватися на східному обрії, коли ворота в'язниці освітилися. Звідти вийшли кілька чорних чоловічків, штовхаючи перед собою велетня, чия біла сорочка виділялася в сутіні білою плямою. Зі зв’язаними за спиною руками, Вайдман міг просуватися вперед лише дрібненькими кроками, бо ноги в нього також були зв'язані. Велике зітхання полегкости пролетіло над натовпом. Чорні чоловічки підійшли до машини для вбивства. Чотири помічники ката винесли Вайдмана на ешафот і поклали його там у позі мармурового надгробка на могилах середніх віків. А коли його підвели на ноги, світло яскраво осяяло його мертвотно бліде обличчя. І тоді я почув, як у загальній тиші задзвеніли дзвіночки голосу мадам Євгенії, схожі на голоси дитячого хору під час служби на свято Принесення Дарів:

— Але як він схожий на вас, пане Тифож! Наче ваш рідний брат! Але ні, це ви власною особою, пане Тифож, це викапаний ви!

По знаку Анрі Дефурно помічники ката повалили високу білу статую і стали запихати її голову в залізний нашийник. Але нічого в них не вийшло. Велике тіло злочинця не вміщалося в залізну систему ґільйотини. Помічники ката заметушилися біля нього. Коли він упав, його шия не потрапила в залізне «кільце», в яке мала потрапити. Працівники машини смерти навалилися на його напівскоцюрблене тіло й за волосся та вуха потягли голову туди, де вона мала бути. Бачити цю ґротескну картину було нестерпно. Нарешті просвистів ніж, який ривками підняли вгору. Кров бризнула фонтаном і потекла річкою. Це сталося о четвертій годині тридцять дві хвилини ранку.

Просунувши голову під трон мадам Євгенії, я блював жовчю.

20 червня 1939 року. Усю ніч мене мучили кошмари й галюцинації, перемежовані з хвилинами дивовижної ясности. Але знову й знову з цієї мішанини випливав великий і осяйний лик Распутіна. Для мене він досі був тим чоловіком, який не тільки скандально проголосив невинність сексу, а й спрямував весь свій вплив, який був значним при дворі на те, щоб перешкодити войовничим намірам царського оточення. Дату 28 червня 1914 року вважають днем коли почалася Велика Війна, тому що в той день було вбито ерцгерцоґа Франца-Фердинанда в Сараєво. Але хто зберіг у пам'яті, що в той-таки день 28 червня 1914 року — можливо, о тій самій годині — Распутін дістав удар ножем від повії, яка була на службі в російських націоналістів? Кілька тижнів старець був нерухомим і не зміг перешкодити Миколі Другому — попри всі ті благальні листи, які він надсилав йому зі свого лікарняного ліжка — розв'язати війну, оголосивши загальну мобілізацію.

У наповненій риданнями темряві цієї ночі Распутін явився мені уже не як пророк і мученик благословенної інверсії, а наділений характеристиками своєї третьої і найвищої іпостасі, адже він був форичним героєм нашого часу, бо його руки мали чудодійну силу вирвати з лабет хвороби стражденне тіло малого царевича й повернути його до життя й світла. У цю ніч моя стривожена свідомість знайшла собі притулок біля ніг того суворого й просвітленого велетня, того велетенського канделябра, в якому палахкотів стражденний вогник білявого царевича Олексія, що перебував у полоні сну.

23 червня 1939 року. Віднині жодної сигарети, жодної чарки. Адже діти не курять і не п'ють. Якщо ти неспроможний досягти справжньої бадьорости і змушений її красти, то принаймні звільнися від дрібних вад, що смердять дорослістю.

25 червня 1939 року. Ось уже чотири дні в мене запор. Крім нестерпної сверблячки в задньому проході, яка завжди мене мучить у таких випадках, мій живіт поважчав і роздувся і я став схожим на бюст із людської плоті, поставлений на постамент із лайна.

27 червня 1939 року. Я ніяк не можу відновити душевну рівновагу, яку втратив після вбивства Вайдмана. Янгольська недуга тисне наче оливом на мої груди. Я знову й знову силкуюся позіхнути, щоб прочистити собі легені свіжим повітрям, але не можу віднайти цей спасенний рефлекс, і сльози струменять у мене за окулярами.

Сидячи біля відчиненого вікна, я хапаю ротом повітря, задихаючись немов риба, викинута на сухий пісок. Я перебуваю в такому розпачі, що навіть міркую, чи не проконсультуватися мені з лікарем, попри ту відразу, яку вселяють мені люди цього огидного фаху, що роздягають своїх пацієнтів і грубо доторкаються до голих тіл, які потребують любови й ласки. І я вже не кажу про душі! Хіба можна думати без жаху про ті притулки, в яких замикають людей, одержимих бісами, що їх не хочуть і не можуть вигнати фальшиві священики, яких щедро наплодив Рим, людей, яких оголошують «психічно хворими» для того, щоб віддати їх на поталу лікарів і засадити за непроникні для звуків стіни.

Якби я все ж таки наважився звернутися до лікаря, то пішов би до найзатюканішого, найубогішого, найменш «ученого». Я сів би в чергу в його передпокої, в компанії клошарів та повій, і саме в його погляді знайшов би полегкість для своїх ран.

Але я маю кращу думку. Оскільки ветеринар лікує так само добре колібрі, як і слонів, то чому не може він вилікувати й людину? Я піду до приймальні найближчого ветеринара, терпляче відсиджу там свою чергу разом із кішкою, яка хоче вилікуватися від безпліддя, папугою, що страждає від катаракти, а потім благатиму того чоловіка, а якщо буде треба, то й упаду перед ним навколішки, не відмовити мені в тій допомозі, яку він надає нашим меншим братам. Я погоджуся, щоб він лікував мене тими самими методами, якими лікує свиню з Індії або шпіца з Померанії. За браком людського тепла я принаймні знайду в ньому тепло тваринне, й він, я певен, не стане звертатися до мене з ідіотськими розпитуваннями.

3 липня 1939 року. Яким же я був йолопом, коли вірив у те, що це огидне суспільство дозволить жити й мирно любити невинному чоловікові. Хоч би як він намагався заховатися в натовпі, воно його там знайде й неодмінно покарає. Позавчора наволоч немов озвіріла, намагаючись обляпати мене брудом і довести до розпачу своїм улюлюканням, мерзота й підлість проголосили смерть справедливому й закоханому. Але вже наближається спасіння, загрозливе для них і ніжне для мене.

Заспокойся, Авелю, погамуй свій гнів, стримай свої прокльони. Ти тепер знаєш, що готується велике випробування і що твою скромну долю взяла під свою опіку велика Доля!

Усе було, як і завжди: я зустрів Мартіну, коли вона вийшла зі школи, й висадив її на острові Ґранд-Жат, на бульварі Левалуа, перед незавершеною будовою. Вона побігла, легка й життєрадісна, зі сміхом помахавши мені рукою, перед тим як пірнути в підвал. Я затримався, обпертись обома ліктями на кермо мого старого «гочкіса», дивлячись у кінець вулиці на бузкове вечірнє небо й утішаючись солодким напливом ніжности, який завжди сповнював мене в присутності Мартіни.

Не знаю, скільки часу так минуло до тієї хвилини, коли я почув розпачливий крик, що пролунав із підвалу, від якого в мене захолола кров. О, він не був схожий на багатий мелодійними обертонами поклик, який долинав зі шкільного подвір'я школи Сент-Круа! Це був крик пораненої тварини, який розітнув повітря і від якого я скам'янів, перш ніж вистрибнути з машини, перебігти через будівельне сміття й вибігти на сходи до підвалу. Темрява згустилася навколо мене, але я біг прямо на жалібні схлипування, які підіймалися з глибини підвалу, де я побачив світлий прямокутник другого виходу. Незабаром мої очі призвичаїлися до темряви, і я зміг розгледіти Мартіну. Вона лежала на спині, спідничка задерлася над її худими стегнами посеред будівельного сміття та калюжок води, які покривали підлогу. Я заговорив до неї, але вона здавалася глухою й лежала, затуливши обличчя долонями, і з кожним її подихом із неї вихоплювався дитячий плач. Я владно взяв її за зап'ясток і примусив сісти з усією лагідністю, на яку був спроможний. І тоді вона раптово відкрила своє брудне личко й заволала: «Рятуйте! Рятуйте! Він зробив мені боляче!», дивлячись на двері, в яких я побачив силует чоловіка.

Почулися крики, тупотіння ніг, і мене раптом осліпив спалах електричного ліхтарика. Чийсь голос запитав у Мартіни: «Хто тобі зробив боляче?», і небо впало мені на голову, коли я почув, як вона закричала: «Він, він, він!» і показала на мене пальцем. Тут я геть утратив голову. Я кинувся до другого виходу, але хтось підставив мені ногу, і я розтягся на твердій підлозі. Коли підвівся, то побачив себе в погрозливому оточенні чоловіків, тоді як двоє жінок нахилилися над Мартіною. Мене схопили за руки, брудна лайка вилітала з чорних облич, які я побачив перед собою. Із закрученою за спину рукою мене штовхнули вперед, вивели з підвалу і здали поліційному патрулю, який уже там чекав.

Я пережив почуття полегкости, коли мене штовхнули в поліційний фурґон. Принаймні я врятувався від розлюченого натовпу, який уже зібрався навколо й був готовий учинити наді мною самосуд. Я вірив у те, що все проясниться в комісаріаті поліції Нейї, куди мене повезли. Але вже з першого допиту я з жахом зрозумів, наскільки мої заперечення здавалися сміховинними на тлі несприятливих для мене обставин і насамперед формального звинувачення, яке висунула проти мене Мартіна. Чи ця дитина збожеволіла? Чи вона справді вірить у те, що це я напав на неї в темному підвалі? Чи вона вирішила позбутися мене в такий спосіб — звинуватити мене в тому, що я на неї напав? Я не раз помічав, що брехня дітей — це лише зусилля пояснити дорослим ситуацію, якої вони інакше не спроможні зрозуміти. Одне слово, рано чи пізно я все одно став би жертвою подібної дитячої вигадки.

Я перебув ніч у поліційному відділку Нейї, а вранці мене перевезли у фурґоні на набережну Орфевр, до тієї поліційної бригади, чиї обов'язки включають у себе порушення правил моралі. Один із комісарів тієї бригади допитав мене пополудні, а точніше кажучи — бо цей нюанс має істотне значення — він просто переглянув мої попередні декларації.

Його коректне, хоч і стримане ставлення могло б мене підбадьорити після вчорашніх сцен та ночі, яку я мусив провести в компанії сутенерів і кишенькових злодіїв. Уперше зі мною поводилися по-людському, я навіть сказав би, чемно. Але ті удари, яких він мені завдав із холодною незворушністю, були справді смертельними. Він повідомив мені, що цього ж таки ранку було знайдено свідків, які показали, що я постійно й без очевидної причини стовбичив біля шкіл, які розташовані на бульварі Соссей. Після чого обшук, зроблений у гаражі, підтвердив ті свідчення, коли було знайдено мої фотографії та магнітофонні записи. А коли мене побіжно ознайомили зі свідченнями мадам Євгенії, я зрозумів, що справи мої вкрай кепські. Потім без ніякого переходу комісар повідомив мені висновки медичної експертизи, які не залишали жодного сумніву в тому, що Мартіну було зґвалтовано. Насамкінець він у двох словах дав мені характеристику, яка відповідала моєму досьє: небезпечний маніяк. А потім двері розчинилися, й увійшла Мартіна. Я зрозумів, що все було ретельно підготовлене для моєї погибелі. Те, що мені вже довелося витерпіти, було нічим супроти ганебних звинувачень, які, прикрасивши їх сороміцькими подробицями, висунуло проти мене це мале чортеня. Моє перо відмовляється переносити на папір навіть соту частину тих брехень, поєднаних зі справжніми дрібними фактами, які вона зібрала, щоб мене занапастити. Наприкінці розмови комісар мене попередив, що згідно з 332 статтею карного кодексу зґвалтування дитини, молодшої за п'ятнадцять років, карається двадцятьма роками примусових робіт.

— Гадаю, ваш адвокат запропонує вам прикинутися божевільним, — сказав мені комісар, підводячись. — Тому я радив би вам наперед зізнатися в усьому. Зараз вас проведуть до інспектора, який запише ваші повторні свідчення. Доти, доки слідчий не висунув проти вас формального звинувачення, ви вважаєтеся у цій справі лише свідком… причому головним.

І втішивши мене цими словами, він передав мене охоронцеві, який відвів мене на три поверхи вище, під самий дах. Там у мене насамперед зняли відбитки всіх десятьох пальців, спершу вимастивши їх друкарською фарбою, потім сфотографували мене анфас і в профіль, мене, викрадача образів, — яка безглузда інверсія! А вже по тому почалися речі серйозні.

Їх було троє в тісній і задушливій кімнатці, негарній і банальній, як пекло. Малий, великий і ні се ні те. Ні се ні те сидів за старою друкарською машинкою, що торохтіла, як кулемет. Великий прикидався добряком. Малий бризкав ненавистю. Великий насамперед сказав мені, що йдеться про просту формальність. Оскільки злочин є очевидним і підтверджений багатьма свідками, мені залишається тільки підписати зізнання, яке вони допоможуть мені написати. Я відразу йому заперечив, що головний свідок Авель Тифож не визнає головного пункту звинувачення про те, що ґвалтівником був він. Тоді великий опустився в крісло. Солодка й бридка усмішка розповзлася на його обличчі.

— Зараз я розповім вам одну історію, — почав він. — Був собі один чоловік, який жив старим парубком у гаражі на майдані Порт-де-Терн…

І зі скрадливим виглядом він виклав усе моє досьє, додавши уточнення, про які мені досі не повідомляли, розповів про те, що відбулося біля палацу Токіо, про що вони довідалися з фотографій, про випадок із Жанно — про нього їм розповіла мадам Євгенія — й усі ці події, жодну з яких я не міг заперечити, свідчили, що я просто не міг не зґвалтувати Мартіну. Моя впертість була нерозумною, й вона лише роздратує членів журі, коли мене судитимуть у суді присяжних.

Я відкидав усі звинувачення ще протягом шістьох годин, залитий потом, тремтячи від перевтоми, під зливою образ і стусанів. Насамкінець коротунчик підвів мене до дзеркала, що висіло над зливальницею. «Подивись-но, — сказав він мені, — яку пику ти покажеш присяжним! Чи стануть вони сумніватися — адже це пика справжнього душогуба!» Я мимохіть подивився в дзеркало. Уперше він сказав правду. Потім додав, що має дочку віком таку, як Мартіна, і таких мерзотників, як я, він би власноручно садовив на палю. Позаяк я був вищий від нього на голову й плечі, він поквапився знову посадити мене на стілець. Я подумав, що зараз він мені вріже ляпаса і скинув окуляри зі страху, що він мені їх розіб'є і до всього я ще й залишуся сліпим. Але він не став давати мені ляпаса, а плюнув мені в обличчя. Коли я зрозумів, що сталося, коли відчув, як його слина стікає в мене по щоці, я підвівся на ноги. Усі троє відступили від мене, боячись, либонь, що мене опанує напад шаленства. Як же вони помилилися — і то не вперше! Великий, майже щасливий спокій розтікся по моєму тілу. Оскільки я був без окулярів, м'який туман ніжних кольорів огорнув мене. Я відчув під своїми ногами щось подібне до сейсмічного тремтіння, яке повідомляє мореплавцям, що машини нарешті запрацювали у трюмах, якір піднято, а в машинному відділенні надовго зав'язалася та таємнича взаємодія механізмів, яка штовхає пароплав уперед. Доля зрушила з місця, й вона прихопила із собою й мою маленьку особисту долю. Переді мною знову виник далекий образ: гіроскоп Нестора, його абсолютна іграшка, яка своїм дрібним тремтінням давала йому прямий доказ обертання Землі. У кожній зі своїх кісток я відчув, як калатає серце світу.

Я усміхнувся. Я сказав, що мій допит пора закінчувати. Зі слухняністю, яка здалася б дивною за будь-яких інших обставин, довгань покликав охоронця й наказав відвести мене до моєї камери. У ту ніч радість не давала мені заснути. Я більше ні про що не турбувався. У великому казані Історії стало варитися її вариво, і ніщо не зможе цього зупинити, і ніхто не знає, коли воно звариться і що з цього буде. У школі виникне пожежа, як було двадцять років тому в Бове. Але тепер пожежа відповідатиме масштабу велетня Тифожа й тій загрозі, яка нависла над ним.

12 липня 1939 року. Пан Лефевр, якого влада призначила мене захищати, прийшов побачитися зі мною. Він застеріг мене проти надмірного оптимізму, який він вважає невиправданим. Досьє в мене таке погане, що він хоче послатися на розумову неповноцінність. Я сказав йому, щоб він не гаяв свого часу на мене, бо не буде ані процесу, ані необхідности мене захищати. Історія вирушила в похід. Єрихонські труби скоро зруйнують стіни моєї в'язниці. Мірою того як я говорив, я відчував, що його намір оголосити мене психом посилюється. Він запитав у мене, чи крім паперу й олівця, які мені видали вже другого дня, я не хотів би одержати якусь книжку, щоб розважитися читанням протягом вакацій, коли вся судово-поліційна система порине в сплячку. Я хотів був попросити в нього Біблію; потім передумав. Мені потрібен лише карний кодекс, нічого більше.

16 липня 1939 року. Я не повинен утішати себе надією, що всі ці люди ненавидять мене через непорозуміння, бо якби вони мене знали, якби розуміли, то вони ненавиділи б мене у сто разів більше, й цього разу цілком слушно. Але тут треба додати, що якби вони знали мене досконало, то неодмінно полюбили б мене. Адже мене любить Бог, який знає мене досконало.

30 липня 1939 року. Карний кодекс. Як цікаво його читати! Суспільство ніби скидає із себе штани й виставляє напоказ свої найбільш сороміцькі органи, зізнається у своїх нав'язливих ідеях. Його головна турбота — захист власности. Жоден злочин не карається з такою звірячою жорстокістю, як грабунок або крадіжка. За різанину або побиття дають, як правило, невеликий термін. Але пограбування або крадіжка зі зломом карається смертю, якщо грабіжник був озброєний, навіть якщо ця зброя залишалася в машині, в якій він приїхав на місце пограбування. До речі, безглузда жорстокість більшости законів робить їх абсолютно незастосовними. Тому складається враження, що якийсь теоретик, працюючи абстрактно в тиші свого кабінету, доклав всіх можливих зусиль, щоб своїми текстами пом'якшити мстиві поривання суддів та присяжних, які мають справу з реальними злочинцями. Тут відбулася певна інверсія. Схоже, ці закони укладав кривавий маніяк, і тому виникла необхідність звернутися до здорового глузду суддів і присяжних, щоб пом'якшити їхню божевільну невблаганність.

Існують люди апріорно винні в очах закону, нехай навіть вони не вчинили нічого поганого. Стаття 277: «Кожен жебрак або волоцюга, якого схоплять зі зброєю, хай навіть він її не застосовував і не погрожував нею, або з терпугом, рейкою чи іншими металевими інструментами… буде покараний ув'язненням на термін від двох до п'ятьох років». Жінка, яку зловили на подружній зраді, може бути ув'язнена на термін до двох років, і лише її чоловік може пом'якшити це покарання, погодившись узяти винну до себе (ст. 337). Чоловік має право вбити свою дружину та її коханця, якщо захопить їх на місці злочину в подружньому домі. Само собою зрозуміло, що жінка не наділяється таким правом за подібних обставин (ст. 224). У кодексі не сказано жодного слова про інцест. Отже, чоловік може мати подружні взаємини зі своєю матір'ю чи дочкою, своєю бабусею або своєю онукою, на очах у всіх понароджувати від них дітей, не несучи за це ніякої карної відповідальности.

Я більше не стану нічого писати. Така дика суміш дурости, ненависти та цинізму, що навіть обурюватися мені несила.

3 серпня 1939 року. Ночі, перебуті у в'язниці, не можуть не нагадувати мені тривалі години безсоння в колежі Сен-Кристоф. Від того, що Нестора тут немає, ці спогади не стають менш яскравими, бо, в певному розумінні, він живе в мені, я — Нестор. Таким чином усе моє колишнє життя панорамою проходить перед моїми заплющеними очима, так ніби я готуюся померти.

* * *

Я намагаюся по-філософському осмислити свою невдалу пригоду з Мартіною. Я не перестав любити дітей, але віднині я виключив із їхнього числа малих дівчаток. І насамперед, що таке мала дівчинка? Іноді це невдалий малий хлопчисько, як то кажуть, частіше — маленька жінка, а малої дівчинки в прямому значенні цього слова просто не існує. Саме це надає школяркам такого кумедного вигляду; адже це карликові жінки. Вони дрібушать на своїх коротеньких ніжках, метляючи спідничками, які нічим не відрізняються — крім хіба розміру — від одягу дорослих жінок. Те саме можна сказати й про їхню повед інку. Мені не раз довод илося бачити дуже юних д івчаток, — віком три або чотири роки, — чиє ставлення до чоловіків було типово й комічно жіночим, на від міну від суто д итячого ставлення до жінок малих хлопчаків. Тому ми даремно кажемо «малі дівчатка», адже малих дівчаток просто не існує.

Я справді вірю, що малі дівчатка не існують. Це міраж симетрії. Річ у тім, що природа не може чинити опір вимогам симетрії. Позаяк люди дорослі діляться на чоловіків і жінок, вона визнала за необхідне, щоб і діти ділилися на малих хлопчиків і малих дівчаток. Але мала дівчинка — це таке собі фальшиве вікно, того самого порядку, як пипки в чоловіків або друга труба великих пароплавів. Я став жертвою міражу. Те, що я потрапив до в'язниці, не має іншого пояснення.

3 вересня 1939 року. Я пишу ці рядки у себе вдома, у своєму кабінеті, в гаражі, що був зачинений уже два місяці й буде зачинений ще довго. Сьогодні вранці мене випустили з тюрми. О дев'ятій годині я зустрівся зі слідчим. Він звернувся до мене приблизно з такими словами:

— Тифож, ваше досьє тяжке, дуже тяжке. За звичайних обставин мій обов'язок був би висунути проти вас звинувачення й передати вас до суду присяжних. Але Франція мобілізує своїх громадян. Ми на порозі війни. З ваших документів я побачив, що ви підлягаєте мобілізації насамперед. Зрештою ви ні в чому не призналися, а ця маленька Мартіна, можливо, є міфоманкою, якими часто бувають дівчатка в її віці. Тому я закриваю вашу справу. Але, прошу вас, не забувайте, що від суду вас урятувала лише війна, і я сподіваюся, ви спокутуєте свої провини на полі чести.

Власне, навряд чи можна було підібрати ліпші слова, щоб делікатно порадити мені принести в жертву свою шкуру. Та яке це має значення! Школа знову загорілася. Уся Франція заворушилася, наче мурашник, і готується до війни. Але без того ентузіазму, який опанував країну в 1914 році. Цього разу не знайшлося Пеґі й Барресів, які змогли б словом і пером поширити свій патріотичний сифіліс у рядах нашої молоді. Схоже, мобілізовані навіть не зовсім добре розуміють, чому їм доведеться битися. І як би вони могли довідатися про це? Лише я, Авель Тифож, на прізвисько Дітоносій, мікроґенітоморф і останній нащадок лінії форичних велетнів, лише я це знаю, а тому…

Поліцаї все перевернули в мене догори дном, і тут нічому не зарадиш. Вони забрали всі мої фотографії й усі магнітні записи, але я знайшов пошматовані й розкидані по підлозі свої «Нотатки лівої руки». Немає сумніву, що та малоосвічена компанія не змогла прочитати ці аркуші, змережані дивними карлючками мого «ліворукого» почерку. Бо якби вони їх прочитали, то все зрозуміли б…

4 вересня 1939 року. Я спроможний усміхатися лише тоді, коли світить сонце. Уночі очікування великого випробування, яке готується, наповнює мене жахом. Коли мої ближні сплять, моє напружене обличчя з жахом вдивляється в темряву…

І тут до мене долинули якісь потаємні слова, чийсь шепіт залоскотав мені вуха. Усі мої кістки затремтіли від страху, а волосинки наїжилися в мене на тілі. Якась тінь прошмигнула повз мене, і мої витріщені очі розгледіли її контури. І земля задвигтіла під кожним із її страхітливих кроків.

Бог мені свідок, я ніколи не просив у Нього апокаліпсису! Я велетень лагідний, я нікому не вчинив зла, мене наповнює ніжність, яка простягує свої великі руки з долонями, складеними у формі колиски. Ти, Боже, зрештою, знаєш мене краще, аніж я знаю сам себе. Перш ніж моє слово злетить у мене з язица, Ти вже його почув. Тоді навіщо це небо, тяжке від злоби й змережане блискавками, ця кривава роса, яку вичавлює із себе земля, ці гори трупів, чорний дим від яких затуляє зорі? Я просив тебе тільки про те, щоб Ти дозволив мені нахилити мої широкі плечі лісоруба біля теплих і темних дортуарів і посадити на них маленьких вершників, сміхотливих і деспотичних. Але Твої сурми роздерли лагідну тишу ночі, Твої видіння навіяли мені жах, Ти здмухнув мої мрії, як легку хмару метеликів, Ти тягнеш мене за ноги й за волосся на Свої сходи, які променяться сяйвом!

* * *

З таємною радістю причастився я цього ранку в бічній каплиці церкви Сен-П'єр у Нейї, відчувши свіжий і ніжний смак тріпотливої плоті Малюка Ісуса в сухій облатці прісного хліба. Але як оцінити ганебну практику римо-католицьких священиків, котрі не причащають вірних під обома видами[8], а лише для себе залишають тіло Господа, зрошене Його теплою кров'ю?

II
Голуби Райну

У Єлисейському палаці президент Республіки звернувся до маршала як до найвищого авторитета в галузі воєнної стратегії.

— Пане маршал, як ви можете пояснити цей безпрецедентний розгром?

Отже, поне Альбер Лебрен поставив ключове запитання. Ми напружили всю свою увагу, сподіваючись, що зараз маршал дасть вичерпний аналіз воєнної стратегії. І він його справді дав:

— Думаю, ми поклали надто великі надії на можливості електричного зв'язку. Його лінії було перетято. Певно, ми рано відмовилися від поштових голубів. Можливо, нам треба було обладнати в тилу голубник, завдяки якому генеральний штаб підтримував би постійний зв'язок із військами.

Ми розгублено переглянулися.

Лоран-Ейнак

Викликаний 6 вересня до мобілізаційного пункту в Рейї, Авель Тифож був там обмундирований без жодних труднощів із голови до п'ят завдяки своїм габаритам, що виходили за межі нормального людського зросту. Бо якщо уніформа середніх розмірів була розібрана першими новобранцями, й тепер її невистачало, то нестандартних розмірів на складах було ще стільки, що ними можна було обмундирувати всіх карликів та всіх велетнів світу. Через три дні Тифожа перекинули в Нансі, де квартирував 18-й полк зв'язку, й зарахували до навчального взводу.

Після свого першого ознайомлення з азбукою Морзе він виразно відчув — і то після багатьох років, — як щось клацнуло у нього всередині. Спрацював той самий стопор, який отруїв його дитинство та підлітковий вік. У ті часи досить було Тифожеві взятися за вивчення чогось нового, як розум і пам'ять відмовлялися допомагати йому. Офіцер-технік, що командував навчальним взводом, для заохочення своїх підлеглих вирішив преміювати досконале знання телеграфного алфавіту дозволом виходити в місто. Звичайно ж, Тифожа з казарми ніколи не випускали. Тифож легко поставився до своєї долі, зрозумівши, що мобілізація, визволивши його з в'язниці, насправді лише продовжила його ув'язнення в іншій формі. Тут ішлося про період очікування, монотонність якого неодмінно мала урватися ґрандіозними подіями, але який обіцяв бути тим тривалішим і зануднішим, чим тріумфальнішим буде те відродження, яке він готував.

Зрештою, практичні заняття незабаром опустили всіх учнів на його рівень. Бо інструктори, чиїм обов'язком було щовечора складати звіт про стан матеріальної частини, яка була багатою й бездоганною, наскільки можливо, воліли самостійно опікуватися нею. Учні-практиканти, яким доручалося приймати повідомлення, здебільшого були спроможні відповідати на лавину інформації, яка навалювалася на них, лише формулою розгубленої безпорадности ППП — повторіть, передавайте повільніше. А щодо Тифожа, то він задовольнився тим, що крутив ручку генератора електричного струму, тобто виконував роботу вельми скромну й одноманітну, яка задовольняла його тим більше, що він мав змогу щодня спостерігати, як його товариші-піхотинці місили грязюку або задихалися в нескінченних марш-кидках. У січні 1940 року його неспроможність опанувати конвенційні убогі значки азбуки Морзе, які нічого не говорили уяві, була підтверджена іспитом на капрала, який він провалив, і його перекинули до Ерстайна, за двадцять кілометрів на південь від Страсбурґа, містечка, яке було розташоване між національною автострадою 83 і річкою Рейн, у званні рядового другого класу.

Перед його ротою, яка складалася з двадцятьох телефоністів і двадцятьох радистів, було поставлене завдання перетворити пошту цього містечка, більшість із шеститисячного населення якого було евакуйовано, на нервовий центр дивізії, що забезпечував би зв'язок командування, яке розташувалося в готелі міста, з її трьома піхотними полками, що займали позиції в казематах понад Райном, підрозділом розвідки, що складався з африканської кінноти, підрозділами польової та важкої артилерії, саперними частинами й тиловими службами.

За кілька тижнів Тифож витоптав усі навколишні стежки та дороги, штовхаючи перед собою візок із кабельним барабаном або приладнавши на груди котушку з телефонним шнуром, у той час, як двоє його товаришів, озброєні драбинами та гаками, протягували шнур попід дахами будинків, від дерева до дерева або від одного телеграфного стовпа до іншого. Він був схожий на величезного павука, що виділяє за собою нитку павутини, і йому подобалося здійснювати далекі переходи по засніженій сільській місцевості, які збадьорювали його й не вимагали від нього напружувати мозок. Незабаром пошта містечка Ерстайн стала справді схожою на клубок густої павутини, від неї вусібіч розбігалися сорок повітряних ліній, що становили легку ціль для ворожих розвідувальних літаків, як зауважив молодший лейтенант Бертольд, відомий своїм неприхильним ставленням до телеграфістів.

Бо між телеграфістами й радистами існувало глухе суперництво, останні ніяк не могли зрозуміти, навіщо застосовувати цю застарілу техніку з її важким матеріальним обладнанням, що вимагає великих зусиль для свого встановлення та охорони своїх мереж. Події, що відбулися перед Різдвом, схоже, підтвердили їхні побоювання. Німецький гучномовець, установлений в Отенгаймі, який через каламутні води Райну постачав людей у казематах інформаціями та гаслами, називаючи номери військових частин та імена всіх офіцерів, іронічно попросив дозволу окремо привітати телефоністів, які щойно закінчили обладнувати мережу навколо міста Ерстайн. Вони детально описали всі її технічні особливості та спроможність передавати інформацію. Усе, безперечно, цим би й закінчилося, якби один із французьких спостерігачів не побачив на правому березі річки розтруб гучномовця, приладнаного в кузові автомобіля, й не визнав за потрібне збити його пострілом зі снайперської гвинтівки. Це стало очевидним порушенням неписаних правил мирного добросусідства, що їх шанували обидві сторони, й тепер треба було чекати помсти.

Здійснити помсту було доручено німецькому бомбардувальнику «штука», який рано-вранці налетів на поштове відділення міста Ерстайн. Як тільки перші кулеметні кулі забарабанили по черепиці, Тифож та ще шестеро солдатів обслуги скотилися до підвалу, захищеного від бомбардувань кількома колодами перекриття. Літак трохи покружляв над будинком пошти і скинув кілька маленьких бомб, які вибухнули десь у саду, не завдавши ніякої шкоди. Руйнування були б мінімальними, якби піч, у яку було накладено повно дров і залишено без нагляду під час бомбардування, мало не спричинилася до пожежі й почасти не спалила найближчий телефонний комутатор.

Той інцидент набув великого значення в одноманітному житті телеграфістів. Не обійшлося без палких дискусій щодо пронизливого виття, з яким «штука» пікірувала на будівлю пошти. Одні стверджували, що на борту літака було встановлено сирену для здійснення психологічного тиску, а другі з не менш палкою переконаністю заперечували, що то було свистіння мотора в ту мить, коли літак виходив із піке, щоб не врізатися в землю. Це свистіння, пронизливе, коли літак наближається до землі, стає густішим, коли він віддаляється, так і утворюється звук, схожий на виття сирени. Ці дискусії, при яких Тифож був присутній, проте не брав у них участи, зрештою навіяли йому думку, що війна — не що інше, як зіткнення шифрів та знаків, чиста аудіовізуальна мішанина без іншого ризику, крім небезпеки хибного витлумачення. Ніхто, схоже, не був краще, аніж він, підготовлений до цих проблем прийняття, розшифрування та передачі. Проте вони були йому чужі, бо, позбавлені живого, теплого й повнокровного елементу, що був для нього ніби печаткою буття, вони плавали у сфері абстрактного, споглядального й невмотивованого. Він довірливо й терпляче чекав такого поєднання знаку й плоті, що стало б для нього кінцем речей, а надто цієї війни. Через кілька тижнів і справді сталася така собі незначна подія, що, як йому здалося, провістила те завершення, якого він чекав.

Стривоженість командування, що засумнівалося в надійності телефонного зв'язку, спричинилася до несподіваних наслідків для Тифожа. Спочатку воно вирішило віддати очевидну перевагу радистам. Але через велику протяжність лінії оборони і брак персоналу та матеріального обладнання радіопередавачі доводилося ставити на таких відстанях, що вони перебували поза межами взаємної досяжности. Крім того застосування шифру, без якого ворог легко перехоплював би радіоповідомлення — гучномовець із Отенгайма підтверджував це щодня — уповільнювало темп радіопередач і ускладнювало проблему персоналу. Й тоді молодший лейтенант Бертольд, палкий любитель голубів, запропонував обладнати голубник із поштовими голубами поблизу від генерального штабу. Командувач Ґране був ветераном Вердена; він тоді служив під командуванням генерала Реналя, коли під час героїчної оборони форту Во зв'язок із генералом Петеном здійснювався через поштових голубів. Тому він з ентузіазмом прийняв пропозицію Бертольда. Молодшому лейтенантові був потрібен помічник, що виконував би всі його доручення. Вибір зупинили на Тифожі, який після своєї участи в обладнанні телефонної мережі бив байдики, бо більше нічого не вмів робити.

* * *

Увесь місяць січень був присвячений будівництву та обладнанню голубника на вершині башти, яка недоладно приліпилася до будинку ратуші й перший поверх якої правив за склад для інструментів, що призначалися для муніципальних робітників-дорожників. По кручених сходах можна було піднятися в круглу кімнату з вузькими вікнами, які, певно, колись правили за бійниці. На цих вікнах були приладнані закривки, що могли перебувати в чотирьох позиціях: цілком закриті, відкриті лише на вихід, відкриті лише на вхід, цілком відкриті. Також кімнату розділили перегородкою на дві половини, бо важливо було, як пояснив Бертольд, відокремити «своїх», тобто тих голубів, які вже звикли жити в цьому голубнику й мали тут пару, від тих, котрі належали до іншого голубника, більш або менш далекого, куди вони полетять із посланням, як тільки їх буде випущено. Голубів цієї другої категорії можна було затримувати лише на короткий час і не дозволяти їм спілкуватися з особинами протилежної статі, бо інакше вони могли обрати собі за оселю цей голубник і тоді їх би довелося перекинути до першої категорії. Потім столяр зробив перегородки, поділивши простір на сімдесят чарунок, у кожній із яких міг оселитися або голуб-одинак, або подружня пара, що доводило вмістимість голубника до максимальної кількости в сто сорок особин, «для невеличкого початку», як висловився Бертольд, що вочевидь уявляв собі війну, як перельоти великих пташиних зграй. В одному з кутків на першому поверсі башти поставили тринадцять дерев'яних ящиків, де зберігалися всі різновиди зерна, яким рекомендувалося годувати поштових голубів: ячмінь, овес, просо, льон, рапс, кукурудза, жито, пшениця, чечевиця, віка, конопля, кінські боби, рис і горох. Не забули також і про ящик із сумішшю битої цегли, сухого тиньку та панцирів дрібних черепашок із добавкою подрібненого кременя та глину, й усе це було полите підсоленою водою.

20 січня все було готове, щоб прийняти маленьких крилатих воїнів, як називав їх Бертольд у пориві ніжности, й командувач Пуйжалон підписав наказ про реквізицію, згідно з яким жителів, що проживали в тому секторі, зобов'язували письмово повідомити командування армії про наявність у них поштових голубів і чекати візиту зв'язківця-голуб'ятника, який відбере птахів, придатних для мобілізації, і заплатить за кожного відповідний викуп. Ось так у кінці місяця Тифож вирушив у мандри дорогами Ельзасу за кермом вантажівки, напханої особливими плетеними кошиками, в кожному з яких могло вміститися шестеро голубів зі спутаними крилами й лапками.

Бертольд прочитав йому лекцію про поштових голубів, орієнтуючись головним чином на «Підручник для кандидатів на одержання диплома з військового голубництва», написаний капітаном Кастаньє. Тифож засвоїв, що чистопородний військовий голуб, спроможний подолати протягом дня від семисот до дев'ятисот кілометрів і передати нащадкам своє блискуче обдарування, як у фізичному, так і в інтелектуальному плані, повинен мати опуклу голову, міцний дзьоб, око, спроможне швидко кліпати, жваві й чутливі вії, відвертий і твердий погляд у самця, ніжніший — у самиці, пухнастий зоб і тверду шию — в самця, тоншу й гнучкішу шию — в самиці, широкі груди, випнуті вперед, міцні плечі, добре розвинене тіло, густо покрите пір'ям, масивну грудину, вгорі вигнуту вперед, а внизу увігнуту й відхилену назад до тіла, зводячи живіт до мінімуму, крила, міцно прикріплені до плечей і коли вони розгорнуті, то мають злегка вигнуту форму й накривають одне одне, як черепиця на даху, широку спину, що звужується до гузки, густо вкриту пір'ям, дванадцять хвостових пір'їн, радше коротких аніж довгих, підсилених біля основи численними малими пір'їнками, які утворюють хвіст, водночас рухливий, гнучкий і сильний, нервові стегна, сухі ноги, гострі кігті, твердо й надійно закріплені в пальцях. Тифож також довідався про те, які якості вимагаються від голуб'ятника: лагідність, терпіння, обачність, акуратність, поміркованість, спостережливість, твердість і дух дисципліни, і Бертольд примусив його завчити напам'ять такі рядки, відомі всім військовим голуб'ятникам Франції: «Палка любов до голуба — це талісман, який наділяє зв'язківця більшістю переваг, коли він заходить до голубника. Любитель голубів із найгіршим характером і найбільш нервовий стає лагідним і терплячим у присутності своїх голубів, найнедбаліший із них дбає про чистоту своїх птахів, до якої він цілком байдужий, коли йдеться про нього самого».

Виконуючи наказ про реквізицію, Тифож мандрував полями й лісами, проникав на ферми, відбивався від бугаїв, що гуляли на волі, та від великих сторожових собак, розбуджував сонні хатини, стукав у двері покритих соломою хат, дзвонив біля брам великих будинків, і щоразу, тримаючи в руці наказ, він вимагав, щоб йому показали й дозволили обмацати голубів, на яких він зупинить свій вибір. Він наловчився хапати та обмацувати їх із легкістю, що не дивувала його. Він обережно заводив обидві розкриті долоні над голубом і потім обережно їх опускав, стискаючи лівою рукою задню частину птаха, витягнуті під хвостом лапи прихоплював указівним і великим пальцями, які тепер утримували також крила, складені на хвості, тоді як його права долоня притискалася до грудей і тримала передню частину голуба, відхиляючи голову праворуч. Правою рукою, він притискав передню частину до своїх грудей, щоб голуб не пручався й не намагався вислизнути з його лівої руки. Він знав технічні назви всіх можливих голубиних кольорів: синій вандомський із чорними смутами на крилах, синьо-олив'яний, рудувато-цеглястий, лускато-рудий, борошнистий, сріблястий, мозаїчний, і він знав, що коли йшлося про вибір між птахами однакових якостей, треба було віддавати перевагу тому, в якого окрас був темніший, бо, менш помітний, він був також життєспроможнішим. Він навчився бачити різницю між голубами «відкритими», тазові кістки яких розділені майже сантиметром відстані, і «спаяними» — чиї тазові кістки майже доторкалися одна до одної. Із заплющеними очима, лише обмацуючи птаха, він визначав його вік і стать, а також, скільки минуло часу відтоді, як він линяв востаннє, і коли линятиме наступного разу.

Щовечора Тифож повертався в Ерстайн зі своїми клітками, й Бертольд довго обговорював якості придбаних ним птахів, прикріплюючи кожному на ліву лапку металеве кільце, на якому ставив матрикулярний номер, потім дві цифри, що позначали рік народження голуба, а наостанок дві великі літери А.Ф. (армія Франції). Після цього кожного новобранця садовили в ту чарунку, що йому належала й де на нього вже чекала смачна суміш кормового зерна.

* * *

Завдяки своїй незвичайній силі та зросту Тифож міг триматися від своїх товаришів осторонь, не спілкуватися з ними й бути байдужим до їхніх повсякденних турбот. Когось іншого вважали б чванькуватим хвальком, але на нього дивилися як на придурка, а в кращому випадку як на ведмедя, що не становить загрози. Йому було до цього байдужісінько з огляду на неподоланну відстань, яку утворювало його особливе покликання між товаришами й ним. Ця війна, ця «химерна війна», як її тоді називали, в яку доля закинули їх догори ногами, збивши їх в одну купу, де вони дивилися один на одного з іронічним або, залежно від обставин, плаксивим подивом, була його війною, його персональною справою, хоч вона вселяла йому страх і була для нього незбагненною. І він знав, що його випробування лише почалися, що буде ще чимало інших катастроф, інших історичних катаклізмів, у які буде втягнута його доля. До самого свого призначення сапером-голуб'ятником полку він, як йому здавалося, перебував поза межами того генерального плану, який мав до нього безпосередній стосунок, і був далекий від свого високого покликання.

Але тепер його цілком захопила пристрасть Бертольда, й голуби віднині стали тією частиною його існування, де він відчував тепло й ніжність. Його тривалі мандри по сільській місцевості Ельзасу, які спочатку були для нього лише можливістю втекти від занудности дивізійного життя, тепер перетворилися на палке полювання, а голуби, які раніше давали йому лише привід утікати, стали для нього дорогими й рідними створіннями, кожне з яких було позначене неповторною індивідуальністю. З тремтячим нетерпінням він тепер щоранку читав листи від власників голубів, до яких доходив наказ про реквізицію, і вони повідомляли військові власті про те, що мають голубник, і коли в кінці своїх мандрів він потрапляв на самітний хутір або в маєток, що ховався за стародавніми мурами, в його горлі утворювався клубок від хвилювання, а його велика долоня обхоплювала маленькі тремтячі тільця, й він знав, що забере із собою ті, які сподобаються йому. А втім, він був переконаний, що чимало власників голубів не виконували свого патріотичного обов'язку й не надсилали листа до штабу дивізії не з недбалости, а тому, що надто любили своїх голубів. А він помирав від палкого бажання побачити саме таких птахів, обмацати їх і забрати, бо, бувши найулюбленішими, вони були також найжаданішими.

Усе менше й менше звертаючи уваги на ті листи, що приходили, він став розпитувати крамарів та жандармів із метою виявити потаємні голубники, де були чудові птахи, що їх намагалися приховати від його жадібного прагнення заволодіти ними. Він розвинув у собі звичку постійно дивитися в небо, щоб побачити в польоті самітного голуба й завдяки йому добутися до його прихованої оселі.

Саме так одного чудового квітневого ранку — дев'ятнадцятого числа, якщо бути точним, бо ця дата закарбувалася в його пам'яті — тоді як він їхав за течією Ілля до околиць Бенфельда, він пережив туманне відчуття, що сріблястий спалах прокреслив небо йому над головою в напрямку ріденького соснового бору. Він наблизився до тих сосон і став оглядати їх одну за одною в бінокль, із яким він ніколи не розлучався. Йому не довелося шукати довго, бо сріблясте оперення птаха чітко виділялося на тлі темного гілля сосон. То було чудове створіння, одні крила з маленькою головою, що гордо сиділа на білосніжному зобі, схожому на ніс корабля. Він неуважно дзьобав торішні шишки, не сподіваючись видзьобати там щось їстівне, так ніби хотів чимось зайняти свою під час короткої зупинки. Потім він знявся в повітря і низько, майже торкаючись до дахів, пролетів над кварталом. «Якщо він мігрує, — подумав Тифож, і серце йому стислося, — я більше ніколи його не побачу».

Він негайно повернувся в Бенфельд і став розпитувати ветеринара, якого знайшов по табличці на його дверях. Ні, він не знає в околиці голуб'ятника, що був би гідний так називатися. Проте одна вдова, мадам Енрю, чий будинок він йому показав, держала кількох птахів, що здавалися надто екзотичними у своїх скромних клітках.

Мадам Енрю, яка не виконала наказ про реквізицію, прийняла Тифожа з виразом зневаги й презирства. Так, вона має кількох голубів, але це екземпляри чистих і рідкісних порід, дбайливо відібраних її чоловіком. Професор Енрю, вчений-генетик, займався експериментальним розведенням голубів, щоб спостерігати на послідовних генераціях, як зберігаються або стираються певні спадкові характеристики. Потім він захопився цією грою і став колекціонувати певних птахів за їхню красу, чистоту породи, а іноді навіть за їхні химерні властивості й коли нещодавно він помер, то в голубнику, який він залишив після своєї смерти, було неможливо визначити, яких голубів він тримав для науки, а яких — для власного задоволення. Його вдова, однаково байдужа до першого й до другого, тримала цих останніх голубів, вважаючи їх живою спадщиною свого чоловіка.

Вона говорила багато, холодно, вочевидь не маючи бажання запросити Тифожа у свій дім і провести його до голубника, і йому довелося майже відтрутити її, щоб увійти.

Це була заможна оселя, й вона здавалася б цілком банальною, якби не опудала голубів усіх розмірів та кольорів на всіх її стінах. Там були в'яхірі сіро-попелястого кольору, клінтухи із золотавим полиском, ландські турмани, скелясті дикі голуби, пишнохвості, один китайський краватковий і один голуб-тамбур. Біля кожного сідала, на якому завмер птах у тій позі, яку обрав для нього автор опудал, було прикріплено табличку з описом його родоводу та спадковости. Вони пройшли через дві великі кімнати, стіни яких, покриті розгорнутими крилами та наставленими дзьобами, контрастували з буржуазною акуратністю меблів, люстр та гардин — тут явно сусідили два світи, світ професора і світ його дружини, які протягом усього життя перебували поруч, проте не змішувалися, як ото олія і вода утворюють два шари в одній склянці, й так вони вийшли на щось подібне до веранди, двері якої відчинялися в крихітний садочок, такий маленький, що накривши його конічною решіткою, можна було перетворити його весь на вольєру. Там, на всохлих кущах, на бамбукових жердинах, на дошках, обліплених голуб'ячими гніздами, копошилося птаство, яке не здавалося надто екзотичним або оригінальним, бо там легко було впізнати голубів досить звичайних порід.

Ознайомившись із цією колекцією, напівекзотичною, напівтератологічною[9], Тифож був розчарований, коли раптом помітив біля однієї з чарунок велике яйце з рудого пір'я досконало овальної форми без видимих лапок чи голови. Він із цікавістю підійшов до нього й простяг руку. Яйце відразу розділилося, й перетворилося на двох гарних голубів кольору опалого листя, досконало схожих між собою. Міцно притулившись, один до одного, заховавши голови й лапки, вони утворили пухнасту яйцеподібну форму, яка привабила увагу Тифожа. Він схопив їх обох разом і став роздивлятися поглядом знавця, марно шукаючи бодай одну деталь, яка дала б змогу відрізнити їх. Коли підвів погляд, то з подивом побачив, як лагідна усмішка осяяла суворе обличчя мадам Енрю.

— З того, як ви доторкаєтеся до цих птахів, пане, — сказала вона, — я зрозуміла, що ви справжній любитель голубів. Треба довгі роки мати близькі стосунки з ними, щоб до цього дійти. І мати справжнє покликання. Навіть мій чоловік не робив це краще, ніж ви. Що ж до мене, то хоч я й намагалася допомагати йому в усіх його дослідах, йому так і не вдалося прилучити мене по-справжньому до цього привабливого й таємного мистецтва…

Тифож, тримаючи по голубові в кожній руці, стуляв їх і розтуляв, як два шматки одного предмета, простого й гармонійного, який розколовся від несподіваного удару. Щоразу, коли руді брати доторкалися один до одного, вони вмить утворювали яйце завдяки атоматичному рефлексу, який сполучав і об'єднував усі їхні частини. Можна було навіть подумати, що якась магнетична сила притягує і приклеює їх один до одного.

— Ці голуби, що мають вигляд найзвичайнісіньких, — пояснила пані Ендрю, — насправді є одними з найпарадоксальніших експонатів колекції професора. Це штучні близнюки. Мій чоловік зацікавився експериментами японського вченого Морита й вирішив повторити їх. Якщо ввести яйце в контакт з ембріональним диском крихітні фраґменти тканини жаби або миші, то можна спричинити роздратування клітин, яке знаходить вираз у розвитку іноді двох або трьох окремих індивідів, а іноді подвійних монстрів. У нас так народжувалися птахи з двома головами. Вони не виживали.

Перш ніж піти з двома близнюками, Тифож запитав мадам Енрю про сріблястого голуба, якого він шукав. Вона відразу стала стриманою, говорила ухильно, не згадуючи про рідкісного птаха, хоч і не заперечувала, що він у неї є. Тифож рушив до дверей і вже попрощався з господинею дому, коли гучне лопотіння крил привернуло його увагу до хирлявої айви, яка росла впритул до стіни дому. Сріблястий голуб щойно опустився на неї і, надувши груди, тихо воркотів, прибравши самовпевненого вигляду. Здавалося, він цілком усвідомлював, який він гарний, а він і справді був гарний: видовжена гордовита голівка з великими фіолетовим очима й віночком білого пір'я — «чубчиком», як називали його голуб'ятники, обтічне тіло, м'язиста сила якого вгадувалася з бугрів у тих місцях, де крила були прикріплені до тулуба, а надто його металічне, сріблясте вбрання, яке, здавалося, й справді належало до світу мінералів, а не до царства тварин.

Тифож простяг до нього руку — руку, якої голуби не боялися, він одразу без подиву це з'ясував — і схопив пташку, яка розпустила віялом на його руці дванадцять своїх хвостових пер, що означало покірливість, повагу пташки до птахолова. І тут він уперше звернув увагу на побіліле обличчя й тремтячі губи пані Енрю.

— Пане, — сказала вона, через силу ворушачи губами, — я не можу перешкодити вам забрати цього птаха. Але ви повинні знати, що збільшивши ваш військовий голубник лише на одного голуба, ви заберете в мене те, що мені стало найдорожчим у світі після смерти професора. Мій чоловік вважав цього птаха символом нашого кохання й нашого шлюбу. Це не просто голуб, це…

Вона замовкла, побачивши, як він незворушно розстібає черезплічний ремінь і знімає з нього кошичка, в якому перевозив голубів. Він поклав туди сріблястого птаха й подивився їй в обличчя. І тоді вона зрозуміла, що якщо сріблястий голуб був символом для неї, то він ще більшою мірою був символом для Тифожа й що всі її благання розіб'ються об хижий інстинкт, який був його найнезламнішою і найбільш нелюдською рисою.

* * *

Мірою того як голуби заповнювали життя Тифожа, він поринав у все глибшу й глибшу самотність. Він ніколи не був балакучим, а тепер став цілковитим мовчуном. Він ніколи не брав участи в балачках та розвагах своїх товаришів, він відлучався на цілі дні, й нікого не турбувало, де він є. Щоправда, пошуки голубів та догляд за ними давали йому набагато більше дозвілля, якби він тільки хотів скористатися з нього. Але всі свої вільні години він проводив або на дорогах, підштовхуваний радісною надією вполювати несподівану здобич, або — і цей час був іще щасливішим для нього — у глибині свого голубника, посеред пуху та ніжного воркотіння, де він забував про зовнішній світ і звідки виходив, обліплений послідом та пір'ям, з щасливим виразом на обличчі. Його невситиме прагнення дбати про голубів і любов до них, проте, знайшли собі справжню поживу в кінці квітня, коли він підібрав у дорожній багнюці голуб'ятко, напівмертве від голоду й холоду, пташеня, яке народилося надто рано й, безперечно, випало з гнізда.

Він укинув його, вимазане рідкою грязюкою, собі за пазуху, і доклав усіх зусиль, щоб урятувати птаха, виявивши любов і відданість, які не мали меж.

Він вимостив для нього затишне гніздечко в окремому закритому ящичку й кілька разів на день намагався нагодувати його. Це було нелегкою справою, бо хоч пташеня й ковтало жадібно все, що він кидав йому у величезний і широко роззявлений рот, його травлення не справлялося з його апетитом і спочатку Тифож мусив лікувати його від запору ґлауберовою сіллю, а потім від діареї — годуючи тільки рисом. Керуючись туманним, але непомильним інстинктом, він зрештою зрозумів, що повинен давати своєму протеже лише той харч, який він сам ретельно розжував та змочив слиною, тобто, по суті, здійснив попереднє травлення. У такий спосіб удень і вночі з дивовижною старанністю він перемелював зубами кінські боби та горошок віки, а згодом і шматочки посіченого м'яса, перетворюючи їх на досконало однорідну кашку й довівши її до температури життя, викладав безпосередньо зі своїх губів у широко роззявлений ротик пташеняти.

Пташеня виросло й було готове зайняти своє місце в голубнику. Але воно залишилося хирлявим, і його чорне пір'я ніколи не набуло того полиску, як у його товаришів. Проте Тифож любив його особливо ніжною любов'ю, бо йому здавалося, ніби в його очах він читає відблиск особливого розуму, поглибленого раннім досвідом самоти й тяжкого життя.

* * *

Командувача Ґране постійно дратував запальний характер полковника Пуйжалона, якого він повсякчас закликав до стриманости. Насправді в житті Ґране була таємниця, яка відкрилася лише наприкінці й то лише для дуже уважних очей. Спочатку всі дивувалися, чому знехтувавши всі набагато комфортабельніші й престижніші оселі, він віддав перевагу скромному цегляному будиночку на околиці міста. Зрештою про цю загадку, що залишилася без відповіді, забули. А відповідь треба було шукати за будиночком на прямокутнику площею приблизно в тисячу квадратних метрів, який командувач дбайливо обробив власними руками, перш ніж його засіяти й засадити різними овочами. Ґране мав палку пристрасть до городництва й найщасливіші години свого життя відбував у кінці дня з лопатою або сапачкою в руках.

Що ж до палкого полковника Пуйжалона, то він мріяв лише про ґрандіозні маневри та переміщення військ. Від нього тільки й чути було, що про зміну диспозиції, кожному він повторював, що його жахають «стабілізовані ситуації», і в усіх офіцерських їдальнях сектора повторювали фразу, яку він кинув капітанові, що його направив із місією в Страсбурґ: «Сподіваюся, що координати мого штабу постійно змінюватимуться». Але всі проекти, всі ідеї, які пропонував Пуйжалон, ретельно придушувалися Ґране, котрий нічого так не боявся, як необхідности змінити розташування свого штабу, перш ніж достигне новий сорт його моркви або його зелений горошок.

Події, хід яких прискорився після 10 травня, загострили це протистояння. Пуйжалон, переконаний, що група армій «Схід» марно стовбичить за лінією Мажино і її треба перекинути на допомогу генералові Жоржу, який зазнав поразки на півночі, тримав усіх своїх людей на ногах у чеканні негайного марш-кидка. Ґране, навпаки, давав зрозуміти, що має всі підстави сподіватися на прорив фон Лееба, чиї війська стояли на протилежному березі Райну. Після капітуляції бельгійської армії 28 травня, що спричинилася до низки поразок, які дозволили німецьким військам увійти в Париж, виникла загроза оточення з півдня, і полковник боявся, щоб Ставка в Нансі, зв'язок із якою майже урвався, не евакуювалася, не попередивши Ерстайн. Тому він вирішив особисто поїхати на всюдиході в Нансі, щоб на місці про все довідатися. Він узяв із собою свого вірного водія Ернеста і двох штабних офіцерів. В останню мить, боячись бути відрізаним від Ерстайна, він вирішив на такий випадок забезпечити собі голубиний зв'язок. Тому Тифож, узявши із собою кошик із чотирма голубами вмостився на задньому сидінні автомобіля вранці 17 червня. Передчуваючи, що йому вже ніколи не вдасться повернутися до голубника в Ерстайні, він узяв із собою своїх найулюбленіших птахів — маленького чорного, великого сріблястого й двох близнюків кольору опалого листя.

Сонце, яке світило в безхмарному небі, заквітчані луки, дерева, що шуміли листям, — усе, здавалося, намагалося прикрасити катастрофу Франції тріумфальним і ніжним декором. Зігнувшись на своєму сидінні й поставивши кошика на коліна, Тифож запитував себе, пестячи лівою рукою просунутою під дверцята, черевця своїх птахів, яких він упізнавав, не дивлячись на них, якою буде рівно через рік після вбивства Вайдмана у Версалі заслужена й передбачена кара, що впаде на підлий і жорстокий народ. Відповідь на це запитання він одержав в Епіналі, до якого їм довелося заїхати, бо пряма дорога на Нансі з незрозумілих причин була перекрита жандармами, на яких нашивки полковника не справили найменшого враження. Маленьке воґезьке місто, затоплене людською хвилею, де змішалися пішоходи, коні, велосипеди й машини, здавалося переживає кошмар кінця світу. Заправні станції не мали жодної краплі бензину, продовольчі крамниці були порожні, торговці вирішили позачиняти свої торговельні заклади, й було неможливо купити або дістати нехай там що. Увесь цей натовп, стомлений і озлоблений, сунув сюди з Нансі, де вчора було повідомлено, що німці вже зовсім близько, і прямував до Пломб'єра, підштовхуваний рефлексом божевільної втечі. Якийсь шарабан зупинився перед зачиненим бістро, й кілька чоловіків, що стомилися барабанити по залізних віконницях і вимагати води, намагалися вибити двері, користуючись столиками на одній ніжці як таранами. Пуйжалон був спробував утрутитися, але мусив відступити під натиском натовпу й наказав водієві взяти курс на північ понад берегом Мозеля. Тифож розривався між жахом і бурхливою радістю, але найгучніше звучав йому у вухах глузливий вигук якогось бешкетника, що, просунувши веселу й розкуйовджену голову у вікно машини, побачив кошик для голубів і вигукнув: «Поштові голуби? То їх тепер на колесах розвозять?»

Щоб подолати п'ять кілометрів відстані, їм знадобилися дві години — так нелегко було пробиватися крізь розмаїтий і густий потік біженців. У Фаоні довелося зупинитися зовсім. Якась жінка репетувала, лежачи на землі й борюкаючись із невидимим ворогом, а густий натовп, що зібрався навколо неї перепинив рух. Шепотілися, що вона випила води з Мозеля, отруєної П'ятою Колоною, інші казали, у неї епілепсія, селянин із ґальськими вусами запевняв, що вона прикидається, і слід би добре її провчити. Нарешті її пересмикнуло так, що спідниця в неї задерлася, й усі побачили, як між її розчахнутими стегнами пропихається голівка мертвої дитини.

Роздратований полковник наказав повернути праворуч і перетнути Мозель, щоб вибратися з цього людського клею. Міст був неушкоджений, і це свідчило, сказав він, що німці ще далеко. Після жахливої тисняви на автостраді Національна 57, вузенька провінційна дорога, яка петляла між іще зеленими полями пшениці та ячменю, занурила подорожніх в атмосферу спокою та буколічного блаженства. Вони швидко проїхали крізь село Жирмон, що дрімало в атмосфері полудневої спеки, потім через ліс, прохолодний і наповнений співом пташок. Піднявшись на вершину пологого пагорба, автомобіль опинився посеред кількох будинків, що стояли навкруг великого готелю з вивіскою «Фонтан серця», і справді, біля великого ґанку мідний водограй весело бризкав водою у велику чашу гранітного басейну, який мав форму серця. Полковник наказав зупинити машину і з рішучим виразом увійшов до готелю. Він вийшов звідти майже відразу в супроводі тлустого блідого чоловіка, що, певно, був власником готелю, і чий вираз обличчя та жести свідчили про цілковиту безпорадність.

— Готель зачинений, — пояснив полковник своїм супутникам. — Тут ще можна чогось випити, але їсти нема чого. Я пропоную, щоб Тифож та Ернест пішли купити в мешканців, що їм пощастить знайти, а я тим часом спробую зателефонувати в Ерстайн.

Коли Тифож повернувся до готелю через три чверті години, після того як постукав у всі двері села, що називалося Цинкурт, він приніс банку горошку, кілограм хліба та чверть фунта масла, заплативши утричі більше, аніж вони реально коштували. Полковник, який розташувався зі своїми офіцерами у великій залі за столом перед кількома пляшками трамінеру, був у доброму гуморі.

— Зелений горошок! — вигукнув він відразу. — Тифож, ви не могли принести нічого кращого. Це буде чудовим гарніром до смажених голубів!

Спочатку Тифож не зрозумів, про що йдеться, але потім у нього з'явилося тривожне передчуття, й він вийшов на кухню. Кошик із-під голубів стояв на столі, у ньому тепер сидів лише один голуб. Руді та сріблясті пера встеляли плиткову підлогу, а в печі палахкотіло жарке полум'я, на якому сумно оберталися, скапуючи жиром, три голі тушки, насаджені на рожен.

— Наказ полковника, — пояснив йому Ернест. — Він захотів залишити одного, про всяк випадок. Ніколи не знаєш, що може статися, — сказав він. — Я обрав чорненького, він найхудіший із чотирьох. — А що приголомшений Тифож не міг здобутися на слово, то він сказав: — Троє голубів для п'ятьох мужиків — це ж ніщо!

Тифож мовчки виклав свою провізію на стіл і, скинувши останнім поглядом на кошик, у якому метався нажаханий чорний голуб, повернувся до загальної зали й сів далеко від офіцерів, які пили та горлали. «Троє голубів для п'ятьох мужиків? А дзуськи!» — подумав він, тремтячи від люті. Один принаймні до них не доторкнеться, він, Тифож, який із любов'ю піклувався про цих голубів, щоб навчити їх бути вірними посланцями, живими й тріпотливими носіями знаків. Потім йому спала інша думка. А чи не він один, навпаки, має право з'їсти ті маленькі тіла забитих птахів? По-перше, він помирає від голоду, й це гостре відчуття він сприйняв як обов'язок, майже наказ, самотою влаштувати собі свято смачного обіду. Підлим і ганебним було б бенкетувати в товаристві п'яних солдафонів. Натомість священне й мовчазне травлення трьох маленьких зарізаних солдатиків набуде майже релігійного характеру й, у всякому разі, стане найкращим ушануванням, яке може бути їм надане. Тифож відчував, як наростає в ньому ненависть до цього крикливого Пуйжадона, якого два офіцери штабу слухали з такою улесливою догідливістю. Щодо Ернеста, то це він, безперечно, не бажаючи бігати по селу в пошуках чогось їстівного, запропонував полковникові принести в жертву голубів. Тифож знову опинився сам-один перед брутальними чоловіками, які зневажали його за те, що він незграбний і мовчазний, але насправді він найкращий, найсильніший, він єдиний обраний і невинний і завдяки своїй долі він почував себе переможцем усіх цих покидьків, що влаштували собі пиятику.

Він перебував у полоні цих сумних роздумів, коли двері до готелю рвучко розчинилися водночас брутально й тихо, спричинивши справжній вибух сонячного світла. Корчмар підбіг до столу, за яким сидів полковник.

— Тривога! Німці! — промовив він півголосом, але з такою напругою, що, здавалося, загорлав на повну силу своїх легень.

Троє чоловіків одним стрибком підхопилися з-за столу й затягли свої ремені. Перелякане обличчя Ернеста виглянуло з дверей кухні.

— Вони їдуть на мотоциклах, рятуйтеся! Але не в автомобілі, — уточнив корчмар, вони вас наздоженуть і розстріляють із кулеметів. Тікайте через поля і спробуйте добігти до Фіфського лісу. Я покажу вам дорогу.

І він знову вислизнув під жарке полудневе сонце, а Пуйжалон, Ернест і двоє офіцерів побігли за ним.

Залишившись сам-один, Тифож повільно підвівся на ноги. Він усміхнувся й набрав повні груди повітря. Землетрус, який не припинявся відтоді, як йому плюнули в обличчя на Ке-д-Орфевр, знову захитав землю. Він пригадав знамениту фразу Пуйжалона: «Мене жахають стабільні ситуації!» Тепер полковник має те, що йому до вподоби, нехай утішається! Тифож перейшов через темну й мовчазну залу, прямуючи до кухні. У кошику метушилася чорна тінь останнього голуба. Тифож узяв кошика собі під пахву. Він хотів уже вийти, коли передумав і поставив кошика на стіл. Троє голубів, підсмажених до золотавого кольору, були настромлені на рожен. Він засунув до печі шматок паперу, в який різники загортають м'ясо, й поклав на нього трьох засмажених голубів, знявши їх із рожна. Потім запхав усе у свій солдатський мішок. Він вийшов у двері, тримаючи під пахвою кошика, й тут наштовхнувся на корчмаря.

— Ви досі тут! — вигукнув добродій. — А німці уже в'їхали в село! Я не хочу, щоб вони знайшли французького солдата у мене в домі! Ви ще встигнете приєднатися до своїх друзів, я вам покажу, куди бігти.

Тифож байдуже пішов слідом за ним. Вони перейшли через безлюдну дорогу. Здавалося, сонце випалило все живе в селі. Лише водограй із басейном у формі серця невтомно розбризкував воду. Двоє чоловіків прослизнули між будинками, що стояли обабіч кам'янистої вулички, потім увійшли в сад, що закінчувався городами. Тифож подумав про Ґране. Для того чоловіка війна принаймні мала сенс, конкретний, незаперечний, але розгром приведе його до тієї самої долі, що й інших. Тоді як він, Тифож…

Вони підійшли до стежки, яка заглиблювалася в кущі. Корчмар знаком звелів йому йти по ній, і він скинув на нього поглядом, перш ніж пірнути туди. «Він поспішає охолодити вино для німців, — подумав Тифож. — Розгром мало що змінить у його житті».

Він пройшов два чи три кілометри в напрямку, який здавався йому південним, перетнув заасфальтовану дорогу, перебрів через невелику річку й незабаром побачив перші дерева — мабуть, то й був заповідний ліс. Там, просто перед ним, із якоїсь канави несподівано виринув Ернест — певно, звідти він вів спостереження. Полковник та двоє його офіцерів переховувалися поблизу в хатині вугляра, чекаючи якихось новин. Ернест і Тифож приєдналися до них. Пуйжалон похвалив Тифожа за те, що той не покинув кошик для голубів із його останнім пожильцем.

— Ти дуже добре вчинив, сину, в найдраматичніших обставинах ти не покинув свою зброю, хоч би якою скромною вона була. Я оголошу тобі подяку в наказі. А що в нас є тепер можливість зв'язатися з Ерстайном, то я зараз продиктую тобі послання, яке ми їм надішлемо, якщо нас візьмуть у полон.

Тифож слухняно дістав із кошика чорнильного олівця й блокнотик спеціального паперу, призначеного для голубиної пошти. І тоді як полковник, міряючи кроками хатину й ляскаючи тростиною по своїх шкіряних крагах, диктував йому натхненне послання, призначене для його підлеглих («Діти мої, ваш полковник потрапив у руки ворога після запеклого опору. Ви не раз мені доводили, коли були під моїм командуванням, що ви наділені палкими серцями, й тому я переконаний, що ви гідно витримаєте ті випробування, які випали нашій батьківщині…») Тифож писав зовсім інший текст, призначений для молодшого лейтенанта Бертольда: «Мій любий лейтенанте. Ми потрапили в полон. Полковник наказав зарізати сріблястого голуба та обох рудих. Чорний зробив далекий переліт у велику спеку. Дайте йому пити, але теплої води, а що він слабенький, то нехай щодня ковтає по дві піґулки з печінки тріски. Велика мірошничиха досі несе білі яйця — це означає, що вона спілкується лише із самицями. Шістьом білим вандомам треба прочистити шлунок. Дайте їм натщесерце по дві рицинові піґулки кожному. Я боюся, що в білого турмана загноїться ліве крило. Я помітив на зв'язці жовтаву пухлину. Спробуйте помастити її йодом…» У такий спосіб він списав густим почерком аж дві сторінки, виразивши на них усю свою турботу про своїх маленьких крилатих помічників. Полковник уже давно закінчив диктувати, а Тифож усе писав і писав. Нарешті він підписався, тричі згорнув своє послання, скрутив його в циліндр і запхав у спеціальну рурочку для коломбограм, поки полковник не примусив його перечитати текст. Чорний голуб вийшов зі свого сонливого стану й виявив нетерпіння летіти, коли відчув, як поважчала його ліва лапка, до якої Тифож прикріпив рурочку. Але Тифож посадив його на дно кошичка.

Сонце вже хилилося до заходу, коли всі п'ятеро були взяті в полон на галявині заповідного лісу біля входу в село Жирмон. Їх оточив німецький патруль під командою федьдфебеля. На команду: «Кидайте зброю!» три револьвери м'яко опустилися на мох. Тифож відчинив дверцята свого кошичка, обережно дістав звідти чорного голуба й лагідним рухом кинув його до револьверів. Птах змахнув крильми й опустився на землю. Його маленьке кругле око нахилилося до рукояті одного з револьверів, а сухі лапки ковзнули по покритій бронзою криці дула. Потім він присів і злетів у повітря, шумно махаючи крильми, над самими головами німців.

Тифож нахилився й поставив порожнього кошика собі під ноги. Він збирався випростатись, коли одержав могутній удар копняком під зад. Біль відбився в усьому його хребті. Коли, скривившись від лютого болю, він ухопився обома руками за поперек, полковник допоміг йому зберегти рівновагу.

— Ти добре вчинив, мій хлопче, — сказав він йому. — Ти втер їм носа! Найпізніше завтра моє послання дійде до хлопців з Ерстайна. Тобі боляче? Я виклопочу для тебе медаль поранених на війні.

* * *

Наступного дня Тифожа розлучили з трьома офіцерами й перегнали на подвір'я одного зі страсбурзьких заводів разом із сотнями інших полонених. Він знав там принаймні одного, водія Ернеста, але не був налаштований спілкуватися ні з ким, а тим паче з Ернестом, убивцею його птахів. У першу ніч він з'їв одного із трьох засмажених голубів. Він не сумнівався, що то був сріблястий голуб. Про це свідчила його вага, але й особливий смак, у якому відчувався звичний запах живого птаха. Двоє інших дозволили йому не лише не страждати від голоду, який діймав його товаришів, а й нагодувати свою душу, надавши їй можливість поєднатися з єдиними створіннями, яких він любив протягом останніх шістьох місяців.

Полонені, цілком позбавлені інформації, схильні були вірити найнеймовірнішим чуткам. Коли хтось приніс звістку про те, що Франція й Німеччина підписали замирення, вони переповнилися впевненістю, що незабаром їх випустять на волю. Мовляв, ідеться лише про те, щоб знайти відповідні засоби транспорту і щоб цивільні біженці повернулися до своїх домівок. Тифож не поділяв цих ілюзій — не тому, що володів надзвичайною проникливістю, а тому що знав: його істина на сході, і його повернення до Парижа, в гараж на майдані Байон, було б насмішкою над реальним плином подій. Його особиста доля давно була твердо визначена, й подібної помилки просто не могло статися. Тому коли 24 червня їх розбили на групи по шістдесят чоловік і повели до понтонного мосту, перекинутого через Райн на місці зруйнованого мосту біля Келя, його опанувала глибока потаємна радість, бо він відчував, що наближається до здійснення великого акту свого життя. Що ж до його товаришів, то одні, розуміючи, що настав кінець їхнім мріям про близьке визволення, замкнулися в мовчазному розпачі, інші й далі чіплялися за свої безглузді химери, передаючи їх від групи до групи, наче фальшиві монети: їх женуть до Німеччини, щоб вони допомогли зібрати врожай, після чого їм дозволять повернутися до своїх домівок, або, мовляв, їх женуть до одного з річкових портів, звідки відправлять на батьківщину водним шляхом.

Коли вони вийшли зі Страсбурґа, сонце піднялося вже високо, й спрага стала вельми відчутною. Молоді дівчата виходили зі своїх будинків, що стояли на березі річки й давали полоненим пити, коли німецькі солдати, що їх конвоювали, закривали на це очі. Проте група Тифожа затрималася через суперечку між старим ельзасцем, який поставив на хіднику перед своїми дверима відро з водою та кілька склянок, і німецьким офіцером, який вважав таку турботливість неприйнятною. Скориставшись легким безладом, який виник унаслідок тієї суперечки, якась жінка вибігла зі свого будинку, схопила Тифожа за руку й потягла його у свій дім, поквапно запропонувавши йому тут сховатися — мовляв, вона роздобуде для нього цивільний одяг. Ніхто його не покликав, коли група рушила далі, відсутність однієї людини серед шістдесяти помітити важко. Ця спроба мала всі шанси на успіх. Тифож суворо засудив іронію долі, яка обрала саме його для цього унікального шансу втечі. Він випив склянку запропонованого йому молока, подякував жінці з невдаваною щирістю й повернувся, щоб зайняти своє місце серед конвойованих. Незабаром ноги полонених стомлено затупотіли по дошках понтонного мосту, між якими було видно води Райну, густо збрижені досить високими хвилями.

— Ми входимо до Німеччини, — сказав Тифож, звертаючись до свого сусіда, низенького чорнявого чоловічка з вугільними бровами.

Попри свою мовчазну стриманість, Тифож не міг не промовити цих мовчазних слів, такими врочистими здалися йому обставини.

— Якби я не був переконаний, що ще до Різдва повернуся додому, я стрибнув би у воду, — відповів йому чорнявий чоловічок, скрививши обличчя.

Тифожа опанувала тим палкіша радість, що він твердо знав: він більше ніколи не повернеться до Франції.

III
Гіперборея

Усе, що відбувається, збагачується експресією, усе, що відбулося, збагачується значенням. Усе є символом або притчею.

Поль Клодель

Тифож не чинив опору, коли його брали в полон, підтримуваний здоровою й оптимістичною вірою мандрівника, який утішається відпочинком після пройденого шляху, знаючи, що за кілька годин він прокинеться водночас із сонцем, очищений від учорашньої втоми, відроджений, готовий знову вирушити в подорож. Він залишив позад себе, як брудний одяг, як стоптані черевики, як потріскану шкіру, Париж і Францію, з Рашель, майданом Байон і подружжям Абруаз на передньому плані й Ґурне-ан-Бре, Бове та колежем Сен-Кристоф — на далекому обрії. Ніхто не мав такого гострого відчуття своєї долі, як він, долі прямолінійної, незламної, непохитної, що обертала на його користь світові події найґрандіознішого масштабу. Але це відчуття, це усвідомлення включало також у себе невблаганну ясність щодо випадкового, щодо анекдотичного, щодо всіх тих дрібничок, яким стільки ваги надають прості смертні і які шматують їхні серця, коли треба розлучатися з ними. Від свого розтоптаного дитинства, від свого бентежного підліткового віку, від своєї палкої юности — тривалий час приховуваної під найпересічнішою оболонкою, але потім розкритої і зневаженої мерзотною нечистю — він приніс той крик, який звинувачував несправедливий і злочинний суспільний лад. І небо відповіло йому. Суспільство, від якого страждав Тифож, було зметене разом зі своїми суддями, генералами та прелатами, своїми кодексами, законами та декретами.

І тепер він прямував на схід. Їх недаремно розбили на групи по шістдесят чоловік, адже саме стільки людей уміщалося у вагон астматичного потяга, який то зупинявся, то маневрував без видимої причини. Кілька упертюхів, що ніяк не могли розлучитися зі своїми химерами, юрмилися навколо сержанта саперних військ, який мав компас, і за кожним більш-менш тривалим закрутом і навіть тоді, коли після зупинки на вокзалі поїзд, маневруючи, давав задній хід, намагалися переконати себе, що їх везуть не на північний схід, а на південь чи, може, навіть на захід… Тифож достеменно знав, і для цього йому не треба було навіть дивитися на компас, що везуть їх до світла. Ex Oriente Lux[10]. Але про яке світло йшлося? Він не знав, але він довідається про це протягом багатьох днів, коли під час тривалих годин зимового присмерку, дивовижно змістовних, його навідували блискавично несподівані одкровення.

Їх висадили в невеличкому промисловому місті, яке називалося Швайнфурт. Полонених помістили в карантинні бараки, а на ранок влаштували для них дезинфекцію зі знищенням вошей. Необхідність виходити голяка на подвір'я бараку, де їх стригли, примушували намилитися чорним милом, а тоді обливали водою, і вони мусили стовбичити годинами в черзі, виставивши напоказ свої вбогі тіла на обгородженому колючим дротом лузі, багатьох доводила до розпачу, деякі плакали від приниження. Тифож нічого не мав проти такого ставлення, яке набувало в його очах цінности ритуалу очищення. Він навіть утішався іноді тією несподіваною перевагою, якої йому надавала голизна, бо його богатирська статура та його м'язи справляли особливе враження на тлі жалюгідних силуетів його товаришів, які могли похвалитися хіба що густою волохатістю та великим членом. Він лише мріяв якомога скоріш викинути на сміття свою військову форму, яку йому, проте, повернули димучу й прожарену в автоклаві. Той день, коли він зможе вдягти одяг, який відповідатиме його гідності, він знатиме — а з ним знатимуть і всі інші, — що тяжкі часи залишилися позаду.

Наступного дня їх повезли далі, у тому ж таки напрямку на північний схід. Вони перетнули Тюринґію, Саксонію і Бранденбурґ. Бачили, як за вузьким віконцем їхнього вагона пропливали замок Вартбурґ під Айзенахом, башти замку під містом Ґота, квітучі поля біля Ерфурта, княжий замок у Ваймарі, цейсівські заводи в Єні. В Ляйпціґу їх випустили на перон і дозволили розім'ятися на оточеному вартовими майданчику біля вокзалу. Зупинка мала тривати кілька годин. Їм роздали суп у залі чекання третього класу, а потім усі розділилися, об'єднуючись за провінціями, а іноді просто за симпатіями. Тифож залишився б сам-один, якби водій Ернест не виявив упертого бажання приєднатися до нього. Не можна сказати, щоб ця відданість надто збентежила його, але вона його здивувала, тим більше, що він помітив в Ернеста надто поштиве ставлення до себе як до старшого по ранґу, тоді як ніякої різниці у військовому званні між ними не було. Він поставив йому кілька запитань. У цивільному житті Ернест служив камердинером. Ця рідкісна професія була наділена в очах Тифожа похмурим престижем, бо, на його думку, вимагала від людини холодної двоєдушности та розрахованої догідливости, необхідних, щоб примирити очевидну протилежність між скромним становищем того, хто їй себе присвятив і блискучим товариством, у якому йому доводиться обертатись. Хай там як, а він простив Ернестові його участь у вбивстві голубів, у якому, як і в усіх подіях свого життя, він побачив фатальну неминучість, що надавала вчинкові Ернеста невинности й зрозумілости. Зрештою Тифож потоваришував із цим чоловіком, який, схоже, самохіть обрав його своїм хазяїном.

Коли опівночі потяг знову рушив, охоронці позатуляли віконця у вагоні. Ті з полонених, які не спали, зрозуміли, що їх везуть через Берлін, бо потяг раз у раз зупинявся й маневрував. Потім його рух став рівномірним, і ритмічне погойдування вагонів приспало тіла, що тулилися одне до одного. Схоже, вони їхали через широку й неозору рівнину, й лише нічна темрява не давала побачити її нескінченну протяжність.

Світанок видався більш раннім і прохолоднішим, ніж зазвичай. Розсувні двері роз'їхалися з глухим скреготом. Залунали накази, переклички. Ще не очунявши від сну, полонені вистрибували з вагонів, відразу потрапляючи в обійми холодного й колючого вітру. Силует досить великого барака з дощок, покритих чорним гудроном, здавався навіть величним — таким пласким був навколишній краєвид. Під поривами вітру тремтіло прямокутне дерев'яне панно, підняте на двох стовпах, на якому було написано чорними ґотичними літерами, що яскраво виділялися на білому тлі: MOORHOF[11]. Навколо, куди сягав зір, простягалися луки з озерцями, і неважко було здогадатися, що осінні дощі перетворювали навколишню місцевість на болото. То там, то там удалині маячили ялинові ліски, які допомагали визначити масштаб і робили відчутною неозорість обрію, над яким курилися незліченні струминки диму, стелячись над заростями рогозу та високими травами. Тифож, який знав за межами Парижа лише краї пагористі та лісисті, був зачарований величчю цієї землі. Оскільки його зір сягав до нескінченности, хоч би в який бік він дивився, пробиваючись між туманами, ковзаючи понад заростями вересу та дзеркальними поверхнями води, він мав відчуття свободи, якого ніколи раніше не переживав. Він несамохіть усміхався, думаючи про цей парадокс і йдучи в колоні полонених, яких фельдфебель підганяв криками, на північ.

Несподівано вони побачили табір, розташований за кількасот метрів від дороги, тоді як оселі жителів Моргофа залишалися для них невидимими. Їм не знадобилося багато часу, аби зрозуміти: у цьому краї, пласкому, як долоня руки, цілком відкритому й без таємниць, будинки, стодоли й навіть табірні вишки ставали невидимими, варто було лише трохи відійти від них, наче провалювалися крізь землю або губилися в густій траві. Табір, до якого їх привели, мав досить скромні розміри, там були лише чотири здвоєні дерев'яні бараки, що стояли на коротких палях, накриті прогудрованим толем, у кожному з яких уміщалося по двісті чоловік. Тобто табір був розрахований на вісімсот людей, і заповнився він лише через кілька тижнів, коли пригнали нових полонених. Але самим ув'язненим не було причин радіти, що їх так мало. По-перше, мала кількість в'язнів не сприяла досконалій організації їхнього утримання, по-друге, було недосить робочих рук і, по-третє, окрема людина не мала шансу загубитися в юрбі. Чотири бараки були оточені двома рядами загорожі з колючого дроту, смуга, що їх відокремлювала, була втикана гострими рогатками. Загальна площа табору була не більшою за півгектара. Чотири сторожові вишки стояли на його кутах.

Людям, які оселялися на новому місці, здавалося, що все тут зроблено їм на злість. Їм не могли сподобатися тонкі стіни бараків, колючий дріт огорожі та люта охорона на вишках. Проте Тифож лише зміцнився у своєму відчутті свободи, яке опанувало його, коли він вийшов із потяга. Йому здавалося, що все облаштовано так, аби рівнина завжди була перед очима мешканців табору. Він пригадував великі пікардійські ферми, фасади яких були обернуті до подвір'я, а назовні вони виставляли лише глухі стіни. Тут усе було навпаки. Огорожа з колючого дроту була прозорими стінами. Сторожові вишки, здавалося заохочували шукати поглядом обрій. У бараці, в якому його поселили, він вибрав собі верхні нари, які були далеко від печі, але з яких він міг, обернувши голову, бачити крізь слухове віконце всю протяжність рівнини на сході. Щойно залізши на свої нари, він негайно прикипів поглядом до того віконечка, виснажений безладними днями та хаотичними ночами, які довелося йому пережити останнім часом. Уперше після того, як арешт у Нейї вибив у нього ґрунт із-під ніг, він відчував, що прибув до якогось місця, де йому буде запропонована певна безпека. Європа залишилася позад нього, на далекому заході, відбуваючи там заслужену кару. Але насамперед він відчував невтримний і лагідний поклик цього цілинного простору, цього сіро-сріблястого ґрунту, покритого плямами фіолетового вересу й оживленого лише силуетом однієї-однісінької берізки, цього піску, цих торф'яників, цієї нескінченної широчіні, яка простягалася на схід, певно, аж до самого Сибіру і яка засмоктувала його, наче безодня блідого світла. Зрештою він довідався від своїх попередників у таборі, де розташований Моргоф на мапі Східної Прусії. Це село, в якому жило чотириста душ, було десь за дванадцяток кілометрів на захід від Інстербурґа й на схід від Гумбіннена на березі струмка Анґерап, який біля Інстербурґа зливається з Інстером, утворюючи Преґель.

Що ж до роботи, яку вони мали виконувати, то новоприбулі, відбувши належний їм відпочинок у двадцять чотири години, зрозуміли, що їм день за днем доведеться колупатися в цій чорній землі, просякнутій водою. Бо йшлося про великий план осушування боліт, розташованих понад берегами Анґерапа, здійснюваного за допомогою техніки, недостатність якої компенсували великою кількістю живої робочої сили, що майже нічого не коштувала. Щовечора о сьомій годині полонених замикали в їхніх бараках, після того як відбирали в них штани й черевики — точніше кажучи, дерев'яні сабо, які видавали їм для роботи. І тоді для кожного з них починалася тривала уявна подорож крізь ніч, освітлювана лише п'ятьма штормовими ліхтарями. Їхня втома була такою великою, що нудьгувати їм не доводилось. Вранці їх будили о шостій, давали кожному по кухлику Waldtee[12], лісової настоянки загадкового складу, в якому змішувалися ялинова глиця, листя берези, вільхи й ожини, потім удень вони одержували шматок хліба й кілька варених картоплин, звичайно ж, холодних. Увечері їх чекав суп, ріденький, але цього разу гарячий.

Вони йшли до призначеної для них ділянки осушування групами по десятеро чоловік під наглядом німецького солдата. Вони працювали над осушуванням поля площею приблизно в п'ятсот гектарів, більшість якого належала великій фермі, що стояла неподалік від Моргофа. Для осушування треба було викопати мережу канав завглибшки у два з половиною метри, з жолобами на дні, викладеними з трьох плит, двох вертикальних і третьої горизонтальної, яку клали на дві інші. Зверху насипали подрібнену цеглу та розпушену землю, накриваючи в такий спосіб дренажну канаву. Стоки стікали по майже непомітному схилу до головного каналу, а по ньому — в Анґерап. Переважна більшість полонених мала за обов'язок копати канави. Коли канава була готова, двоє чоловіків, що йшли по обидва її боки, тягли стругальний ніж, який розрівнював дно. Укладення жолобів було доручено німецьким робітникам, як і попереднє планування мережі стоків.

* * *

Примусово змішане населення бараку зрештою завершилося об'єднанням дуже різних індивідів і утворенням невеличкої громади, організованої і єдиної, де кожен мав своє місце. Для багатьох необхідність тісного спілкування з товаришами зовсім іншого соціального та провінційного походження і дуже відмінної професійної підготовки була великою несподіванкою, яка одних пригнічувала, а іншим давала змогу чогось навчитися. Вирваність зі звичного середовища, родинного й географічного, занурювала деяких у стан отупіння, що призводило до занепаду як морального, так і розумового. Для інших це, навпаки, було визволення, яке дозволяло їм здійснити свої найомріяніші прагнення. Були такі, що замикалися в мовчазних роздумах, але в одних ця мовчанка могла бути тваринною неспроможністю говорити, а в інших наповненою почуттями бунту та мудрованих розрахунків. Але були й такі, що, навпаки, базікали не змовкаючи, по черзі ділячись із товаришами невситимою потребою реалізації всіляких проектів, що не давали їм спокою. Наприклад, один дрібний ґалантерейник із Мобежа, Міміль, одружений дуже рано з дуже мудрою жінкою, набридав усім своєю подвійною одержимістю: жінками й грішми. Він не мав найменшого сумніву в тому, що ці дві речі взаємопов'язані, і якщо він хоче прокрутити комерційну оборудку, спершу обмежену кордонами табору, але яка потім захопить територію всього регіону, то спочатку йому треба знайти німецьку коханку, яка буде для нього водночас заступницею, підставною особою, й через посередництво якої він зможе накупити товару, придбати будинок, а може, навіть землю.

— Усі чоловіки з цього краю мобілізовані, — невтомно базікав він. — Тут залишилися тільки жінки та маєтності. Жінки, маєтності і ми! Треба зробити практичні висновки із ситуації, в яку ми потрапили.

Але наймолодший у бараці, Фіфі з Пантена, який набридав усім своїми каламбурами та гримасами, заперечував йому, стверджуючи, що лише француженка, парижанка, є тією жінкою, про яку варто мріяти. Хіба можна піддатися грубим і тяжким чарам Гретхен із косами та у вовняних панчохах, яких він набачився після того як потрапив до Німеччини?

Міміль стенув плечима й закликав у свідки Сократа, професора грецької мови, який спостерігав за цим товариством, ув'язненим у стінах барака і вкрай строкатим, крізь свої окуляри, неквапно посмоктуючи люльку. Сократ міг вийти зі своєї стриманої мовчанки лише для того, щоб проголосити очевидну мудрість, вельми схожу з пророцтвами оракула; почавши з досить банальних істин, він — невідомо в який спосіб — переходив до парадоксів, які могли збити з пантелику кого завгодно.

— Усе залежить від того, скільки триватиме війна, — сказав він одного дня. — Якщо ми опинимося на волі ще до Різдва, тоді Фіфі має рацію. Збережімо вірність нашій рідній землі. Але якщо — а це набагато ймовірніше — Німеччина переможе коштом кількох генерацій своїх молодих людей, тоді ми протиставимо переваги зручної поразки почестям убивчої перемоги. Тоді як останні придатні до служби німці охоронятимуть кордони великого тисячолітнього Райху, ми удобримо їхню землю своїм потом, а їхніх жінок — своєю спермою.

Така арґументація розбудила лише осуд і недовіру в селянських очицях Бержерона, вусатого орендатора з провінції Беррі, але примусила по-конячому зареготати Віктора, Психа, як його називали, що творив чудеса протягом «дивної війни», а надто під час розгрому. Хворий на маніакально-депресивний психоз, Віктор устиг побувати в усіх божевільнях Іль-де-Франсу з короткими періодами життя на волі, які регулярно закінчувалися екстраваґантними витівками, що давали підстави повернути його до психушки. Він саме перебував на волі, коли вибухнула війна, й відразу зголосився служити добровольцем у піхоті. Там його химерні витівки почалися знову, але тепер вони набули форми зухвалих вилазок у тил ворога та героїчних подвигів під час катастрофічного відступу його полку, а тому Віктор здобув чимало подяк від начальства й безліч медалей та орденів. Сократ пояснив його випадок тим, що будучи абсолютно непристосованим до мирного й упорядкованого світу, він знайшов своє місце в безладі війни, а надто коли вона перетворилася на розгром.

Тифож залишався осторонь невеличкої групи свого бараку, попри всі намагання Ернеста, який намагався догодити всім і кожному, прилучити його до гурту. Проте він не був цілком чужим для своїх товаришів і навіть помічав то в тих, то в тих деякі риси, що були йому до вподоби. Він цікавився, як кожен намагається розв'язати проблему свого полону, але всі вони були надто далекі від його власного розв'язання — яке він досі не міг точно визначити, а проте був переконаний, що воно існує й тісно пов'язане з абсолютною долею світу. Наприклад, плотські та матеріальні мрії Міміля знаходили відгук у ньому, а ще ближчим було йому божевілля Віктора, розчавленого суспільним ладом, але спроможного плавати, як риба, в каламутних і бурхливих водах війни.

Проте товариші були вельми невдоволені тим, із яким завзяттям Тифож віддавався роботі. Він люто вгризався в землю доти, доки з-під неї не починала просочуватися вода, і це пояснювалося не лише надміром його фізичної сили. Хіба міг він пояснити товаришам, що він очікував чогось від цієї країни — знаку, провістя, він сам не знав, чого саме — і що отак укопуючись у землю, він намагався якнайшвидше видобути з неї послання, призначене лиш йому?

Проте не лише в такий спосіб, не тільки застосуванням фізичної сили він намагався проникнути в тіло й душу країни, яку вже встиг полюбити. Він зробив це одкровення в той день, коли, завдяки приязному ставленню одного із солдатів охорони зміг здійснити своє бажання, що опанувало його, як тільки він сюди прибув, піднятися на одну з вишок табору. То були вишки з круглих колод у шість метрів заввишки з критою платформою, на яку підіймалися по драбині. Тифож лише коротким поглядом скинув на табір, сувора впорядкованість якого й нові геометричні будівлі контрастували з обшарпаними силуетами полонених, які там блукали. Потім він обернувся до рівнини й подивився на північний схід, який здавався йому метою його великої міґрації, яка почалася майже рік тому. Місцевість була такою пласкою, що його погляд долітав неймовірно далеко, попри те, що вишка була не вельми високою. Перед ним нескінченною низкою тяглися поля з уже достиглим житом майже білого кольору, перемежовані темною лінією ялинового лісу, блискучі, немов сталеві пластини, ставки, оточені пляжами зі світлого піску, темні торф'яники зі сріблястими стовбурами беріз, болота, в яких віддзеркалювалися молочні хмари, оточені темним руном вільшаників, поля, засіяні гречкою, що межували з ділянками білого льону. «Це край чорного й білого, — подумав Тифож. — Майже цілковита відсутність сірого та інших кольорів, біла сторінка, змережана чорними літерами».

Несподівано сонце пробилося крізь кучугури хмар і підпалило випари, які здіймалися над болотами, та дим, що клубочився над димарями села Моргоф. Вікно одного з будинків метало блискавки з наполегливістю маяка, що передає сиґнали азбукою морзе. Тифож нарешті побачив це село з його низенькими хатами, покритими дранкою, що купчилися навколо великої церкви, приземкуватої, з побіленими стінами, коротка й масивна дзвіниця якої, здавалося, мала під пласкою покрівлею дозорну стежку. За селом угадувалася улоговина з високими травами, по яких ковзали промені сонця, а трохи далі, на моренному пагорбі, здіймався силует напіврозваленого голландського млина. Низка чапель пролетіли в небі, лагідно змахуючи крильми, сумна і якась недоладна музика дзвона розлетілася навсібіч на крилах вітру. Тифожа опанувало надзвичайно живе відчуття, що він міцно прив'язаний до цього краю. Насамперед — і либонь надовго — він був тут у полоні й мусив служити йому всім своїм тілом, усім своїм серцем. Але це був лише випробувальний період, можна сказати, заручини, й після однієї з тих радикальних інверсій, які формували його життя, він тут стане хазяїном.

* * *

Ця чорна й жирна земля, в якій він колупався день у день, схоже, благодатно діяла на Тифожа. Після свого прибуття до табору, попри вбогу й несмачну їжу, діяльність його шлунка наповнювала його справжнім блаженством. Щовечора після другого наказу гасити світло — тобто після останнього — він вирушав до нужника й сидів там якмога довше, бо для нього це були найкращі хвилини дня, які вимагали самоти, зосереджености й душевного спокою й повертали його у шкільне дитинство.

Проте табірний нужник був не вельми придатним для роздумів та медитацій. То була звичайна канава завдовжки два метри, понад краєм якої тяглася вузька горизонтальна дошка, закріплена на колоді й сидіти на ній було не вельми зручно. Тифож пригадував критичні висловлювання Нестора щодо випорожнень у бездонну яму. Тут канава аж ніяк не була бездонною, і лайно вичерпували з неї кожні десять днів, що вносило певне розмаїття в процес випорожнення. Це робилося за допомогою невеличких вагонеток на колесах, які чоловік наповнював ковшем, закріпленим на кінці довгої жердини, щось подібне до великої ложки, якими наливали страви на табірній кухні, що давало поживу для численних жартів. Тифожеві не вельми подобалося, що вагонетки спорожняли в дренажний рів, який розносив добриво по всій рівнині. Але острах осуду з боку товаришів утримував його, щоб частіше від розумного зголошуватися на роботу з очищення нужника, а коли було запроваджено Latrinenwache[13], то сидіння в нужнику втратило для нього всю свою привабливість. Дуже скоро з'ясувалося, що полонені лінувалися або не встигали дійти до канави й позначали свій шлях зрадливими купками. Тоді німці запровадили систему, згідно з якою кожен француз мусив по черзі нести варту протягом чотирьох годин, носячи на грудях шматок толю з ганебним написом Latrinenwache. Це зробило неможливим самотність і зосередженість, необхідні для фундаментального акту, і Тифож перейшов на нужники тимчасові й персональні, які влаштовував собі на місці своєї роботи.

Як сумлінному й завзятому робітникові Тифожеві надавали великі послаблення, його охороняли не так пильно й нерідко залишали самого-одного під час копання канави. Тоді він мав досить часу на те, щоб вибрати місце, викопати ямку й поклавши обабіч неї дві дощечки, які завжди носив із собою, спорудити олтар, на якому він здійснював своє інтимне єднання з пруською землею.

Але одне дивовижне відкриття згодом надало нового сенсу годинам його дозвілля. Почалося з того, що в пошуках місця для вівтаря він мало не провалився в давно висохлу дренажну траншею, цілком невидиму у високій траві. Початок тієї підземної вулички був не далі як за сотню метрів від того місця, де він працював. Наступного дня він умисне проник у ту траншею і пішов прямо перед собою на пошуки відкриттів. Дно траншеї було твердим і пласким. Над його головою квітучі злакові рослини утворювали легенький і рухливий дах, крізь який проникали промені сонця. Він сполохав фазана, що тепер дріботів перед ним, уперто не бажаючи вискакувати з вузької канави. Незабаром йому здалося, що він підіймається вгору по схилу, а отже, він наближався до невеличкого ялинника, який стояв на межі оброблених земель Моргофа. Він ішов ще довго, постійно супроводжуваний своїм фазаном, який, у свою чергу, сполохав ще двох куріпок та великого рудого зайця. Потім злаки стали рідшими, далі жодна рослинність уже не затуляла смугу синього неба, обмежувану краями траншеї, й нарешті хащі ожини та глоду повідомили, що траншея закінчується. Несподівано фазан злетів, шумно махаючи крильми. За кілька метрів попереду була стіна з утрамбованої землі.

Тифож вибрався на поверхню. Невеличкий ялинник, який виявився досить ріденькою смугою дерев, був у нього за спиною. Він перебував на вході до березняка, що стояв на невисоких пагорбах, перемежований із заростями ламкої крушини. У нього було таке враження, ніби його перенесли в іншу країну, на іншу землю, безперечно, воно виникло тому, що він вибрався з атмосфери табору, але також тому, що він добувся сюди по дивній напівпідземній дорозі. Він пішов далі стежкою, яка петляла по піску між кущами вересу, спустився в неглибоку улоговину, піднявся по косогору, й знайшов те, що шукав: на краю галявини, покритої фіолетовими плямами ранніх квітів на кам'яному підмурку стояла хатина із замкненими дверима, зачиненими віконницями, й здавалося усю вічність чекала, коли він прийде.

Він зупинився на краю галявини, схвильований, приголомшений, і промовив слово, яке плавало в його найвіддаленішому минулому й зберігало в собі обіцянки майбутнього щастя: «Канада!» Атож, він тепер опинився в Канаді, то була Канада, яку цей березняк, ця галявина й ця хатина відродили в самому центрі Східної Прусії. І він знову почув глухий голос Нестора, який, прикипівши очима, до одного з романів Джека Лондона або Кервуда, воскрешав у задушливому смороді класної кімнати засніжені пустелі та лісові кордони, розкидані навколо Ґудзонової Затоки та Оленячого, Невільницького, Ведмежого та Великих Озер.

У той день Тифож лише обійшов навколо своєї хатини. Він виявив, що двері були взяті на засув і замкнені великим висячим латунним замком, який буде неважко зірвати. Він повернувся назад по тій самій траншеї, що була накрита травою. Його відсутність, яка тривала близько трьох годин, лишилася непоміченою.

* * *

Перші затяжні осінні дощі вже почалися, коли лейтенант Тешемахер, який керував адміністрацією табору, довідавшись, що Тифож автомеханік, посадив його за кермо «маґіруса» — п'ятитонної вантажівки, що належала табору. Отже, він почав їздити по навколишній місцевості спочатку з охоронцем, а потім, усе частіше, сам-один або з Ернестом, який підміняв його за кермом. У його обов'язки, як правило, входило постачати продукти в табір, тобто навідувати навколишні ферми, де він завантажував кузов мішками з картоплею, а іноді й кількома великими шматками сала та в’язками ковбас, довгими й висушеними, схожими на пучки хмизу. Дощі перетворили дороги на болото з такими глибокими баюрами, що вантажівка могла пропороти собі черево, сівши на гострі камені, які стриміли між вибоями. На початку жовтня французи з подивом побачили, що дороги стали розбивати боронами, у чеканні першого снігу та перших морозів і готуючи санний шлях. Іноді дощі були такими густими й регулярними, що дренажні роботи доводилося припиняти. Глибока меланхолія опановувала тоді людей, змушених сидіти в напівзатопленому таборі. Тифож тим часом не припиняв поїздок у своєму «маґірусі», припавши обличчям до вітрового скла, по якому марно гуляв «двірник», й іноді йому, розгойдуваному у важкій машині, забризканому грязюкою й огорнутому випарами, вдавалося, що він перебуває на кораблі посеред розбурханого моря.

Усі навколишні села стали йому відомі, і їхні назви пахли для нього землею, лісом, або болотом — Angermoor, Florhof, Preussenwald, Hasenrode, Vierhufen, Grünheide[14] — співали в його душі рефрен, ілюстрований вивісками їхніх заїздів, пишними, квітучими й позолоченими, прикрашеними пряжками та арабесками, кожна з яких зображувала тварину-тотем: Золоте Ягня, Форель, Косулю, Золотого Бика або Лосося. Іноді він затримувався у глибині огорнутих димом зал, хитав головою, вдаючи, ніби нічого не розуміє, коли якийсь клієнт підходив до нього, впізнавши в ньому французького полоненого, і йому стали подобатися цигарки на кінці довгої соломинки, які йому пропонували. Він мав нагоду доїхати на схід аж до Ґумбінена, великого бурґа, досі селянського, який перетинався річкою Піся, назва якої була предметом нескінченних жартів. Щосереди в затінку міської ратуші з декорованим гостроверхим дахом та широкими сходами тут відбувався ярмарок коней, яких вирощували на імперських кінних заводах у Тракенені, кілометрів за п'ятнадцять звідси. Трохи далі на південь починався Ромінтер Гайде, величезний заповідник із високими деревами та озерами, наповнений дичиною в шерсті та в пір'ї, справжній рай для європейських оленів. Усе частіше й частіше спілкуючись із цивільними людьми, Тифож відкривав у такий спосіб Німеччину, намагався розмовляти німецькою мовою, поступово поринав у новий світ, про багатство якого він здогадувався, але ще не мав до нього ключа.

З настанням дощового сезону населення табору помітно зменшилося, людей окремо або невеличкими групами посилали працювати кудись далеко, й вони лише формально підкорялися адміністрації табору. Найбільше їх працювали лісорубами в навколишніх лісах, але досить багато згідно з їхніми бажаннями та професіями дістали роботу в усіляких майстернях, у каменоломнях, на лісопилках або на тваринницьких фермах.

Щоразу, коли міг, Тифож навідував свою Канаду. Він переконав себе в тому, що позаяк більшість лісників були мобілізовані на війну, то він дуже мало ризикує бути спійманим у хатині, двері якої він виламав, а єдину її кімнату облаштував на свій смак. Спочатку він розпалював жаркий вогонь у печі, а потім вирушав принести жертву на вівтарі, який спорудив під навісом, за будинком, і присвячував по кілька годин мрійним медитаціям, яким сприяла ця нечувана розкіш: самотність. Його єдина робота тут полягала в тому, щоб зібрати дрова на зиму, які він складав під дашком будинку. Бажаючи якнайкраще наслідувати життя трапера, він поставив сильця на кролів у найближчих заростях папороті, анітрохи спочатку не вірячи в успіх, але потім по кількох кривавих слідах зрозумів, що лисиця або здичавілий кіт тут побували раніше від нього.

Одного дня, коли його захопив дощ, він затримався в будиночку, забувши про всяку обережність, заколисаний потріскуванням вогнища та лопотінням по даху крапель дощу. Він заснув. А коли прокинувся, то вже настала ніч, але шум дощу так і не стих. Не було сумніву, що в таборі вже відбулася вечірня перекличка й було дано наказ гасити вогонь. Можливо, там думають, що він утік? Він вирішив змиритися з фатальною неминучістю і провести ніч у хатині. Він повернеться до табору на світанку. Накидавши в піч дров до самого верху, він спорудив собі тимчасове ложе й уклався спати з радістю школяра, який утік із уроків. Радість довго не давала йому заснути, й він лежав, обернувши обличчя до вогнища, яке гуготіло в печі, до того маленького палахкотючого театру, де відбувалася чудова оперна вистава без музики, наповнена глухими змовами, що вибухали осяйними катаклізмами. Він не був надто здивований, коли, повернувшись наступного ранку до табору, зрозумів, що його відсутність залишилася непоміченою у штовханині бригад, що вирушали туди чи сюди. Це був новий етап у дивній еволюції його визволення, яка тривала в лоні табірної неволі.

Його товариші не відчували нічого подібного, погана пора року остаточно їх деморалізував. Трагічні зойки перелітних птахів у бляклому осінньому небі, невтишне завивання холодного вітру, що проникав у всі щілини бараків, ця могильна земля, де все було їм вороже, а надто земля, що впала їм на плечі й забрала в них усі надії на визволення, — усе об'єдналося, щоб довести до розпачу цю жменьку розгублених людей, вирваних із рутини свого повсякденного життя несподіваним і незбагненним ураганом. Лише Сократ, який прочитав низку лекцій з історії літератури, та Міміль, що набував таємничого вигляду, коли його жартівливо розпитували про взаємини з дружиною столяра, в якого він тепер щодня працював підмайстром, приносили до бараку якесь відлуння життя. Одного вечора Фіфі був такий веселий, що товариші причепилися до нього, аби він признався, де йому пощастило роздобути вино. Він відбивався від них, правлячи теревені, в яких змішувалися імена різних людей, назви вулиць та шинків Пантена й німецькі слова, у ґротескний спосіб офранцужені, яких він нахапався відтоді як його забрали в полон.

— Тебе принаймні пруська зима добряче розвеселила, — сказав йому Міміль. — Аж дивитися на тебе приємно!

А другого дня його знайшли мертвим, він повісився на своєму поясі на стовпі огорожі. Це самогубство спричинило паніку в таборі. Раптом усі зрозуміли, що ніхто не вийде звідси живим або з неушкодженою психікою, що хвороби, розпач та безум, знайдуть собі чимало поживи протягом наступних місяців. Крім того, бараки — це було очевидно! — були побудовані лише на один рік, і не визволення їх очистить!

Люди стали обмірковувати плани втечі. Віктор щодня мав нову ідею про те, як таємно покинути табір, якою він ділився з усіма, з охоронцями включно. Інші починали запасатися харчами, намагалися роздобути німецькі марки, пропонуючи на продаж охоронцям або цивільним, що досить рідко їм зустрічалися, шматок мила або пакетик махорки. Декотрі малювали мапи навколишньої місцевости. Одного дня Ернест признався Тифожеві, що він з одним полоненим хоче скористатися його «маґірусом» та аусвайсом, щоб спробувати втекти. Якщо їм бодай трохи пощастить, вони доберуться до Польщі, де нагляд не такий суворий і де населення буде налаштоване до них прихильно. Тифож лише стенув плечима. Незабаром йому довелося вислуховувати прожекти Міміля, який у пересуваннях вантажівки побачив можливість створити щось подібне до комерційної мережі поза межами табору. Фантастично високі відсотки, які він запропонував Тифожеві, не змогли пробити його байдужість, але йому було боляче й прикро бачити, як поглиблюється рів, що відокремлював його від співвітчизників.

Одного ранку було виявлено, що «маґірус» зник разом із Ернестом та Берте, бухгалтером із Гренобля, що жив у сусідньому бараці. Вантажівку було знайдено через день без краплі пального за півтори сотні кілометрів на південь. Каральні санкції застосували до всього табору, й було скасоване невеличке покращення у ставленні до полонених французів, яке збіглося в часі з рукостисканням у Монтуарі, що сталося кілька тижнів тому, коли Гітлер зустрівся там із Петеном. Полонені стали битися об заклад, розцінюючи шанси двох утікачів. Ця перша втеча мала велике значення. Її успіх підняв би настрій навіть тим, які самі ніколи не наважилися б на щось подібне.

Ернеста доправили через чотири дні, обляпаного болотом, у лахмітті, спотвореного від ударів. Він супроводжував накриті брезентом ноші, на яких лежав труп Берте. Покинувши вантажівку, двоє втікачів мусили звернути з дороги, що перебувала під наглядом польової жандармерії, і заглибитися в ланди. Вони заблукали в болотах, де Берте загинув, засмоктаний. Ернест, у кінцевому підсумку, добровільно здався в комендатуру одного з бурґів. Протягом тижня його тримали в карцері — для прикладу, а потім відправили у виправну колонію в Ґрауденці.

Коли осінні зливи та грози трохи стихли й Тифож знову зміг ходити по своїй траншеї у траві, яку дощі перетворили на болото, він став регулярно ночувати в «Канаді», і кожна така ніч була для нього святом самотности та мрій під потаємні шерехи лісу, звук мисливського рогу жінки в білому, крик зайчихи, в якої настала тічка, тупотіння кроля, що втікав від лисиці, іноді навіть далеке виття вовчої зграї. Він нарешті навчився ставити сильця на зайців. Він знімав із них шкурки й підсмажував їх у своїй печі, переживаючи дитячу радість від того, що живе життям справжнього трапера з Великої Півночі. А заячі шкурки, що пахли диким звіром і старою шкірою, він висушував на приступці печі, спершу натягши їх на дерев'яні рамки.

Однієї ночі його розбудило шарудіння за стіною. Здавалося, хтось ходить навколо його хатини і треться об її стіни та двері. Він був більше наляканий, аніж хотів собі в цьому признатися, проте повернувся спиною до стіни і знову заснув. Протягом наступних днів він міркував про цей нічний візит. Не випадало сумніватися, що його присутність у Канаді буде рано чи пізно викрито. Дим, який клубочився над хатиною, повідомляв усій околиці, що він тут. Але чи міг він відмовитися від розпалювання вогню? Він дорікнув собі в боягузтві. Якщо знову хтось прийде, то ліпше вийти назустріч непроханому гостю і спробувати з ним домовитися, аніж ризикувати, що його викриють.

Кілька тижнів минули без пригод. Осінь тривала і, здавалося, не квапилася переходити в зиму. Проте однієї ночі важкі кроки й тертя об стіни його канадської хатини знову розбудили Тифожа. Він підвівся й підійшов до дверей. Зовні знову запала тиша. Але раптом пролунав хрип, від якого в Тифожа мороз пішов поза спиною. А потім щось дряпнуло по дверях. Тифож рвучко їх розчинив і відсахнувся від страховища, яке побачив перед собою. Загадковий звір водночас був схожий на коня, буйвола та оленя. Він ступив крок уперед, але відразу зупинився, бо величезні розлогі роги з плескатими й гострими наростами на кінцях зачепилися об одвірки. Піднявши голову, він потягнувся до Тифожа великою круглою мордою, під якою делікатно ворушився трикутний отвір верхньої губи, наче кінчик хобота у слона. Тифожеві доводилося чути про стада лосів, які досі водилися на півночі Східної Прусії, але його вразили величезна маса покритого шерстю тіла, могутні м'язи та роги, що загрожували перекинути його хатину. Прохальний жест губи, яка простяглася до нього, був таким красномовним, що він узяв шматок хліба, який лежав на столі, й запропонував лосю. Тварина, шумно форкаючи, обнюхала й схопила його. Потім нижня щелепа ніби зсунулася вбік і почалося повільне й ретельне розжовування. Лось, здавалося, задовольнився цим дарунком, бо відступив і зник у темряві ночі, незграбний і важкий, самотній і недоладний.

Ось так фауна Східної Прусїї делегувала Тифожеві свого першого представника, і йшлося про тварину майже казкову, що, здавалося, вийшла з великих доісторичних лісів. Він не зміг заснути до світанку, бо цей візит навіяв йому дивну переконаність, що він походить із незапам'ятних давен, що його коріння тягнеться з найглибшої ночі часів.

Віднині щоразу, коли Тифож поринав у трав'яний тунель, ідучи до Канади, він прихоплював із собою кілька варених буряків для лося. Одного дня, коли тварина підійшла до хатини трохи пізніше, він зміг роздивитися її краще у світлі світанку. Лось був водночас величним і жалюгідним зі своїм загривком на висоті двох метрів, що нависав над короткою шиєю, своєю величезною головою з вухами віслюка й величезними рогами, важкими й розлогими, й кощавим крупом, який підтримували дві ноги, схожі на хідлі, худі й неправильні. Він заходився скубти кущики чорниць і мусив недоладно розкинути врізнобіч передні ноги, щоб дістатися до землі, бо шия в нього була надто коротка. Потім він підняв величезну голову зі скривленим від жування ротом. І тоді Тифож помітив два більма на його маленьких очах. Лось Канади був сліпий. Тепер Тифож зрозумів цю попрошайницьку поведінку, незграбну ходу, сомнамбулічну повільність і, з огляду на свою жахливу короткозорість, відчув, що велетень, який прийшов до нього з ночі, дуже йому близький.

Одного ранку незвично похолодало. Крізь побілілу шибку вікна до кімнати проникало на диво різке світло. Йому довелося докласти чималих зусиль, щоб відчинити двері, які впиралися в щось податливе. Засліплений, він ступив крок назад. Учорашня волога темрява перетворилася на краєвид зі снігу й криги, який виблискував на сонці у ватяній тиші. Радість, що опанувала його, пояснювалася не тільки невичерпним захватом, який завжди розбуджувала біла феєрія в його дитячому серці. Він був переконаний у тому, що таке осяйне перетворення пруської землі не могло не проголосити новий етап у його житті й вирішальні одкровення. З перших кроків, які він ступив, глибоко грузнучи у снігу, він здобув це підтвердження — маленьке, звичайно, але значуще — у слідах пташок, гризунів та дрібних хижаків, які писали свою витончену стенографію на великій білій сторінці, розгорнутій у нього під ногами.

Він знову зайняв своє місце за кермом «маґіруса», шини якого обплутали ланцюгами, і мандрував, брязкаючи та буксуючи посеред краєвиду, всі ознаки якого зима віднині зробила особливо чіткими та яскравими. Він став простим до невпізнання, неозора біла рівнина лише подекуди була прокреслена чорними, немов наведеними тушшю лініями, будинки майже не вивищувалися над білою ватяною масою, люди в шапках та в чоботях також майже не відрізнялися одне від одного.

Одного дня він посадив у машину й підвіз селянина, який брьохав у заметах побіля дороги, і той запросив його на свою ферму пропустити чарчину. То вперше він зайшов у німецький дім, і ніяковість, яку він пережив — водночас відчуття задухи і незаконного вторгнення в чужу оселю, допомогла йому зрозуміти, до якого здичавіння довели його війна, полон, а ще більшою мірою, безперечно, його власна вдача. Вовк або ведмідь, що проникли б у спальню, либонь, пережили б таке саме почуття.

Господар дому посадив його біля каміна, велика полиця над яким була застелена кокетливим мереживом із рожевого паперу, на якому лежало безліч усякої всячини: подружнє фото, Залізний хрест на оксамитовій подушечці, букетик висушеної лаванди, прикрашений стрічкою крендель із тмином і різдвяний віночок із ялинових гілок із чотирма свічками. Його почастували салом, що пахло сажею від торфу, на якому його підсмажили, вудженим вугром, рідким сиром у горщику, приправленим зернятами анісу, пумпернікулем — житнім хлібом, чорним і твердим, як галета з бітуму, і склянкою пількалера, надзвичайно міцної, виготовленої із зерна горілки. Вважаючи, що він робить приємність гостеві, господар поділився з ним своїми спогадами про окупацію Дуе в 1914 році, а потім осудив фатальну неминучість війни. Потім показав йому рушниці, поставлені в козлах у заскленій шафі, й захоплено почав розповідати про великі полювання в лісах Йоганнесбурґа та Ромінтена, населених дивовижно-прекрасними оленями, в Ейхвальді, на північ звідти, де повільно блукали табуни лосів, незграбних і величних на берегах озер, над якими кружляли зграї чорних лебедів.

Горілка загострила в Тифожі його спроможність бачити на далекі відстані за допомогою того, що він сам називав своїм «віщим оком» і що було найбільш придатне для читання накреслень долі. Він сидів біля подвійного вікна з маленькими шибками, між двома рамами якої були накидані стебла традесканції. У кадрі однієї з невеликих шибок точно вміщувалася нижня частина села Вільдгорст, будинки, побілені знизу до вікон, а вище обшиті панелями до самого даху, мініатюрна церква з дерев'яною дзвіницею, закрут дороги, на якому він побачив стару жінку, що везла на санчатах дитину, малу дівчинку, яка гнала дрючком табун обурених гусей, сани, навантажені ялиновими колодами й запряжені двома кіньми. І все це, втиснене у квадрат зі стороною в тридцять сантиметрів, було таким виразним, так чітко окресленим, так чудово намальованим, поміщеним на такому правильному місці, що якщо раніше Тивож бачив навколишній світ, наче в тумані, то тепер нарешті він уперше побачив його виразно й чітко.

Саме тут він одержав відповідь на запитання, яке поставив собі відразу по тому, як перейшов на протилежний берег Райну. Він знав тепер, чого має шукати на далекому північному сході: під холодним і пронизливим гіперборейським світлом усі символи світяться незрівнянним блиском. На відміну від Франції, країни, омитої океаном, де панує туман, а лінії губляться серед незліченних напівтонів, континентальна Німеччина, простіша й рудиментарніша, — це країна з різкими, спрощеними й стилізованими контурами, які легко читати й легко запам'ятовувати. У Франції все губиться у враженнях, у невиразних жестах, у незакінчених сукупностях, у каламутному небі, в нескінченній лагідності. Француз жахається офіційних посад, мундирів, місця, вузько визначеного в організмі або в ієрархії. Французький чиновник мусить завжди собі нагадувати, що він, крім усього, є ще батьком родини, гравцем у кулі. Тоді як чиновник німецький, затягнутий у свій гарний мундир, досконало збігається з тим персонажем, якого він уособлює. Так само німецькі господині, німецькі школярі, німецькі сажотруси, німецькі підприємці є більшою мірою господинями, більшою мірою школярами, більшою мірою сажотрусами, більшою мірою підприємцями, аніж їхні французькі колеги. І тоді як погані схильності французів привели їх до бляклих кольорів, до м'якотілости, до виродження, до сумнівної скупчености, нечистоплотности й підлоти, Німеччина завжди була під загрозою перетворитися на театр гримас і карикатур, як можна бачити на прикладі її армії, що нагадує добірну колекцію ярмаркових мішеней — від тупорилого фельдфебеля з лобом бика до елеґантного й затягнутого в корсет офіцера з моноклем в оці. Але перед очима Тифожа, чиє небо було наповнене алеґоріями та ієрогліфами і звідки безперервно лунали невиразні голоси та загадкові крики, Німеччина поставала як край обіцяний, як країна чистих сутностей. Він бачив її, слухаючи розповіді фермера, й такою, якою йому показувала невеличка квадратна шибка вікна — з її селами, схожими на полаковані іграшки, обвішані тотемними вивісками, що їх він бачив на тлі чорно-білого краєвиду з його лісами, що стояли ярусами, як органні труби, з її чоловіками та жінками, що невтомно вдосконалювалися у виконанні своїх обов'язків, а надто з цією емблематичною фауною — кіньми Тракенена, оленями Ромінтена, лосями Ельхвальда, хмарами перелітних птахів, що накривали рівнину своїми крильми та своїми криками, — фауною ґеральдичною, присутньою на гербах усіх пруських юнкерів.

Ось що подарувала йому тут доля, як колись вона дарувала йому пожежу в Сен-Кристофі, дивну війну та розгром. Але після того, як він перейшов Райн, її дари перестали набувати форму нищівних ударів, які призводили до справжніх катастроф, і стали лагідними й приємними. Уже голуби Ельзасу подали йому надію на майбутні — хоч спілкування з ними було чимось скромним і, здавалося б, мало значущим, але він зберіг про них найніжніші спогади — переміни в його долі, для яких він був призначений. Щодо Канади, то вона дала йому зрозуміти: хоч якою новою і цілинною здавалася дарована йому земля, вона не відрізнялася від тієї, що зберігалася в глибокій і потаємній пам'яті його дитинства. Й ось тепер він зробив відкриття, що вся Східна Прусія — це сузір'я алегорій і що йому належить проникнути в кожну з них, але не тільки так, як проникає ключ у замкову шпарину, а й так, як проникає вогник під ковпачок лампи. Бо його покликання не тільки в тому, щоб розшифрувати сутності, а й у тому, щоб розбудити їх, примусити всі їхні переваги загорітися яскравим полум'ям. Він здійснить у цій країні тифожівське розслідування й тим самим приведе її до найвищої могутности, якої вона ще ніколи не знала.

* * *

Дні стали довшими, але холод тільки міцніше стиснув свої обійми. Попри те, що Тифож підтримував у печі лісової хатини вогонь, не менш гарячий, ніж у пеклі, канадійські ночі перетворилися для нього на справжнє випробування, й він став ночувати в хатині рідше, хоч і віддавав перевагу її чистому повітрю перед вологою задушливістю бараку. Одного ранку, коли зірки, які здавалися пухнастими від тріскучого морозу, ще світилися на темному небі, він прокинувся від гупання у двері. Ще не прочумавшись, він підвівся, бурмочучи, й пішов узяти кілька варених брюкв, які поклав на припічок. Він знав, що лось, який ставав дуже настирливим, коли відчував, що в хатині хтось є, не відступиться. Він мусив повозитися кілька хвилин із дверима, які примерзли до одвірка, а коли вони піддалися його зусиллям і раптово розчахнулися навстіж, він побачив перед собою постать чоловіка в чоботях і в уніформі. Після того як минула хвилина взаємної розгублености, незнайомець авторитетно увійшов, зачинив за собою двері й рішуче підійшов до печі. Він узяв оберемок сухого хмизу на купі дров, кинув його у вогонь, а тоді обернувся до Тифожа.

— Ви що тут робите? — запитав він.

Тифож із першого погляду зрозумів, що перед ним не офіцер вермахту. Про це свідчив насамперед його вік, — йому було вже близько шістдесяти років, його темно-зелена уніформа, лацкани якої були прикрашені гербами у вигляді оленячих рогів, його мисливська рушниця з трьома дулами, усе вказувало на те, що він один із працівників водного та лісового відомства — Förster, Revierforster, Forstmeister, Landforstmeister[15], які, хоч їх і стало значно менше після мобілізації, намагалися охороняти й доглядати цей рай чотириногих і пернатих створінь, який нещадно пустошили браконьєри та війна.

Він скинув свою лижну шапочку з відкидними навушниками, а що Тифож не квапився з відповідаю, то він знову запитав:

— Утікач із табору військовополонених?

Тоді француз простяг свої руки й показав варені брюкви, які в них тримав.

— Я годую сліпого лося, — сказав він.

Це пояснення, схоже, не здивувало незнайомця, й Тифож провадив:

— Я військовополонений із табору «Моргоф». Незабаром я туди повернуся. Сапер-голуб'ятник Авель Тифож, із вісімнадцятого саперного полку в Нансі, потрапив у полон сімнадцятого червня в заповідному лісі Зинкур.

— То ви голуб'ятник? — запитав чоловік у зеленій уніформі з відтінком цікавости. — То була найшляхетніша зброя, після кавалерії, звісно. Бідолашні голуби!

Він сів трохи збоку від вогню і поліном посунув глибше в'язку хмизу, яка раптом спалахнула яскравим полум'ям, що загрожувало вихопитися з печі. Тифож, який знав німецьку мову погано, не міг відчути, була чи не була іронія в похвальних словах лісничого, коли він висловлював їх на адресу голубиної зброї. Він вирішив сприйняти їх як вияв симпатії з боку незнайомця.

— З ваших слів я зрозумів, що ви знаєте Унгольда? — сказав лісничий і, побачивши запитливий погляд Тифожа, пояснив: — Так звуть сліпого лося, який, безперечно, боїться перебувати в товаристві до себе подібних, де його відразу б настромили на роги інші лосі-самці. Узимку він потрапляє на очі багатьом людям, бо випрошує їжу в усіх, хто йому зустрінеться. На жаль, з настанням весни він емігрує на кілька кілометрів на південь і ризикує напитати собі лиха в регіоні, де його ще не знають. Рано чи пізно його вб'ють, — похмуро завершив він. — Тим більше, що він справляє не дуже добре враження, ви, либонь, це помітили. Унгольд. Ви розумієте, що це означає? Страховище, потвора, але також і злий дух, демон, відьмак. Він уселяє людям страх своїми більмами на очах та своєю брутальною настирливістю.

— А ось і він, — повідомив Тифож.

І справді, характерне дряпання об стіни хатини, а потім й об двері домішалося до потріскування вогню. Тифож відчинив двері, й офіцер лісової служби, хоч він і зустрічався багато разів із Унгольдом, смикнувся від подиву, коли чорний і волохатий звір затулив усю пройму. Тифож простяг до морди, яка легенько тремтіла, кілька брюкв, тримаючи їх у складених у формі кошика долонях. Лось обережно зібрав їх своїми маленькими стиснутими губами, не менш точними, аніж великий і вказівний палець. Потім вони стали розмовляти. Тифож засунув пальці у два довгі вуха, на диво жваві та рухливі, і став пояснювати Унгольдові, що він гарний і добрий, сильний і незлобивий, а світ лихий і підступний. Унгольд відповідав йому стриманим ревом, таким глибоким, що він був схожий на сміх велетня-черевомовця, а його вуха, які тремтіли й ляскали в повітрі, безперечно, виражали радість і довіру. Потім лось відступив назад, а Тифож пішов за ним, так ніби хотів його провести аж до його дому, й почулося характерне тупотіння копит великого північного звіра, який побіг геть. Коли Тифож повернувся до хатини, лісничий, обернувшись спиною до вогню, мовчки дивився на нього якусь хвилину.

— Ви французький полонений, можливо, ви й не втікали з табору, але принаймні самовільно з нього відлучилися, — сказав він нарешті. — Ви вломилися до лісового притулку, який перебуває під моєю відповідальністю. Ви займалися браконьєрством, судячи з цих шкурок, які сушаться в мене над головою. Цього було б досить, щоб відправити вас у Ґауденц. Але, схоже, ви змогли подружитися з цим не вельми товариським Унгольдом. А потім, посадити голуб'ятника в карцер? Ні, в цьому немає найменшого глузду. — Він підвіся. — Повертайтеся у свій табір. Можливо, ми ще з вами зустрінемося. Я головний лісничий Ромінтерського лісу.

Він надів на голову лижну шапочку, опустивши її навушники, застебнув кітеля й вийшов. Перш ніж піти, він ще раз зупинився й обернувся до Тифожа.

— У такий холод не перегодовуйте його брюквою! Я накажу привезти сюди на сінник кілька оберемків сіна та мішок вівса. Можливо, це утримає Унгольда тут, і він більше не піде на південь.

* * *

Весна була відзначена для Тифожа інцидентом, про який у таборі забули через двадцять чотири години, але який змінив його уявлення про себе та про свою місію у Східній Прусії.

Уже крокуси стали пробиватися крізь крижаний наст і щоночі чулися веселі крики гусей, які збиралися в лаґунах Курляндської затоки, чекаючи, коли подихи весняного вітру понесуть їх далі на північ. Через кілька тижнів Тифож мав поміняти свого вірного «маґіруса» на старий «опель», що заправлявся газом, усі автомобілі на бензині мали бути реквізовані для потреб діючої армії. Тифожеві не було діла до того, що цей захід свідчив про близьку воєнну ініціативу Гітлера, як повідомляли чутки, він бачив у цій переміні лише посилення зв'язку між ним і пруським лісом, дерево якого тепер живило енергію його мандрів. Він передчував також у цьому заході, безперечно обмежувальному й ретроградному, перший знак регресу та руйнування Німеччини, які понизять цю переможну й пихату державу до його рівня, зроблять її досяжною для нього, а там, дивись — хто знає? — вона, можливо, цілком потрапить у залежність від нього.

Після зими бараки потребували деякого ремонту, і Тифожа послали досить далеко на північ привезти дощок із великих тартаків Ельхвальда. Він знайшов там пейзаж і атмосферу, які в найчистішому вигляді втілював для нього Унгольд: ґрунт більш піщаний і більш рухливий, аніж усі ті, з якими йому доводилося мати справу після того, як він прибув до Східної Прусії, загальне злиття води, землі та неба на розмитих обріях, ґрунт такий плинний, що коней взувають у дерев'яні черевики з широкими підошвами, вози ставлять на колеса, схожі на дорожні катки — так звані Puffraeder, і кожна ферма там має пороми та баржі, щоб якось давати раду весняним та осіннім повеням.

Трохи вище тяглася лінія дюн, невтомно формованих і переформовуваних вітром, які намагалися укріплювати, висіваючи там піщаний овес і на вершинах яких іноді можна було бачити рухливий, масивний та архаїчний силует табуна лосів. Там-таки була Курляндська затока, мілководна лаґуна, площею понад шістсот квадратних кілометрів, повільно заповнювана протягом тисячоліть намулами з Мемеля, Дайме, Руса та Ґільґе. Це велике солоне озеро з напівмертвою водою було відокремлене від Балтійського моря лише Нерунґом, вузенькою піщаною косою завдовжки дев'яносто вісім кілометрів і шириною, яка змінювалася від чотирьох кілометрів до менш як п'ятисот метрів. Тифож іще ніколи не добувався до цього крайнього кордону гіперборейської країни. Але вона була постійно присутньою в його мріях, а надто невеличке село, і розташоване в самому центрі Нерунґа, де жили тільки орнітологи, які присвятили своє життя спостереженню та захисту величезних хмар перелітних птахів, які двічі на рік з'являлися в небі й падали на них, наче довжелезні ниті з живого пір'я.

Повернення з цієї екскурсії до північних кордонів його королівства супроводжувалося цілою серією прикрих випадків. Газогенераторний двигун щомиті загрожував заглухнути під вагою штабеля дощок, який здіймався значно вище кабіни автомобіля. Але остаточно зламала його впертість дорога. На виїзді з малого лісочка вона була накрита великим дзеркалом води, яке Тифож спробував подолати з розгону, утворивши обабіч машини два великі рідкі крила, які щедро поливали водою почорнілу після зими землю. Але зненацька його опанувало відчуття, що управління більше не підкоряється йому, і з перестраху він рвучко загальмував. Вантажівка ще проповзла метрів двадцять і зупинилася боком до дороги. Коли Тифож хотів знову запустити двигун, колеса забуксували і з кожним зусиллям двигуна все глибше провалювалися в багнюку. Він дійшов пішки до Ґрос-Скайсґірена, найближчого села, й попросив допомоги в мерії, показавши наказ про своє відрядження. Уже споночіло, коли він повернувся до вантажівки в супроводі наймита, який привів двох коней. Але коні ковзалися в рідкій багнюці, а один навіть упав на коліна, ризикуючи покалічити собі ноги. Потрібні були вірьовки, щоб коні могли тягти машину, яка застрягла в багнистій воді, самі залишаючись на твердому ґрунті. Тифож мусив передати себе в розпорядження жандармерії, яка дозволила йому переночувати в якомусь поганому закутні. Наступного ранку вантажівку нарешті витягли на сухе, але двигун цілком вийшов із ладу. Тифожеві довелося провести ще одну ніч у закапелку жандармерії і лише наступного дня він вирушив до Моргофа, куди прибув із запізненням на дві доби.

Лейтенант Тешемахер зустрів його з радісною полегкістю.

— Учора знайшли труп у торфовищах біля Валькенау, — сказав він йому. — Я боявся, що це міг бути ти, тим більше, що прикмети, які мені повідомили по телефону, майже цілком збігалися з твоїми. Дивує, що ніхто не повідомив про зникнення ані з табору, ані з навколишніх сіл.

Тифож із надто великою увагою ставився до знаків і прикмет, щоб знехтувати цей випадок. Йому сказали, що невпізнаний труп лежить у школі Валькенау, яка порожня з нагоди Великодніх свят. Це було за два кілометри від табору. Він пішов туди за першої ж нагоди.

* * *

— Зверніть увагу на делікатність рук і ніг, на профіль хижого птаха, попри широкий лоб, на цю зовнішність аристократа, яка, до речі, узгоджується з розкішним виглядом його хламиди, яка здається витканою із золотих нитей, та з предметами, якими оточила його смерть, щоб він, безперечно, міг користуватися ними у своєму потойбічному житті.

Прихід Тифожа урвав лекцію, яку професор Кейль із інституту антропології та археології Кьоніґсберґа читав у класній кімнаті школи перед півдесятком людей — мером Валькенау, низеньким чоловічком в окулярах, який був, певно, вчителем (це він звернувся до кьоніґсберзького інституту), пастором, і кількома місцевими значними людьми. Перед ними лежав на столі труп, який мав колір торфу — напівголий, зі складками на тілі, які робили його схожим на манекена, виготовленого зі шкіри, а сама картина нагадувала урок з анатомії. Худе й одухотворене обличчя було пов'язане вузькою стрічкою, що затуляла йому очі й була так натягнута, що здавалося, увійшла в тіло на початку носа та на потилиці. Шестикутна зірка з позолоченого металу була закріплена на цій стрічці, посередині між очима.

З аудиторії, яка прийшла послухати професора, Тифож зрозумів, що йшлося про одного з тих торф'яних людей, яких періодично викопують у Данії та в Північній Німеччині і чиї трупи, завдяки кислотності середовища, зберігаються так добре, що селяни нерідко вважають їх жертвами недавнього вбивства. А насправді йдеться про стародавніх германців, ритуальне поховання яких у глибини торфу відбулося десь у першому сторіччі нашої ери або навіть років на сто раніше. На жаль, ми дуже мало знаємо про ті народи й у кожному з таких випадків мусимо звертатися до твору Тацита «Звичаї германців», написаного з других рук і до якого треба ставитися з великою обережністю, підкреслив професор Кейль. Потім зазначив, що шкіра перебуває в надзвичайно доброму стані, хоч їй уже дві тисячі років віку, й місцеві жандарми навіть намагалися взяти в мерця відбитки пальців, за якими вони могли б ідентифікувати його. Далі професор повідомив, що він особисто зробив розтин трупа. Оглянувши легені, дійшов висновку, що той чоловік був утоплений живим, а крім того на його тілі не знайдено жодної рани, жодного сліду насильства. Далі професор, тріумфально всміхаючись, набув таємничого вигляду й подивився на мерця з першої ери зі змовницьким виразом, так ніби ділив із ним надзвичайно цікаву таємницю, яку ніхто не зміг би відгадати. Потім, після точно розрахованої паузи, він урочисто заговорив знову, роблячи наголос на кожному слові:

— Панії й панове (до речі, паній серед присутніх тут людей не було), я особисто оглянув шлунок, тонку й товсту кишки нашого великого предка. Його кишки, хоч і сплющені, були неушкоджені і зберегли те, що в них було. Тому я мав можливість з'ясувати науково, — він наголосив на кожному складі останнього слова, — щó саме їв востаннє у своєму житті чоловік із Валькенау — і я це зможу довести — між дванадцятою і двадцять четвертою годинами дня, перед своєю смертю. То був бульйон, зготовлений на різновиді шпоришу, який у народі називають водяним перцем, змішаному в різних пропорціях із зонтичними рослинами, шпинатом, берізкою та ромашкою. Я не маю підстав вважати, що таке рослинне вариво було повсякденною їжею стародавніх германців, які були мисливцями й рибалками. Думаю, йшлося про ритуальний сніданок, щось на зразок передсмертного причастя, який розділяли перед найвищим жертвоприношенням між кількома вірними.

Щодо епохи, в яку відбулася ця смерть, то, безперечно, неможливо визначити її точно. Але золота монета, знайдена біля трупа, дозволяє датувати її першим сторіччям нашої ери, бо на ній зображено портрет імператора Тиберія, і саме тут ми знаходимо найзворушливіший аспект нашого відкриття. Ми не можемо виключити можливість, що остання вечеря цього чоловіка, безперечно, значного, либонь, короля, яку він спожив перед своєю жахливою, але самохіть обраною смертю, відбулася в той самий час — а може, й у той самий рік, хто знає, у той самий день, у ту саму годину! — що й Таємна Вечеря, та остання пасхальна вечеря, яка об'єднала перед Розп'яттям Христа з його учнями. Таким чином, у той самий час, коли юдео-середземноморська релігія набувала свого злету на Близькому Сході, аналогічний ритуал виник тут, можливо, то була паралельна релігія, строго нордична, а може, навіть суто германська.

Він замовк, наче розчавлений почуттями та важливістю своїх власних слів. А потім провадив урочистим тоном:

— Дозвольте мені також додати, що нашого предка викопали тут, у невеличкому вільшанику, між чорними вільхами, які ростуть на болотах. І тут я не можу не згадати про Ґьоте, найбільшого поета німецької землі, та про його найвизначніший і водночас найзагадковіший твір, про баладу «Вільшаний король». Вона лунає в наших німецьких вухах, вона заколисує наші німецькі серця і є насправді квінтесенцією німецької душі. Тому я вам пропоную — і я запропоную це Берлінській академії наук — щоб цього чоловіка внесли до анналів археологічних досліджень під ім'ям Вільшаного короля.

Потім він продекламував два рядки з вірша Ґьоте:

Хто пізно так мчить у час нічний?
То їде батько, з ним син малий…[16]

У цю мить його урвав наймит, який стрімголов забіг до кімнати, кинувся до нього й півголосом щось йому сказав.

— Панове, — промовив Кейль, — мені повідомили, що другий труп викопали з того самого торфу, що й цей. Я пропоную, щоб ми пішли туди всі разом і на місці привітали цього нового посланця з чорної глибини віків.

Робітники не наважилися викопати весь шматок торфу, в полоні якого перебувало тіло, безперечно, дуже всохле. Лише обличчя — а точніше кажучи, його правий профіль — було ніби інкрустованим у чорну масу і здавалося не товщим, ніж медаль. Його колір так мало відрізнявся від торфу, ніби воно було барельєфом, виліпленим із того самого матеріалу. Маленьке обличчя, худе, дитяче й сумне, якому головний убір, грубо зшитий із трьох клаптів тканини, надавав вигляду в'язня, навіть каторжника. Робітники чекали прибуття професора, щоб накинутися на брилу торфу з лопатами. Вони спочатку визволили голову, потім плечі, схоже, прикриті плащем з овечої шкури. Увесь одяг швидко з'явився на світ, але він здавався порожнім. Коли останки «нового посланця з темряви віків» поклали на траву й змогли розгорнути його пастушу накидку, то й справді переконалися, що тіло мерця цілком розчинилося в торфі, і лише голова в якийсь таємничий спосіб залишалася неушкодженою протягом тисячоліть.

— Таким чином, — сказав наостанок Кейль, — ми ніколи не довідаємося, хто перед нами — чоловік, жінка чи дитина. Судячи з аналогічних розкопок, я схильний вважати, що це жінка. Нерідко значна особа воліла спускатися в царство тіней у супроводі дружини, стародавні германці дотримувалися суворої моногамности, як ви, либонь, знаєте. Це буде ще однією загадкою, пов'язаною з Вільшаним королем. Те саме, що з пов'язкою на його очах та золотою зіркою: неможливо розшифрувати їхнє значення на нинішньому етапі нашої науки. Але що далі ми просуваємося в часі, то більше минуле наближається до нас. Парадоксально, ми сьогодні знаємо набагато більше про стародавній світ, аніж знали сто років тому. Незабаром, можливо, ми зможемо пролити значно більше світла на ритуали стародавніх германців. Проте бодай почасти таємниця завжди огортатиме те, що є найбільш священного в торф'яній вічності Вільшаного короля.

Перш ніж повернутися до свого табору, Тифож довго дивився на маленьку голівку каторжника, жалюгідну й сумну, яку сонце вперше пестило своїми променями після багатьох століть перебування в багнистій темряві. Здавалося, він хотів закарбувати ці риси у своїй пам'яті, щоб упізнати його, якщо йому доведеться зустрітися з ним знову.

* * *

З осени 1940 року жителі маленького села Растенбурґ із подивом довідалися, що їм заборонено ходити в Ґерліцький ліс, де раніше вони традиційно влаштовували народні гуляння, змагання у стрільбі, ярмарки, а також звичайні собі сімейні прогулянки в неділю пополудні. Кав'ярню Карлсгоф, де вельми полюбляли збиратися люди, було реквізовано, очищено від її персоналу й перетворено на контору СС. Потім відбувся справжній наплив будівельників генерала Тодта, будівельних організацій Weiss und Freitag, Deikerhoff und Widmann і з'явилися навіть вантажівки Сайденспіннера, штутґартського фахівця з ландшафтного будівництва. Дороги розширили, неподалік побудували аеродром, а залізницю Растенбурґ-Анґербурґ закрили для цивільного руху. Преса офіційно пояснювала, що передбачається будівництво великої філії хімічної компанії Chemishe Werke Askania в стародавньому заповіднику Ґерліц. Але таке пояснення здавалося сумнівним на тлі великої помпи та великої кількости новобудов. Попри таємницю, що оточувала будівництво «нового міста», як це називали, говорили про загорожу з колючого дроту в три метри завширшки й півтора метра заввишки, потім простягалася зона в п'ятдесят метрів мінного поля, за якою удень і вночі несли варту охоронці. Два інші периметри оборони, за які відвідувачі могли проникнути лише після низки перевірок, були наїжені зенітними батареями та важкими кулеметами. У самому «місті» були збудовані, крім десятка індивідуальних вілл, ультрасучасний центр зв'язку, автомобільний парк, сауна, котельна, кінотеатр, лекційні зали, офіцерське казино, а головне, на півночі підземний бункер, розкішно обставлений під бетонним перекриттям у вісім метрів завтовшки, крізь які проходив ліфт.

Коли 22 червня 1941 року розпочалася операція «Барбароса» й над територією Совіцького Союзу розверзлося пекло, Гітлер переселився до свого «Вовчого лігва» (Wolfshanze) разом із Борманом, своїм головним штабом і першими помічниками. Відразу по тому найвищі керівники режиму оселилися в найближчій околиці: Гіммлер у Геґвальді, Рібентроп у Штайнорті, Ламерс, шеф канцелярії, в Розенґартені, а Ґерінґ, який дуже зрадів цій несподіваній нагоді, у своєму мисливському замку в Ромінтенському лісі.

У той день двісті двадцять німецьких дивізій, підтримані трьома тисячами двомастами літаків і десятьма тисячами танків, перейшли через російський кордон. Водночас на півночі бойові дії проти Росії розгорнула фінська армія, а на півдні — угорська та румунська армії. Відтоді земля Східної Прусії не переставала двигтіти під гусеницями бронетехніки, а її небо здригалося від ескадрилей бомбардувальників, що пролітали над нею. Десь далеко на сході утворилася могутня водоверть, яка невтримно втягувала в себе людей і зброю, коней і машини. Вітер надії пролетів над таборами військовополонених. Адже щось таки почало відбуватися, й можливо, їхня доля зміниться. Для Тифожа, навпаки, ці події цілком зовнішнього характеру вибухнули в період сподівань і після відкриттів та одкровень, які позначили для нього зиму та весну. Поїздки, які він здійснював в газогенному «опелі» і які день за днем відкривали для нього Німеччину та німців — і допомагали вивчати німецьку мову, — чергувалися з перебуванням у таборі, яке він скрашував відвідинами Канади. З першими подихами весни Унгольд зник, подавшись, безперечно, у свою таємничу міґрацію на південь, про яку йому говорив головний єгер Роміненського лісу, так ніби час, який він мав провести біля Канади, минув і минула його місія біля Тифожа. А втім, незабутнє послання Унгольда підготувало наступне, набагато зворушливіше послання Вільшаного короля та його малого каторжника, як називав Тифож того другого викопаного з торфу мерця.

3 жовтня Гітлер у своїй промові, яку він виголосив у берлінському Палаці спорту, повідомив світові про початок операції «Тайфун», яка приведе до захоплення Москви й остаточного розгрому Червоної Армії. І знову через Східну Прусію ринув справжній потік людей і техніки, людей дедалі молодшого віку, а техніки все більш і більш досконалої, гамузом кинутої у величезне горнило битви. І коли перші перелітні птахи з'явилися високо під сірими хмарами, з жалібними зойками, Тифож подумав зі стиснутим горлом про всю ту молодь, скошену під час свого цвітіння, і йому здалося, ніби то душі вбитих пролітають там угорі, самотні, налякані таємницею потойбічного світу, оплакуючи цю рідну й материнську землю, яку їм було відведено так мало часу любити.

Перші приморозки вже покрили білим кольором поверхню боліт, коли його викликали до управління робочою силою табору, Arbeitseinsatz. Там його чекав високий сивий чоловік у темно-зеленій уніформі, з оленячими рогами на лацканах. Тифож упізнав головного єгеря Ромінтенського лісу, який застав його півроку тому в Канаді.

— Мені потрібен помічник, що тямить в автомобілях і зміг би допомагати мені в усьому в Ромінтені, — сказав йому він. — Я подумав про вас. Адміністрація вашого табору дала мені дозвіл забрати вас, але мені не потрібен раб. Тому я чекаю вашої згоди.

Через годину Тифож поквапливо попрощався зі своїми товаришами та з лейтенантом Тешемахером і зайняв місце поруч із Оберфорстмайстером у громіздкому «мерседесі» з бензиновим двигуном.

Вони подолали відстань у півсотні кілометрів, прямуючи на південний схід, через поля, знерухомлені війною та скуті ранньою зимою. Було ще видно, коли вони добулися до частоколу, який обгороджував Ромінтенський заповідник, і зупинилися перед ворітьми з товстих колод, на фронтоні яких було виґравійовано ґотичними літерами: Naturschutzgebiet Rominter Heide[17].

IV
Людожер із Ромінтена

Він понюхав праворуч і ліворуч, сказавши, що чує запах свіжого м'яса.

Шарль Перро

Вони покинули службовий «мерседес» біля сторожки й поїхали далі мисливським кабріолетом, у який був запряжений рудий кінь. У такий спосіб, наскільки можливо, намагалися оберігати чистоту природи в Ромінтенському заповіднику, уникаючи користуватися моторизованими машинами. Уже споночіло, коли вони під'їхали до службового будинку головного єгеря, до вілли з верандою, покритої старою черепицею, на гребені якої красувалися оленячі роги. Тифожеві належало розпрягти коня й відвести його на стайню, це було для нього новим завданням, яке він виконав так добре, як міг, під критичним оком старого слуги, що прибіг, почувши, як торохтять колеса екіпажа на плитках подвір'я. Потім його відвели до маленької мансардної кімнати, й він повечеряв на кухні разом зі старим слугою та його дружиною салом, червоною капустою й чорним хлібом.

Наступними тижнями він супроводжував головного єгеря, пішки або в кінному екіпажі, в усіх його інспекційних мандрах по території заповідника. Раніше обов'язки шофера, машталіра та майстра на всі руки виконував син старого подружжя, й Тифож завдячував цю переміну у своєму житті тому фактові, що хлопця мобілізували й відправили на російський фронт. Його батьки спочатку зустріли француза не вельми прихильно, але їхня ворожість швидко розвіялася, і він відчув, як поступово перетворюється на щось подібне до прийомного сина, до якого старі ставилися тим лагідніше, чим більше боялися за життя сина рідного.

Коли великі ворота зачинилися за ним і він уперше ввійшов під зелений дах Ромінтенського заповідника, Тифож зрозумів: він потрапив у казковий світ, що перебував під управлінням чарівника нижчого ранґу, якому, проте, підкорялися всі тутешні духи. Першим звіром, якого він тут зустрів, була велика рись золотавого кольору, вона сиділа на пеньку й дивилася на нього, сміючись у свої тоненькі вуса азіатського принца й посмикуючи китицями, що прикрашали кінчики її вух. Потім до нього підійшли два бобри, підлетів сокіл-балабан і наблизився великий сірий пес із розкосими очима й відвислим задом, згодом йому пояснили, що то був один із тих сибірських вовків, які великими зграями переходять сюди через польську рівнину. Але найближчою світу чарів була флора — іноді шкідлива, іноді корисна, чиї зв'язки з казковими створіннями не викликали сумніву. Старший єгер показав йому великі гриби під червоними шапками з білими цятками, під якими сплять ельфи та тролі, чемерицю білу, від якої людина божеволіє, але яка 24 грудня вкривається різдвяними трояндами, сурми смерти, ріжки яких, хоч їх і можна їсти, повідомляють про близькість падла, беладонну, яка осушує піт і розширяє зіниці, губчаті гриби Сатани з темночервоними й опухлими ніжками, а особливо цікавими здалися йому крихітні печери з розтріпаними корінцями всередині, що відкриваються на схилах пагорків і позначають входи до осель, у яких живуть гноми, на вигляд сиві й потворні, але вони володіють громовим голосом і можуть зупинити будь-якого коня, кинувшись йому навперейми.

Тифож сподівався від головного єгеря якогось фантастичного висвячення. Щоб він повів його в ті ґроти, де гноми добувають діаманти зі скель, або привів до палацу, схованого під кущами ожини та під каменоломнями, де спить прекрасна молода дівчина, гола, в кришталевому саркофазі, або що він навчить його вичавлювати з певних рослин, спочатку їх розмоловши, трунок молодости й кохання. Насправді ж його дитяча й довірлива душа була вражена, проте не розчарована, коли перед нею постав володар цього лісу та цих звірів. Бо сталося так, що, хоч він і не зустрівся ані з гномами, ані зі сплячою принцесою, ані з тисячолітнім царем, що править у дуплі дуба, його незабаром привели до Ромінтенського людожера.

Нагляд за двадцятьма п'ятьма тисячами гектарів Ромінтенського заповідника здійснювали кілька єгерів, чиї будинки стояли в підліску тих секторів, які перебували під їхньою охороною. Але найвідомішими будівлями були Яґдгаус Вільгельма Другого та Єґергоф Германа Ґерінґа, що стояли в центрі заповідника, за два кілометри одна від одної.

Імператорський Яґдгаус, збудований норвезьким архітектором із норвезьких матеріалів, був дивовижним невеличким дерев'яним замком, що мав безліч вежок та ґалерей, рівномірно пофарбований темно-червоною фарбою, схожий водночас і на китайську пагоду, й на швейцарське шале. До того ж, аби підкреслити нордичний характер своєї будівлі, архітектор виніс коники даху далеко вперед, зробивши їх схожими на носи дракарів, виготовлені у формі драконячих голів. Каплиця Святого Губерта і бронзовий олень — велична скульптура Ріхарда Фризе, кайзерового художника та скульптора-анімаліста — доповнювали в тому самому стилі резиденцію імператора.

У 1936 році фельдмаршал Герман Ґерінґ, який мав подвійне право на володіння Ромінтеном, як гауляйтер Прусії і як головний лісничий Райху — райхсєґермайстер, наказав збудувати поблизу свій власний мисливський замок, Єґергоф, який своєю строгою сільською архітектурою затьмарив надміру вигадливу розкіш імператорського Яґдгауса. Прямокутні й низькі будівлі, вкриті рогозом, оточували внутрішній двір, напівпатіо, напівмонастирське подвір'я. Коники даху були прикрашені старовинним знаком, який обіцяв успішне полювання, що й підтверджували чудові оленячі роги. Усередині дому був складений із моренових каменів монументальний камін, що зяяв у далекому кінці зали, величезної, як церковний неф, що вдень освітлювалася високими вікнами з маленькими пофарбованими шибками у олив'яних рамах, а вночі — величезними люстрами й канделябрами; видимий кістяк будівлі надавав йому схожости з перекинутим корпусом великого корабля. Навколо цієї загальної зали розташовувалися кімнати, всі обшиті деревом, але кожна деревом іншої породи, тому їх так і називали: ясенова кімната, в'язова кімната, дубова кімната, модринова кімната тощо. У цьому лісовому царстві головний лісничий Райху оточив себе тією мислимою й немислимою розкішшю, без якої він би не був самим собою і яку знаходили і в його берлінській оселі, і в «Карінголі», в заповіднику Шорфгайде, і в його шале в Берхтесгадені, і навіть в «Азії», його персональному бронепоїзді, справжньому палаці на рейках. То була справді ґрандіозна колекція розкішних килимів, картин великих майстрів, хутер, абищиць, посуду — награбовані скарби великого пірата, перед яким війна відчинила двері найаристократичніших осель та найзнаменитіших музеїв Європи. Коли Гітлер зі своїм штабом оселився у «Вовчому лігві» Растенбурґа менш як за дев'яносто кілометрів звідси, це дало Ґерінґові несподівану нагоду поєднати свої обов'язки щодо володаря Третього Райху зі своїми втіхами мисливця на оленів та любителя свіжої дичини. Його дім у Ромінтені був відкритий для всіх, там з усією помпою приймали високих чиновників режиму й керівників союзних держав, яким надавалася честь застрелити оленя. Цього оленя він відбирав наперед за допомогою головного єгеря, залежно від важливости гостя, але той олень завжди був у набагато нижчій категорії, аніж ті царські тварини, яких він приберігав для себе.

* * *

Одне з перших завдань, яке доручили Тифожу, відповідало бажанням селян, чиї землі прилягали до західного кордону Ромінтенського заповідника, що їх перед самими жнивами пустошили зграї диких кабанів, які жили в заповіднику. Жодна загорожа, якщо то не був кам'яний мур, не змогла б протистояти натискові старого кабана, сповненого рішучости прокласти дорогу для своїх родичів, і хоч селяни сумлінно лагодили проломи у своїх тинах і парканах, вони не плекали жодних ілюзій. Щоб позбутися цього лиха, треба було знищити все поголів'я диких свиней у заповіднику, й лісники вже схилялися до такої думки, бо вони боялися за свій молодняк та за місця його годівлі. Але головний лісничий Райху вирішив інакше. Він надто любив цих великих звірів, хоробрих, веселих і ненажерливих, яким байдуже було, що вони їдять: зерно, комах чи падло, безладна та непередбачувана поведінка яких становила для нього такий приємний контраст зі спокійним і організованим життям оленів та косуль, що були прив'язані до своїх пасовищ, водопоїв та місць відпочинку. Отож він наказав єгерям ухвалити рішення геть протилежне, яке полягало в тому, щоб зробити для кабанів привабливим східний кордон заповідника і щоб вони там залишалися. Для цього було вирішено годувати їх трупами коней, приречених на забій, причому забивали їх на тому самому місці, куди кабани приходили пожирати їх.

Тифож сприйняв як жорстоке випробування, але, безперечно, наповнене значенням, а отже, й благодатне, ці вбивства коней, де йому було відведено головну роль. Йому належало доставити коня, вибракуваного в селі або на найближчому кінному заводі, — Тракенен був лише за дванадцять кілометрів на північ — і приїхати на двоколці разом із його власником на місце пожертви. Іноді бідолашна шкапа була така виснажена, бо її часто зовсім не годували, після того як прирікали на смерть, що не могла йти за двоколкою. Тифожеві навіть давали шприц і пляшечку стимулянту, аби бодай на короткий час підбадьорити нещасну тварину.

Він убивав коня, стріляючи йому за вухо з відстані півметра кулею сьомого калібру. Тварина падала відразу як підкошена. Власник коня зривав із нього підкови й білував його, якщо шкіра була варта того клопоту. Тифожа нудило від огиди, коли він спостерігав ці брутальні операції, що нагадували йому якусь жахливу різанину, здійснювану в далекому закутні лісу, тим більше, що він швидко зрозумів свою спорідненість із конем, твариною форичною за самою своєю суттю, тому при кожному такому вбивстві йому здавалося, ніби накладає на себе руки. Одного разу, коли він чомусь повернувся на місце злочину, він побачив весь табун свиней; вони з диким завзяттям шматували тушу забитої кобили, яку роздерли на шматки й розтягли по всій галявині, де вона лежала. Але це було ще не найогидніше. Йому довелося стати свідком того, як старий одинак кинувся на ще теплий труп. Він почав роздирати тіло від заднього проходу, побільшуючи його розмір ударами свого рила та ікол. Мертвий і роздертий кінь, здавалося, захищався від лютих наскоків старого вепра, задерши в повітря всі чотири ноги. І Тифож мав таке відчуття, ніби в ньому щось обірвалося, коли дивився на цю ґротескну брутальну сцену.

* * *

Головний лісничий, маршал Райху й головнокомандувач Люфтвафе давав знати про своє прибуття до Єґергофу доставкою великої кількости провізії та метушнею слуг. Коли «Азія» зупинялася на вокзалі Тольмінґкенен, туди подавали «мерседес» із прапорцями, який і доставляв огрядного чоловіка до його казкового шале, де пекельний вогонь уже гуготів у монументальному каміні. Метрдотелі в білих рукавичках розставляли букети свічок на довгому монастирському столі, накритому білосніжною скатертиною, який сяяв срібним антикварним посудом, лакеї нагрівали велике ліжко, застелене шовком та хутрами, тоді як на кухні скапував жиром традиційний молодий кабан із начинкою, підсмажений на деревному вугіллі. Головний єгер був одним із перших, кого кликав до себе головний лісничий Райху, чий голос, потовщений рештками баварського акценту не переставав гриміти в усьому Єґергофі. Старий, вбраний у свою найкращу уніформу, виходив після цих розмов із протурканою головою та розгубленим виглядом і вивалював усі свої турботи на Тифожа, який чекав його на стайні з рудим конем, зaпpяженим у кабріолет

Перша нагода побачити райхсмаршала випала Тифожеві серед зими й сталося це через прикрий випадок, який неймовірно розвеселив володаря Ромінтену.

Тифож повертався з Ґольдапа на підводі, в яку були запряжені два могутні ваговози, з вантажем буряків та кукурудзи, призначених для годівлі оленів. Тоді як коні важко відсапувалися й дзвеніли підковами на замерзлому ґрунті, Тифож у своєму овечому кожусі дивився, як повільно пропливають над його головою переплетені голі віти дерев, покриті білою памороззю. Він думав про те, що ця довга подорож на схід, у яку його відправили справа Мартіни та війна, супроводжувалася паломництвом у минуле, ознаки якого він побачив у приході Унгольда та зустрічі з чоловіком, викопаним із торфу, а в більш практичному плані в тому, що він пересів з автомобіля з бензиновим двигуном на машину з двигуном газогенним, а потім на підводу, запряжену кіньми. Він із потаємною солодкою тривогою припускав, що ця подорож приведе його далі, у ще глибшу та врочистішу ніч і що в кінцевому підсумку він, можливо, зможе проникнути в доісторичну ніч Вільшаного короля.

Саме тоді з'явилося видіння, яке укріпило в ньому переконаність, що його думки мають жахливу силу перетворюватися на реальні події. Праворуч крізь обламані віти великих ялин жвавим клусом вибіг на дорогу табун величезних звірів, чорних, волохатих, як ведмеді, горбатих, як бізони. Тифож упізнав биків, ті тварини, безперечно, були биками, але биками явно доісторичної породи, такими, як вони зображені на наскельних неолітичних малюнках, одне слово, зубрами з короткими, як кинджали, рогами й горбатими загривками, покритими густою шерстю. На жаль, не тільки він побачив, як вони вибігли. Коні вмить забули про свою сонну ходу й зірвалися у чвал, який швидко набув шаленого темпу, підвода підстрибувала й метлялася по всій ширині дороги. Тифож вагався, не бажаючи стримувати коней, чий переляк він поділяв, тим більше, що ще один табун зубрів загрожував перетнути їм шлях до втечі. Він нарахував близько дванадцяти голів у першому табуні, десяток у другому, отже, близько двадцяти двох загалом, але ті, що бігли найповільніше, певно, були самицями й телятами. Вони відстали від другого табуна, який приєднався до першого, створивши грізне й неспокійне стадо, яке все трощило на своєму шляху. Але перший закрут дороги, який чекав їх попереду, став фатальним для перевантаженої підводи. Розхитаний віз трохи проїхав на двох колесах, потім перекинувся в протилежний від повороту бік, коні ще протягли його трохи, а Тифож покотився у сніг. Один із коней вивільнився під час падіння й кинувся навтіки, тягнучи за собою порвану упряж, другий ще залишався запряженим і пручався та хвицався, б'ючи копитами по дошках воза. Тифож поквапився випрягти його й сів на нього верхи, поки він і собі не втік. Коли він обернув голову, то побачив, що табун зубрів розважливо з'юрмився навколо перекинутого воза й ласує буряками та кукурудзою.

Батько ромінтенських зубрів був саме в Єґергофі — він мав звичай навідуватися туди часто — коли стався цей інцидент. Ішлося про професора, доктора Лютца Гека, директора Берлінського зоопарку. Саме йому спало на думку через ретельний добір серед іспанських, камарґських і корсиканських биків та дбайливу селекцію протягом кількох поколінь відродити первісних зубрів, останні з яких були винищені ще в середні віки. Він вважав, що досяг повного успіху, і здобув від головного єгеря Райху дозвіл випустити в Ромінтенський заповідник Bos Primigenius Redivivus, як він із суто педантичною радістю визнав за можливе назвати своє створіння.

Відтоді чималий табун чорних і могутніх звірів сіяв жах на території заповідника. Розповідали історію про патруль велосипедистів, які натрапили на зубра й мусили шукати порятунку на найближчому дереві. Дикий звір переніс свій гнів на велосипеди, покинуті на дорозі. Розтоптавши їх, він підняв клубок залізяччя собі на роги й гордо пішов собі геть, тріумфально коронований своїм трофеєм із переплутаних труб та коліс.

Коли Ґерінґ довідався про лиху пригоду Тифожа, його радість не знала меж, і він звелів привести його до себе, щоб почути розповідь ту прикру подію з його власних уст. Отже, наступного вечора Тифож прийшов у Єґергоф, чисто поголений, одягнений у зелений однострій і взутий у чорні чоботи, — усе це йому позичив один із єгерів, що мав приблизно однакові з ним габарити. Спочатку його довго й смачно годували на кухні в товаристві слуг, що з боязкою пошаною дивилися на чоловіка, на якого звернув увагу сам перший мисливець Райху. Потім йому довелося чекати, поки господарі не натішаться відпочинком, сидячи біля монументального каміна, серед сиґар і трунків. Нарешті його покликали.

Хоч усі гості були в мундирах, їх затьмарювало сяйво, яке променилося від головного лісничого Райху, від його великої огрядности та екстравагантности вбрання. Його сто двадцять сім кілограмів вивалювалися з високого старовинного крісла, оздоблена вигадливим візерунком спинка якого створювала наче ауру, схожу на розгорнутий хвіст павича, навколо його голови та плечей. Він був одягнений у білу сорочку з мереживним жабо й широкими рукавами, накриту чимось подібним до ризи з фіолетового оксамиту; на грудях у нього висів важкий золотий ланцюг зі смарагдом завбільшки з голубине яйце.

Ця виставка розкоші була б нестерпною для француза, якби німецька мова не створювала між ним і тими людьми прозорий, але непроникний екран, який амортизував їхню брутальність, а йому дозволяв звертатися до другої особи Райху у таких термінах і в такому тоні, яких ніхто не став би терпіти від німця.

Тифожеві було велено розповісти, в якому місці й о котрій годині він зустрівся із зубрами, скільки їх було, звідки вони з'явилися, як зреагували на них коні, якою була його власна реакція — із кожною новою подробицею перший мисливець Райху заходився реготом, ляскаючи себе по стегнах. Потім вони стали жартувати з його окулярів, мовляв, дивлячись крізь ці збільшувальні скельця, він прийняв кількох кролів за велетенських биків, і Тифож уперше відкрив одну з визначальних фобій володарів Третього Райху — ненависть до чоловіка в окулярах, що втілював для них інтелект, науку, схильність до роздумів, одне слово, єврея. Потім професор, доктор Люц Гек, батько Bos Primigenius Redivivus, пояснив, що його звірі парадоксально будуть небезпечними доти, доки в них залишатимуться сліди одомашнення. Позаяк вони народилися в неволі, їм знадобляться роки для того, щоб навчитися боятись людини й утікати від неї якнайдалі. Тоді як сьогодні — хоч і набагато менше, аніж на початку їхнього нового життя в дикій природі — вони не можуть зрозуміти, чому їх покинули в закрижанілому лісі, де немає чим поживитися, тимчасом як навкруги так багато пасовищ і заможних ферм. А втім, не раз уже зубри, розламували загорожі, висаджували двері до хлівів і сінників, щоб насититися фуражем, не без того, щоб мимохідь не покрити яку-небудь ніжну теличку. У їхньому агресивному ставленні до людей знаходить вихід роздратування й гіркота покинутих дітей, зробив висновок професор Гек, і той випадок, який стався з французом, він сприймає як найліпшу ілюстрацію своєї теорії.

* * *

Проте царем тваринного світу Ромінтена вважався олень, на якого полювали загоном або із засідки — єдині види полювання, можливі в такому густому лісі. Полювання на оленя було для першого мисливця Райху водночас релігійним культом, актом любови й добуванням свіжого м'яса, яке для нього було найсмачнішим. Цей культ, до речі, мав своє теологічне обґрунтування, езотеричний елемент якого полягав в ідентифікації та інтерпретації рогів, скинутих оленями під час линяння, а надто в оцінці, скільки очків можна було дати рогам убитого оленя, що робило не пізніше як за тиждень після смерти оленя спеціальне журі офіційних єгерів, після того як роги висушувалися в кімнаті, яка обігрівалася протягом цього часу.

Зима наближалася до кінця, й головне завдання Тифожа тепер полягало в тому, щоб збирати в лісі роги, скинуті оленями під час линяння. Олені линяли саме в цей період року, але пошук їхніх рогів ускладнювався тим, що олені старшого віку линяли саме в лютому-березні, а олені молодші носили свої роги іноді аж до початку літа. Ще складнішою ставала ця робота для Тифожа з огляду на те, що олень скидав свої роги не всі відразу, а по одному, іноді протягом кількох днів, і після того як він знаходив один ріг, доводилося довго шукати другий, без якого перший був нічого не вартий. Попри свою старанність і дедалі більшу пристрасть, яку він укладав у цей пошук, Тифож не зміг би провадити його успішно без допомоги двох спеціально натасканих грифонів, які творили чудеса і яких приводили із сусіднього лісу за відсутности Ґерінґа, однією з химер якого було не любити собак і не терпіти їхньої присутности. Але найбільший подив викликало вміння старшого єгеря без найменшого вагання впізнавати роги, які йому приносили, незалежно від того, чи то було четверте линяння Теодора, чи сьоме — Сержанта, чи десяте — старого Посейдона. Втрачені під час линяння роги займали своє місце на панно свого оленя понад рогами з минулих років у вигляді піраміди, яка буде увінчана на вершині одинадцятими або дванадцятими рогами, коли цього оленя буде вбито.

У той день райхсмаршала чекали пізнього ранку, й оркестр гравців на розі зібрався перед Єгергофом, щоб привітати його концертом, коли він вийде з екіпажа. Тифож та головний єгер виклали на столі оленячі роги, зібрані після останнього візиту першого мисливця. Ці роги складали найточнішу та найінтимнішу хроніку життя в Ромінтені, і їхнє розшифрування ставало предметом палких дискусій між лісничими та першим мисливцем. Зокрема, ці обговорення допомагали простежити за розвитком того або того зі старших оленів і точно визначити сезон, коли його треба буде застрелити, бо досягши свого апогею, він наступного року почне фатально «занепадати».

«Мерседес» із прапорцями звернув на широку алею, що вела до Єгергофа, і виструнчені оркестранти саме засунули в рота свої інструменти, коли побачили, як із машини вискочив ад'ютант і підбіг до групи, волаючи;

— Ніякої музики! Лев її не терпить!

Здивування було загальним, і протягом якоїсь хвилини люди запитували себе, а чи не був «лев» новою кличкою Залізного Чоловіка, але як тоді пояснити цю несподівану огиду до улюбленої музики?

Величний автомобіль м'яко зупинився, всі чотири дверці розчинилися водночас, і всі побачили, як з однієї, задньої, вислизнуло довге руде тіло лева, справжнього лева, якого тримав за повідець райхсмаршал, веселий і незграбний, чий білий мундир здавався круглим, як надута куля.

— Бубі, Бубі, Бубі, — проспівав він, перетинаючи подвір'я слідом за великим представником родини котячих, який тягнув його за собою, важко ступаючи по землі.

І вони обидва увійшли в дім слідом за юрмою слуг, які налякано відступали.

Стали поквапно шукати приміщення, в якому лев знайшов би для себе тимчасовий притулок і зрештою для цього обрали ванну кімнату самого Ґерінґа, після того як у резервуар під душем висипали візок піску для того, щоб Бубі мав змогу облегшити себе в самій своїй оселі, як це мають звичай робити всі коти. Після чого райхсмаршал знову вийшов надвір, став обличчям до музик і вислухав від виструнченого оркестру привітальну музику, яку репетирували для нього протягом кількох тижнів. Він подякував музикантам, піднявши синього, оздобленого золотом кийка, й повернувся у свої апартаменти, щоб перевдягтися. Через годину він уже радився з головним єгерем, переглядачи роги, скинуті під час линяння, і складаючи програму полювання на літо й осінь.

Увечері Тифож дістав нагоду побачити сцену, яка закарбувалася в його душі завдяки своїм простим і крикливим кольорам. Ґерінґ, одягнений у вишукане світле кімоно, сидів перед половиною засмаженого кабана, вимахуючи його стегном, наче дрюком Геракла. Лев, який сидів поруч, із напруженою увагою стежив за рухами шматка м'яса, який літав над його головою, і раз у раз роззявляв пащу, але якось ліниво й без надії, коли він наближався до нього. Зрештою перший мисливець угородив у нього власні зуби, і його обличчя на кілька секунд зникло за страховинним окостом. Потім, із повним ротом, простяг смажене стегно левові, який, своєю чергою, устромив у нього ікла. І в такий спосіб цей добутий на полюванні трофей по черзі діставався кожному з людожерів, які смакували почорнілим і соковитим м'ясом, любовно позираючи один на одного.

* * *

Розподіл оленів, яких пропонували застрелити гостям залежно від їхнього ранґу, було одним із найбільших випробувань для головного єгеря і призводив іноді до справжніх бур, шаленість яких йому доводилося витримувати. Фельдмаршал фон Браухіч став причиною однієї з таких драм, що виникали внаслідок ревнивої любови, якою перший мисливець Райху оточив оленів заповідника. Головнокомандувач вермахту виїхав на полювання вночі в супроводі єгеря сусідньої округи, який вийшов на слід одного з оленів, схоже, семирічного, можливо навіть, то був сам Шибеник. Перший мисливець Райху вийшов трохи згодом разом зі своїм головним єгерем, і вони попрямували до місця, де переховувалися два олені, скинуті роги яких визначали їх як найближчі жертви. Уже споночіло, коли він повернувся в Єґергоф, везучи на возі двох оленів, старшого й молодшого, з двома чудовими кущами рогів, роги старшого оленя мали форму канделябра, роги молодшого були трохи нижчими, подібні до руки з трьома пальцями. Сяючи від щастя, головний лісничий Райху пішов до своїх апартаментів, щоб підготуватися до вечері. Через годину почувся гуркіт машини Браухіча, який теж повернувся з полювання.

Традиція вимагала, щоб за подібних обставин вдале полювання святкували опівночі на внутрішньому подвір'ї Єґергофа при світлі полум'я, розпаленого на жаровнях зі смолистих скіпок. Отже, після розкішного бенкету мисливці зібралися навколо туш трьох убитих оленів, викладених, як то завжди робилося, в порядку їхньої величини. Щойно великий мисливець Райху скинув на них поглядом, як нахилився над найбільшим, Шибеником, чиї роги з двадцять двома гострими кінчиками важили не менш як дев'ять кілограмів. Він лагідно провів пальцями по наростах, які тяглися вздовж рогів, по жорстких горбиках і по борозенках. Він помацав пучками пальців гострі кінчики відростків, жовтава білизна відтінку слонової кості яких контрастувала з підпаленим брунатним кольором стволів. Коли він випростався, веселість куди й поділася з його рожевого обличчя, а його нижня губа закопилилася в трагічній гримасі.

— Це той олень, якого я хотів би застрелити сам, — сказав він.

Але дванадцять музик уже вишикувалися півколом і за сиґналом головного єгеря заграли мелодію, що імітувала переможні крики мисливців. Ґерінґові довелося скинути капелюха й урочисто назвати імена мисливців та забитих ними оленів. Він закінчив кількома словами подяки й прощання. Оркестр із мисливських рогів знову заграв свою туманну й хрипку мелодію, що вітала кінець цього дня, й Тифож, невидимий за горою рогів, став шукати в собі спогадів, які розбудила в ньому ця дика й жалібна музика. Він знову побачив себе на внутрішньому подвір'ї Сен-Кристофа, коли почув звуки, які нагадали йому глибокий і розпачливий голос смерти, потім у своєму старому «хочкісі» в Нейї, коли він намагався пригадати крик, що його почув випадково і більше ніколи не зміг почути, але який пронизав його тоді, наче списом. Він виявив гармонічні складові в музиці цього вечора, які мали незаперечну спорідненість із ним, але то була спорідненість непряма, побічна й немовби штучна. Проте в той вечір його опанувала неясна переконаність, що згодом він почує цю пісню смерти в її чистому вигляді, й уже не для того, щоб оплакувати оленів, вона лунатиме над стародавньою землею Прусії.

— Це той олень, якого я хотів би застрелити сам, — повторив Ґерінґ із погрозливою наполегливістю.

А що він саме перебував віч-на-віч із головним єгерем, то схопив його за лацкани френча й просичав йому в обличчя:

— Ви дозволяєте гостям убивати моїх найкращих оленів, а я мушу задовольнятися тваринами другого сорту!

— Але ж, пане перший мисливцю, — пробелькотів головний єгер переляканим голосом, — фельдмаршал Браухіч є головнокомандувачем вермахту!

— Йолопе, — відповів йому Ґерінґ, перш ніж обернутися до нього спиною й піти геть, — я говорю про оленів, а не про командувачів! А олені діляться на два сорти: ті, що належать головному лісничому Райху, тобто мені, й усі інші! Постарайтеся більш ніколи не забувати про це!

* * *

Одним із найблагородніших оленів у заповіднику був, безперечно, Канделябр, хроніку якого головний єгер вів регулярно місяць за місяцем і який обіцяв стати царем ромінтенських табунів. Одного вечора, коли Ґерінґ, закутаний, як ведмідь, важко тупцяв по свіжому і м'якому снігу, шукаючи сліди вовків, про появу яких йому доповіли, Канделябр з'явився, наче видіння, на переплетенні засніженого гілля. Схожий на темну ебенову статую, він тримав на своїй м'язистий шиї кущ із двадцяти чотирьох рогів, розподілених так рівномірно, як прожилки кришталю. Він був високий і стрункий, як дерево, живе дерево, яке дихало, з гостро наставленими вухами, очима, світлими, як дзеркала, він стояв і дивився на трьох чоловіків. Відвислі щоки першого мисливця Райху затремтіли:

— Це буде найкращий постріл у моїй кар'єрі, найпрекрасніше вбивство з тих, які мені доводилося бачити!

Він підняв рушницю, яку ніс під пахвою й прицілився. Тоді з авторитетністю, яка приголомшила Тифожа, головний єгер учинив опір цьому гарячковому бажанню.

— Пане перший мисливцю, — сказав він йому досить гучним голосом, щоб сполохати оленя, й той би кинувся навтікача, — Канделябр найкращий запліднювач Ромінтену. Дайте йому пожити ще один сезон. Він — майбутнє нашого заповідника!

— Але ви розумієте, на який ризик мені доведеться піти? — люто гримнув Ґерінґ. — Він важить не менш як чотириста фунтів і не менш як двадцять фунтів важать роги в нього на голові! Його одним ударом може забити олень прудкіший і гарячіший. І чи ви можете вгадати, якими будуть його роги після линяння?

— Вони будуть іще гарнішими, пане маршал. Ще шляхетнішими, мені це підказує мій тридцятирічний досвід охорони лісу. Що ж до його життя, то я відповідаю за нього своїм. З ним не станеться нічого!

— Дайте мені його застрелити, — наполягав Ґерінґ, відіпхнувши його ліктем.

Та коли він знову приклав до плеча рушницю, Канделябр уже зник. Жоден звук, жоден порух гілля не виказали його втечі. Так ніби високий ліс проковтнув його, наче живу еманацію. Лють першого мисливця Райху могла б спричинитися до непередбачених наслідків, якби головний єгер заповідника, передчуваючи бурю і знаючи, як можна погамувати її, не поквапився ще до настання ночі відвести райхсмаршала за кілька кілометрів звідти до улоговини, зарослої високим чагарником і майже непроникними кущами низенької ліщини. Перший мисливець Райху трохи побурчав, коли йому довелося повзти на череві, щоб пролізти крізь колючі зарості на схилі, який, опускаючись, утворював щось подібне до цирку. Але йому перехопило подих, коли, спираючись рукою на старий казан, у який підкладали корм для самиць кабана, він зміг зіп'ястися навколішки й оглянути в бінокль дно западини. Близько тридцяти тварин ховалися під крутим урвищем, притискаючись одна до одної, і їхнє дихання легким туманом підіймалося в морозному повітрі. Не встиг пролунати перший постріл, як стара лань, що, певно, була ватажком табуна, подала сигнал тривоги. Троє чоловіків перебували проти вітру, а схил пагорба, певно, поглинав звуки, бо обманута лань кинулася бігти просто на них. Перша куля, яка зупинила молодого дворічного оленя, не пригальмувала біг табуна, й було видно, як вони перестрибують через його тіло. Великий єгер знов і знов прикладав рушницю до плеча, стріляв знову й знову, гільзи сипалися йому до ніг. Він дивився, прицілювався, стріляв знову, заливаючись щасливим сміхом. Діставши кулю в груди, благородний олень, який біг за своєю самицею, стрибнув уперед, щоб упасти попереду табуна. Лише тоді тварини, здавалося, зрозуміли, що відступ їм перекрито. Вони зупинилися, задерши голови, нашорошивши вуха, потім, коли новий постріл повалив молодого оленя, розкошланого й недоладного, вони напівобернулися й побігли у глиб улоговини. Стрілянина поновилася, й табун, опанований жахом, кинувся штурмувати схил улоговини, крутий і замерзлий. Великий олень під вагою своїх розкішних рогів перекинувся назад і впав на самицю, переламавши їй хребет. Збожеволівши від паніки, три молоді самці почали люто битися між собою, то стаючи дибки й танцюючи на місці, то відступаючи назад під натиском супротивника з ревом, який було чути за кілька кілометрів. Зрештою вони так зчепилися рогами, що померли всі разом, не змігши розплутатися.

Але ось бійня закінчилася, одинадцять оленів і чотири лані лежали в крові. Убивство старих самиць, що стали неспроможні продовжувати рід, мало принести користь, бо тічка в них починалася раніше, й вони тільки марно виснажували самців. Але першому мисливцеві Райху потрібні були лиш олені, й було цікаво бачити, як він важко перебігає від одного до другого, вимахуючи знаряддям убивства. Він розсовував ще гарячі стегна великих тріпотливих тіл і занурював туди обидві руки. Права розривала живу плоть, а ліва нишпорила в розкритій калитці й діставала звідти яєчка оленя, що мали рожево-опаловий колір. Вважають, що забитого оленя треба негайно вихалаштати, бо інакше м'ясо набуде неприємного запаху і стане негодящим для споживання.

Тифож поставився до цього вочевидь надуманого пояснення, як і до всього іншого в галузі полювання, де все пов'язано з ритуалами, що виникли невідь-коли. Він уже не вперше запитував себе, в чому полягає таємниця оленя й чому він посідає таке важливе місце в тваринному світі Східної Прусії, дивлячись на величезний білий зад, що його Ґерінґ, нахилившись над королівською твариною, яку він хотів позбавити чести, задер до самого неба. Так ніби він захотів негайно відповісти на це німе запитання, маршал випростався і зробив знак своїм супутникам, щоб вони підійшли до нього. Звір, який лежав у нього біля ніг, мав незвичайну голову, на якій роги були розташовані так асиметрично, що було прикро на них дивитися. Тоді як правий ріг був справжнім рогом великого оленя й ділився на десять відгалужень, які утворювали вгорі щось подібне до великої чаші, лівий був атрофований, тонкий, як у дворічного оленя, й закінчувався лише ледь помітним роздвоєнням. Знову опустившись навколішки біля великого рудого тіла, Ґерінґ показав одному зі своїх супутників, що асиметричним рогам відповідала недорозвиненість яєчок: одне з них було нормальним, друге — атрофованим. Він ніяк не міг ухопити його пальцями, воно утворювало лише майже невидиме потовщення на шкірі калитки. Відійшовши до Тифожа, головний єгер пояснив йому, що будь-яке поранення — від рушничної кулі, від колючого дроту, від удару кинджалом — або природна недорозвиненість одного з яєчок фатально відбивається на розвитку рогів із протилежного боку, вони там або зовсім не утворюються або формуються надто екстравагантно. Таким чином, роги оленя не лише утворюються внаслідок вільного й тріумфального розвитку тестикулів, а й підкоряючись інверсії, яка класично супроводжує символи, інтенсивно навантажені значенням, тобто вони постають перед нами у віддзеркаленому вигляді.

Той факт, що роги так прямолінійно наділені фалічною сутністю, надавав полюванню, мистецтву полювання глибоко тривожного змісту. Загнати оленя, убити його, вихалаштати, з'їсти його м'ясо, забрати в нього роги, щоб потім хвалитися ними як трофеєм, таким було дійство з п'ятьох актів ромінтенського людожера, верховного жерця Фалобожества. Але був і шостий акт, ще фундаментальніший, який Тифож мав відкрити через кілька місяців.

* * *

У хвилину роздратування головний єгер відкрив Тифожеві одну таємницю: Ґерінґ аж ніяк не був великим знавцем дичини. У Німеччині неважко знайти добру сотню мисливців або лісників, які володіють мистецтвом та інстинктом полювання набагато ліпше. Проте справедливість вимагала від нього зробити одне невеличке уточнення. Була одна сфера, яку не можна було нехтувати і в якій райхсмаршал володів справді неперевершеним обдаруванням: він, як ніхто інший, розумівся на посліді дичини. Розшифровуючи послання, записані в кізяках тварин, великий мисливець Райху виявляв таку проникливість і такий досвід, що мимоволі хотілося запитати, де й коли він опанував цю науку, а втім, можливо, він добував її із глибини своєї людожерської природи.

Тифож мав нагоду спостерігати, як володар Ромінтена застосовує свій копрологічний талант, зокрема, одного весняного ранку, коли їм не пощастило знайти жодної пристойної дичини, зате земля була покрита тваринним послідом, який надавав можливість добре його дослідити. Ґерінґ, який ніколи не проминав нагоди вдосконалити своє дивовижне обдарування, забув і про полювання й переніс усю свою увагу на ті знаки, що їх звірі позалишали під деревами, в кущах та біля струмків, куди вони сходилися на водопій.

Він пояснив, що олені залишають за собою по одній «кульці» з чималими відстанями між ними, вони в них досить важкі, тоді як олениці кладуть по дві кульки, слизисті, дуже чорні й нерівні. Взимку вони сухі й тверді, а навесні паростки молодої трави пом'якшують їх, і вони набувають форму «млинців», м'яких і плескатих. Потім літо робить їх щільнішими, перетворює на золотаві циліндри, опуклі з одного боку й увігнуті з другого. У вересні ці елементи поєднуються в ланцюжки. Коли самиці вагітніють, то їхні кізяки часто бувають зафарбовані кров'ю. Треба також знати, що вечірній гній твердіший і сухіший, підготовлений тривалою жуйкою впродовж дня, аніж кізяки вранішні. Райхсмаршал не вагався натискати великим і вказівним пальцем на свої знахідки, щоб випробувати їхню твердість, і навіть нюхав їх, щоб визначити їхній вік, бо їхній запах із плином часу стає кислішим.

Але будь-чиї випорожнення: косуль — у вигляді однієї великої горошини взимку, а влітку об'єднані в грона, як і горішки овець, кабанів — у формі пірамідок улітку й розм'яклих млинців узимку, зайців — сухі й загострені, цапів — розкидані й чорні, зайчих — у вигляді великих блискучих сфер, бекасів — схожих на диски кольору слонової кості з оливковою плямою посередині, послід фазанів під гіллям, на якому вони сиділи, тетеревів і глухарів — на ялинових пеньках і навіть скромний послід кролів — здавалися йому однаково цікавими й гідними обговорення.

Тифож не міг не згадати про Нестора і про його сеанси нічного випорожнення, які він супроводив справжніми лекціями, дивлячись на опасистого чоловіка, який дзвенів орденами, перебігаючи від дерева до дерева, від куща до куща, з радісними вигуками, немов дитина вранці на Великдень, що шукає шоколадні яйця у своєму саду. І хоч він уже давно звик, що доля у всьому йде йому назустріч, він подякував їй за те, що мінливості війни та полону перетворили його на служника й таємного учня другої особи Райху, експерта у галузі фалології та копрології.

* * *

Улітку їх навідав не зовсім звичайний гість, чоловік цивільний, нервовий, балакучий, чий великий ніс підтримував окуляри із товстими скельцями. Це був професор Отто Ессиґ, чия недавня докторська дисертація на тему «символічна механіка в історії стародавньої і нової Германії», захищена в Ґеттинґенському університеті звернула на себе увагу самого Альфреда Розенберґа. Офіційний філософ режиму виклопотав для свого протеже це запрошення, на яке Ґерінґ, що терпіти не міг інтелектуалів, погодився вкрай неохоче. Тифож мав тільки одну нагоду побачити цього чоловіка протягом його короткого перебування в Ромінтені, а крім того, він не зрозумів і половини ним сказаного, бо професор говорив швидко й надто по-вченому, і він про це пожалкував, бо той кумедний і наділений нетактовністю, що не знала ані перерви, ані перепочинку, персонаж, схоже, у своїх розмовах торкався лише тих тем, які були Тифожеві дуже близькими.

Так, одного вечора йому пощастило почути про різні формули виміру оленячих рогів — формулу Надлера, празьку формулу, мадридську формулу — які він застосовував до тих рогів, що їх показували йому; він порівнював їхні якості та переваги, оцінюючи їх із надзвичайною проникливістю. Тифож звернув увагу на те, що формула Надлера, найпростіша й найкласичніша, складається з чотирнадцятьох пунктів, які послідовно застосовуються до:

середньої довжини двох стовбурів (коефіцієнт 0,5);

середньої довжини двох головних відростків (коефіцієнт 0,25);

середньої довжини окружности обох рогів (коефіцієнт 1);

довжини окружности правого рога біля його основи (коефіцієнт 1);

довжини окружности лівого рога біля його основи (коефіцієнт 1);

довжини окружности лівого рога на вершині (коефіцієнт 1);

кількости відростків (коефіцієнт 1);

ваги рогів (коефіцієнт 2);

розмаху рогів (від 0 до трьох очок);

кольору рогів (від 0 до 2 очок);

краси бісеринок (від 0 до 2 очок);

краси верхньої корони (від 0 до 10 очок);

стану кінчиків рогів (від 0 до 2 очок).

Празька формула, крім того, додавала середню довжину верхньої частини стовбурів і красу верхніх відростків (від 0 до 2 очок). Щодо німецької формули, то цей останній параметр вона не брала до уваги, але додавала загальну оцінку від 0 до 3 очок.

Знаючи тепер фалологічний смисл оленячих рогів, Тифож із подивом поставився до цієї арифметики, яка привнесла точність і витонченість у таку делікатну й потаємну сферу. Мисливці, діставши зі своїх нагрудних кишень м'які метри, з якими вони, схоже, ніколи не розлучалися, стали вимірювати роги, підібрані під час линяння й добуті з убитих оленів, голосно називаючи цифри й пригадуючи фантастичні розміри того або того знаменитого оленя, який зробив сенсацію на щорічній міжнародній виставці в Будапешті, наприклад Смолоскипа, що набрав двісті десять очок за системою Надлера, або Озиріса, який зі своїми двісті сорока трьома очками за тією самою системою Надлера усе ж таки поступився двісті сорока восьми очкам — щоправда, підрахованим не з бездоганною точністю — оленя, забитого у Словенії, чия голова була прикрашена величною короною, якої раніше ніколи не бачив жоден із мисливців.

Професор Ессиґ скористався з мовчанки, протягом якої кожен затамував дихання, намагаючись бодай ескізно збагнути філософію оленячих рогів. Він насамперед підкреслив, що в усіх трьох формулах виміру присутні елементи суто якісного характеру, що стосуються, зокрема, кольору, краси бісеринок або чаші, а в празькій формулі ще й краси другого ряду відростків (а не їхньої довжини). Це та частина буття, заявив він, яка не зводиться до цифр, та частина конкретної реальности, що не може бути оцінена жодним вимірюванням. Навіть поставивши себе на місце тварин, можна стверджувати, що значення рогів далеко не обмежується їхнім застосуванням як зброї в битві. І справді, якщо подивитися на роги дорослого оленя із суто практичного боку, то не можна не дійти висновку, що вони громіздкі й незручні. Але якщо їхня вага і їхня величина роблять їх менш ефективною зброєю на практиці, то не випадає сумніватися й у тому, що старий олень дає себе поранити молодому надзвичайно рідко. Набагато більшу небезпеку становлять для них самці лані, бо маса великого оленя їх не лякає, і їхні гострі роги можуть завдати йому смертельної рани. Зовсім інакше поводяться молоді олені, й тут ми маємо справу з істотним призначенням найблагородніших корон: можна стверджувати, що вони вселяють глибоку пошану оленям річного віку. Таким чином, практична незручність пишної корони рогів стократ компенсується її високим духовним смислом. Уклонившись у бік Ґерінґа, він провів паралель між рогами оленя й жезлом маршала, що мало корисний як зброя у битві, але робить його фізично недоторканним завдяки тій величі, якої він йому надає. Отже, завершив він свою думку, тоді як первісні ознаки генітальної мужности, ховаючись у найглибших і найзахованіших закутнях тіла, пригинають оленя до землі, корона рогів, здіймаючись у небо, огортає її сяйвом, яке вселяє страх і повагу навіть найагресивнішим із його молодих суперників.

Маленький професор прочитав свою лекцію з глибоким натхненням і не відчув тієї холодности, з якою прийняла її публіка. Він ще не знав, із якою ненавистю це суспільство ставилося до думок і мови, що відрізнялися від думок приземленого загалу. Далі заговорили про вагу оленів і, зокрема, про співвідношення між живою вагою оленя та вагою забійною, тобто шматками м'яса, призначеними для споживання. Ессиґ і тут мав свою думку, якою він поквапився поділитися з присутніми. Щоб визначити забійну вагу, відштовхуючись від ваги живої, пояснив він, треба взяти 4/7 від ваги живої, додати до них половину цієї ж таки ваги й поділити цю суму на два. Результат і буде забійною вагою. Ґерінґ попросив повторити йому формулу, потім дістав олівець у золотому корпусі й здійснив швидкий підрахунок на пачці сигарет.

— Отже, пане професоре, — зробив він висновок, — я, що маю сто двадцять сім кілограмів живої ваги, маю вагу забійну, яка не перевищує шістдесят вісім кілограмів. Я не знаю, чи журитися з такого результату, чи пишатися ним!

І він вибухнув дитячим сміхом, ляскаючи себе по стегнах. Гості зареготали й собі, але їхній сміх був позначений відтінком скандалу, а отже, й осуду на адресу малого професора. Той це відчув і вирішив загладити свою помилку. Розмова торкнулася лосів, і йому здалося доречним розповісти анекдот про короля Швеції Ґустава П'ятого, який щороку очолював велике полювання на лосів, попри те, що йому було вже вісімдесят два роки. Усіх гостей делікатно попередили, що позаяк його величність має слабкий зір, то кожен, хто опиниться неподалік від нього під час ловів, учинить розумно, якщо закричить: «Я не лось!» Так і зробив один із впливових гостей наприкінці полювання, але на його превеликий жах, він побачив, як старий монарх притулив рушницю до плечей і вистрелив, прицілившись у нього. Він був легко поранений, його винесли на ношах, а після того, як галас і метушня закінчилися, він дістав змогу порозумітися з королем. Той попросив у нього пробачення. «Але ж, величносте, — здивувався поранений, — коли я вас побачив, то закричав: «Я не лось!» І мені здалося, що мій вигук ви почули, а проте вистрелили, прицілившись у мене!» Король замислився на хвилину, а тоді відповів: «Мій друже, ви повинні мені пробачити. Я вже трохи недочуваю. Так, я почув ваш крик. Але мені здалося, що ви крикнули: «Я лось!» І тоді, природно, я вистрелив!»

Ця розповідь мала катастрофічні наслідки. Ґерінґ шанував культ своєї першої дружини, шведки Карін, яка померла 1931 року й була похована під його розкішним палацом Карінгол, який став, по суті, її мавзолеєм. Відтоді все, що стосувалося Швеції, було для нього священним, і анекдот маленького професора, що висміював Ґустава П'ятого, пролунав у тиші, пройнятій жахом. Великий мисливець Райху підвівся й вийшов із кімнати, не сказавши Ессиґові жодного слова. Він уже не міг побачитися з ним, бо мав поїхати на завтрашню нараду в Растенбурґ, і коли він вирушив туди, професор уже дві години, як був в Ерсбергаґенському лісі, біля східного кордону заповідника, з єгерем, якому Ґерінґ доручив знайти для нього оленя, найстаршого, найзахудалішого, з найбільш потворною головою на весь Ромінтен.

Так і не пощастило з'ясувати всіх подробиць трагічного випадку, який стався того ранку, справивши ефект землетрусу в маленькій лісовій колонії Ромінтенського заповідника. Двоє чоловіків вирушили на мисливській підводі туди, де перебував олень із потворною головою, призначений для малого професора, якого єгер вистежив ще вчора, коли перші промені світанку тільки ковзнули по верхівках ялин. Кілька променів проникли також, ніби хотіли зробити їм послугу, на край невеличкої галявини, саме на лінію прицілу мисливців, які сиділи на вишці, що стояла серед дерев, метрів за тридцять звідти. Єгер, радий, що йому пощастило так швидко і так вдало виконати свою місію, зробив клієнтові знак, що той може стріляти. Професор притулив рушницю до плеча й цілився так довго, аж єгер почав боятися, щоб олень не зник у чагарнику. Нарешті пролунав постріл. Олень упав, наче підкошений, але підхопився на ноги так швидко, що ні про яку серйозну рану не могло йтися. Двоє чоловіків відразу переконалися в тому, що заряд шроту лише вщент розніс єдиний ріг, до того ж спотворений і жалюгідний, який був у цього оленя. Втративши останній знак своєї гідности, схожий тепер на худого виснаженого віслюка, ще наполовину оглушений пострілом і падінням, олень залишався на місці, очманілий, з головою, обернутою в напрямку вишки.

— Швидко, пане професоре, стріляйте, поки він не втік! — благально скрикнув єгер, відчуваючи пекучий сором за клієнта.

І почалася безладна стрілянина, яка розбудила всю округу. У повітрі літали грудки перегною разом з опалим листям, падали на землю збиті пострілами гілки, стовбури дерев були зрешечені шротом. І лише безрогий олень здавався невразливим серед цієї стрілянини. Легким клусом він добіг до краю галявини і зник у кущах, ніби й не чуючи істеричної рушничної пальби. Єгер підвівся, розминаючи ноги й зіщулившись від холоду.

— Після такого шарварку, — похмуро промовив він, — з полюванням на сьогодні покінчено. Доведеться повернутися з порожніми руками. Цього вечора нас чекає клізма з перцем, — докинув він, силувано посміхаючись, щоб приховати від клієнта свою лють.

То був поширений у Східній Прусії ритуал покарання невправних мисливців, коли жертві заганяли в задній прохід через цівку рушниці, умисне нечищену після полювання, суміш шнапсу з білим перцем.

Єгер нетерпляче брів у мокрій траві, чекаючи професора, який непоясненно затримався на вершині вишки. Він лише стенув плечима, коли почув, як той кричить: «Я бачу оленя! Он там, у просіці, між буками! До нього буде метрів із п'ятсот! Я вистрелю в нього кулею!»

Пролунав останній постріл із рушниці. Потім тиша, а тоді знову почувся голос професора, який відставив рушницю й приклав до очей бінокль.

— Ходіть сюди, єгерю, схоже, я його застрелив.

Це вже було щось геть неймовірне, проте єгер зітхнув і чемно приєднався до клієнта, піднявшись на вишку. І справді, у бінокль він побачив тіло оленя, яке лежало на просіці, що тяглася до самого обрію, розділяючи на дві половини буковий ліс. Відстань була дуже великою, і навіть найвлучніший стрілець не зміг би повалити тварину з такої відстані. Проте вона там лежала й здавалася значно темнішою, аніж руда шкіра того оленя, на якого професор марно витратив увесь свій заряд шроту.

Вони пішки рушили до просіки в буковому лісі. Олень, здавалося, спав, поклавши голову на передні ноги, розкішна корона рогів кольору слонової кості велично здіймалася над ним. Могутнє й туге тіло здавалося вирізьбленим з ебенового дерева. Воно було ще тепле. Куля влучила йому у груди.

Єгер мав таке відчуття, що зараз знепритомніє. З першого погляду він упізнав Канделябра, оленя номер один у Ромінтенському заповіднику, якого всім лісникам і всім єгерям було наказано пильно охороняти й оберігати. А цей психопат Ессиґ забув про будь-яку пристойність і тепер виконував навколо цих шляхетних останків дикунський танець, супроводжуваний радісними завиваннями. Проте інструкції були дуже строгими: усі працівники заповідника мусили з великою пошаною ставитися до гостей першого єгеря Райху. Хоч би якою тяжкою була його провина, Ессиґ не мав навіть здогадуватися про це. Тому, коли він, мало не луснувши від гордости, повернувся в Єґергоф, його зустріли вітальними криками та судомними посмішками, що їх не могло зробити природними навіть шампанське, яке щедро всім наливали.

— Розумієте, — повторював професор кожному зустрічному, — я ніколи не стріляв шротом. Моя спеціальність — стріляти кулями!

І він щиро сумував, що перший мисливець Райху відсутній і не може розділити з ним його радість. Ґерінґ мав повернутися увечері наступного дня, коли вже споночіє, але всі запевняли маленького професора, що він повернеться не раніше як за тиждень. Усю ніч люди працювали, щоб підготувати йому його трофей, і провели вранці наступного дня. Він був трохи здивований таким поспіхом, але променився радістю й щастям, забравши із собою найважчі та найгармонійніші за всю історію Ромінтена оленячі роги — вони набирали двісті сорок очок за системою Надлера.

Ґерінґ приїхав уже опівночі. Наступного ранку о десятій годині він сидів за сніданком, у якому заячий паштет, м'ясо дикої гуски та м'ясо поросяти дикого кабана під маринадом і засмажене до хрумкої кірки м'ясо косулі гармонійно поєднувалися з вудженою лососиною, балтійським оселедцем та фореллю в желе, коли перед ним постав головний єгер у парадному мундирі, з обличчям, що застигло від глибокого смутку, який він намагався мужньо приховати. Побачивши опасистого чоловіка в парчовому домашньому халаті, чиї маленькі ніжки ховалися в пантофлях із хутра видри, що височів над горою смачних наїдків, він умить утратив свою стриманість.

— Сьогодні вранці мені повідомили приємну новину, — відразу атакував його Ґерінґ. — Маленький професор покинув нас учора. Ви його провели добре? Він підстрелив оленя?

— Так, пане великий єгерю.

— З кривими рогами, старого й кощавого, такого як розпорядився йому підсунути?

— Ні, пане великий єгерю. Професор Отто Ессиґ із Ґеттинґенського університету підстрелив Канделябра.

Дзенькіт посуду, тарілок і склянок, які одним помахом руки були зметені зі столу й розбилися на скалки на плитах підлоги, примусили прибігти метрдотеля. Ґерінґ із заплющеними очима, наче сліпий простягав перед собою свої схожі на товсті сосиски руки, обтяжені перснями та золотими ланцюгами.

— Йоахіме, — промурмотів він слабким голосом, — чашу! Швидко!

Метрдотель миттю зник і повернувся з великою оніксовою чашею в руках. Він поставив її перед райхсмаршалом. Вона була наповнена дорогоцінним камінням, і Ґерінґ жадібно занурив у неї руки. Потім, не розплющуючи очей, він почав повільно перебирати в пальцях суміш гранатів, опалів, аквамаринів, турмалінів, яшми, бурштину, бо його переконали, ніби дорогоцінне каміння має властивість, розряджаючи електрику, що накопичується в тілі людини, заспокоювати її нерви та повертати їй спокій. У такий спосіб він також боровся зі своїми спокусами морфініста, бо каміння принаймні не завдавало шкоди його організмові й задовольняло його потяг до розкоші.

— Принесіть мені роги, — наказав він.

— Професор учора забрав їх із собою. Він не захотів розлучатися з ними, — пробелькотів головний єгер.

Ґерінґ розплющив очі й подивився на нього з хитринкою в погляді.

— Ви правильно вчинили. Для вас усіх краще, коли я вже більше їх тут не побачу. Канделябр! Король ромінтенських табунів! Але як міг це зробити той покидьок людства! — люто вигукнув він.

І тоді головний єгер мусив розповісти йому про неймовірне полювання професора Ессиґа, про шалений обстріл старого оленя, якого позбавили його єдиного рога, про розгубленість єгеря й про ту останню кулю, випущену навмання, з величезної відстані й про непоясненну присутність Канделябра на східній околиці заповідника. Такий збіг неймовірних обставин був таким схожим на вирок долі, що Ґерінґ замовк, пригнічений, глибоко стривожений, так ніби перед ним несподівано відкрилася таємничість речей.

* * *

Наприкінці літа 1942 року в Ромінтенському заповіднику тільки й розмов було що про велике полювання, яке планував Еріх Кох, гауляйтер Східної Прусії, поблизу мазурських озер, у трьох округах, які перший єгер Райху відступив йому для особистого полювання. Ішлося про облаву на зайців дуже великого масштабу, бо передбачалося використати три тисячі загоничів, з них п'ятсот верхівців. Увесь головний штаб Растенбурґа та всі великі місцеві начальники мали взяти участь у цьому святі, після якого мали обрати короля полювання.

Одного вечора головний єгер повернувся з Тракенена, ведучи за своїм англійським возом величезного чорного мерина, обплутаного тугими м'язами, волохатого і з широким, як у жінки, задом.

— Це для вас, — сказав він Тифожеві. — Я вже давно хотів посадити вас у сідло. Велика облава гауляйтера надала мені добру нагоду. Але як нелегко було мені знайти коня під вашу вагу! Це напівкровок із домішкою арденської крови, йому чотири роки, але погляньте на його горбоносу морду й чорну блискучу шерсть; це очевидна ознака берберської породи, попри його великі розміри. Він важить не менш як тисячу двісті фунтів і має зріст близько метра вісімдесятьох сантиметрів у загривку. У давнину таких коней запрягали у великі карети. Дуже швидко він не побіжить, але спроможний витримати в сідлі трьох таких, як ви. Я його випробував. Його не зупинить жодна перешкода, й він не боїться ані річок, ані колючих чагарників. Він трохи впертий, та коли побіжить учвал, його не зупиниш. Пре, наче танк.

Коли Тифож вступив у володіння своїм конем, до звичних емоцій його самотнього серця домішалося передчуття тих великих справ, які вони здійснять разом. Тепер він щоранку вирушав до старого Пресмара, який колись доглядав імператорські карети. До його володінь входили досить велика стайня, кузня і критий манеж. Саме там оселили його великого коня. Під керівництвом Пресмара, який був дуже радий, що знайшов застосування своєму педагогічному покликанню, притаманному кожному чоловікові, що має справу з кіньми, Тифож навчався доглядати свого коня та їздити верхи. Радість, яку він знаходив у близькості цього великого тіла, наївного й теплого, яке він обтирав жмутом соломи, чистив скребницею та щіткою, спочатку нагадала йому про райнських голубів і ті щасливі години, які він проводив у голубнику. Але незабаром він зрозумів, що це порівняння поверхове й пов'язане з непорозумінням. Насправді ж, чистячи та натираючи боки своєму коневі, він отримував ту саму скромну втіху, яку переживав тоді, коли чистив собі чоботи та черевики, але тепер ця втіха піднялася на запаморочливу висоту. Бо якщо райнські голуби були його перемогами, потім улюбленими дітьми, то тепер він, власне кажучи, утішав себе самого, турбуючись про свого коня. І це було для нього відкриттям примирення із самим собою — цей смак до власного тіла, ця поки що невиразна ніжність до чоловіка на ім'я Авель Тифож, яка прийшла до нього через мерина-велетня, що його привели з Трахенена. Одного ранку, коли на його коня впав сонячний промінь, він помітив, що на його чорній, як смола, шкірі заграли голубі блискітки у вигляді концентричних кіл… Отже, цей бербер сам підказав Тифожеві, як його назвати, й Тифож нагородив його ім'ям Синя Борода.

Уроки верхової їзди Пресмара були спочатку простими, але вимагали від учня неабияких зусиль. Старий загнуздував коня і сідлав його, але не чіпляв остроги. Тифож мусив сідати верхи одним стрибком, а потім починав труситися в сідлі, кружляючи по манежу дрібним клусом, що тільки й міг, на думку старого екіпажника, навчити новачка правильно сидіти на коні, хоча в кінці такого сеансу учень злазив із коня розбитим, розламаним і з пекучим болем у натертій промежині.

Спочатку Пресмар спостерігав за своїм учнем осудливим поглядом, не зрушуючи з місця, й зауваження, які він робив, іноді були невблаганними. Верхівець нахилявся вперед, болісно скорчившись і відкинувши ноги назад. Ось-ось вивалиться з сідла, а крил у нього нема! А слід було, навпаки, відкинути тіло назад, підтягнувши сідниці, ноги витягти вперед, й довести цю позу до досконалости, розпроставши спину та плечі. Не висловлюючи відкритого протесту проти такого брутального ставлення, Тифож, проте, подумки називав Пресмара бридким раком-самітником, що замкнувся у вузькому й мертвому світі своєї стайні, в якій, проте, не знаходить для себе ніякої радости. Але одного дня він змінив свою думку про нього, коли, сидячи з ним у приміщенні, де було складено сідла, він почув, як старий розповідає про те, як треба ставитися до коней, і побачив, як цей пережиток давніх часів несподівано виявив гострий розум, знайшов правильні й гарні слова для того, щоб виразити свої думки. Умостившись на високому табуреті, схрестивши свої худі ноги та вимахуючи в повітрі чоботом, із моноклем в оці, доглядач карет Вільгельма Другого, почав із того, що позаяк кінь і верхівець є живими істотами, жодна логіка, жоден метод не можуть замінити потаємну симпатію, яка повинна їх об'єднати, і яка передбачає, щоб верхівець володів такою важливою рисою, як тактовність у ставленні до свого коня.

Потім, після мовчанки, яка мала надати глибокого змісту його останнім словам, він почав викладати свої міркування стосовно того, як треба об'їжджати коней, які Тифож вислухав із глибокою цікавістю, бо в них ішлося про те, як вага вершника впливає на рівновагу коня, тобто вони мали прямий стосунок до його форичного призначення.

— Об'їжджання, — сказав Пресмар, — це щось, безперечно, набагато прекрасніше й витонченіше, аніж зазвичай вважають. Воно має на меті допомогти тварині відновити свій природний біг та свою природну рівновагу, порушені вагою вершника.

Порівняйте, наприклад, динаміку коня й динаміку оленя. Ви побачите, що вся сила оленя в його плечах та в шиї. Натомість уся сила коня в його крупі. І плечі в коня пласкі й недорозвинені, а в оленя худий і обвислий круп. Тому головна зброя коня — його задні ноги, якими він хвицається, тоді як олень б'ється й захищається рогами. Тому в битві олень рветься вперед, бо так йому велить його природа, а кінь, навпаки, відступає назад, підкидаючи круп і хвицаючи задніми ногами. Насправді кінь — це круп із передніми органами, що його доповнюють.

Що ж відбувається, коли вершник сідає на коня? Придивіться добре, в якій позиції він перебуває: він сидить набагато ближче до плечей коня, аніж до його крупа. Фактично дві третини його ваги лягають на плечі коня, що є, як я вже сказав, слабкими й легенькими. Перевантажені в такий спосіб плечі зсудомлюються, і їхня закляклість переходить на шию, голову, на рот, лагідність, гнучкість і чутливість якого становлять головну цінність верхового коня. І ось під вершником опиняється скута, розбалансована тварина, яка дуже погано підкоряється посмикам його вуздечки.

І тут починається об'їжджання. Воно полягає в тому, щоб, наскільки можливо, перенести вагу вершника на круп, щоб плечам коня стало легше. А для цього кінь повинен якомога більше налягати на задні ноги, якомога далі переносити їх уперед, одне слово, хоч мені й не дуже подобається це порівняння, він має стати чимось схожий на кенгуру, вся вага якого припадає на задні кінцівки, тоді як передні залишаються в нього вільними. Через різні вправи об'їжджання має на меті примусити коня забути про паразитну вагу верхівця й повернути його до цілком природного стану, довівши штучне навантаження до досконалости. Воно виправдовує аномалію, запровадивши нову організацію, в якій кінь знаходить своє місце.

Отже, верхова їзда як мистецтво управляти мускульними силами коня полягає головним чином у тому, щоб підкорити його круп, у якому вони зосереджені. Його стегна повинні відчувати найлегший натиск ноги верхівця, а сіднична зона мати ту м'яку гнучкість, яка робить коня рухливим, від чого залежить усе інше.

І великий майстер каретної справи підхопився на ноги й озирнувся на свій власний круп — неймовірно худий і кощавий, вигнув дугою ноги, ніби обхопивши ними боки уявного коня, й кілька разів пройшовся по кімнаті, розтинаючи повітря своїм стеком.

Хоч би якими абстрактними й витонченими здавалися міркування Пресмара про різницю між оленем і конем вони знаходили підтвердження в тих далеких поїздках, які Тифож тепер здійснював на Синій Бороді. За відсутности собак, яких Ґерінґ досі терпіти не міг, здавалося, що кінь зрозумів, чого від нього чекають, і винюхував оленячі сліди з азартом справжнього гончака, так ніби природа постановила, що ці антагоністичні тварини неминуче мають зійтися у двобої.

Одного вечора, коли він затримався в золотавому затінку стайні, де плавав цукристий запах гною, дивлячись, як блискучі крупи хвилями то здіймаються над стійлами, то опускаються, він раптом побачив, як хвіст Синьої Бороди піднявся трохи навскоси й у самій його основі відкрився анус, маленький, опуклий, твердий, герметично закритий і стягнутий до центру, наче гаманець зі шворочками. Аж раптом гаманець розкрився зі швидкістю бутона троянди, знятого в режимі прискореного кіно, вивернувся як рукавичка, виставивши назовні рожевий та вологий вінчик, і виштовхнув кульки гною, досконало сформовані й блискучі, які скотилися одна за одною в солому, не розламуючись. Такий ступінь досконалости в акті дефекації здався Тифожеві найвищим підтвердженням теорій Пресмара. Тепер уже не випадало сумніватися, що вся сутність коня в його крупі, й це перетворювало його на Генія Дефекації, Анусного Янгола.

Тоді ж таки йому розкрилася причина того давнього магічного впливу, який справляє кінь на людину, й уся символічність пари, яку утворюють вершник та його кінь. Сидячи на величезному й щедрому крупі коня, вершник з упертою наполегливістю притуляє до нього свій маленький круп, безплідний і плаский. Він марно сподівається, що в якийсь спосіб випромінювання Анусного Янгола благословить і його власну дефекацію. Але його надія не справджується: викиди його лайна залишаються нерівними, неоднаковими, то надто сухими, то надто вологими та розм'яклими, але завжди смердючими. Лише повне злиття кінського та людського крупів дозволило б людині набути ті самі органи, які забезпечують коневі його бездоганну дефекацію. Саме такою істотою є Кентавр, у якому людина тілесно злита з Анусним Янголом, де круп вершника й круп коня утворюють один круп, й обоє здобувають у винагороду духмяні золоті яблука.

Що ж до первісної ролі коня в полюванні на оленя, то її смисл є досить очевидним. Це переслідування Янгола-Фалоносця Анусним Янголом, переслідування й убивство Альфи Омегою. І Тифож був глибоко здивований, знову виявивши дивовижну гру інверсії, яка перетворювала боязкого товстозадого коня на грізного й нещадного вбивцю, а короля лісу з його символом мужности, царственною короною рогів, на нещасну зацьковану жертву, яка марно благає пощади.

* * *

Великий наступ на Східному фронті у вересні, який мав на меті захопити Сталінград, примусив Еріха Коха відкласти своє полювання. Потім ранні приморозки поклали кінець надто теплій осені, а коли випав перший сніг, то всі подумали, що життя знову увійде в сонливий стан зимової сплячки. Саме тоді полювання було призначене на початок грудня, й приготування до нього поновилися. Проте його знову довелося відкласти, бо Ґерінґ, головний гість на святі, був посланий до Італії, щоби вдихнути новий ентузіазм у союзника, який занепав духом. Кінець кінцем, велике полювання на зайців, організоване гауляйтером Еріхом Кохом, відбулося 30 січня.

Уже 25 січня Тифож вирушив у дорогу разом із першими загонами, що входили до п'ятиста кінних загоничів. Збірним пунктом призначили містечко Арис, яке було за сто кілометрів на південь, посеред мазурських боліт. Вони приїхали туди через три дні. Їм видали квитки на поселення до жителів регіону, які мали стайні, де можна було розмістити коней. Тифож, одягнений і взутий у все нове, тішився з обставин, які надали йому можливість реквізувати собі кімнату в цивільних людей, наче в завойованій країні. Німець досі був переможцем, а француз полоненим? Тифож у цьому засумнівався, коли дзвенів підошвами своїх підкованих чобіт по хіднику, де стояли довжелезні черги закутаних жінок, тягнучись до крамниць із порожніми полицями. За столом його обслуговували з пошаною, і він розбалакував, приховуючи своє походження, яке його валійський акцент та незаперечна близькість до Залізного чоловіка робили непроникним.

Але справжнім джерелом нової сили та переможної юности, що нуртували в ньому, був Синя Борода, його брат-велетень, якого він відчував живим між своїми стегнами і який вивищував його над землею та людьми. Іноді під час тривалої поїздки, яка привела його аж у Мазурію, щоб трохи відпочити, він дозволяв собі відхилитися назад і лягти спиною на круп коня й дивився, як у нього над головою розгойдується синє небо, відчуваючи під своїми лопатками м'язи сідниць, що перебували в безперервному русі. Або навпаки він лягав наперед, обхоплюючи руками шию Синьої Бороди, і притулявся щокою до блискучої та вологої гриви. Коли він перетинав сільський майдан, запруджений людьми з нагоди ярмарку, його кінь раптово зупинився в самій гущі натовпу. Тифож відчув, як його підняло на вигнутому хребті, а на бруківку ринув водоспад. Обляпані гноєм люди сипнули врозтіч, сміючись або лаючись, а француз, незворушний, огорнутий солодкавими випарами, що підіймалися з-під нього, спізнав п'янке враження, що це він — і ніхто інший — велично випорожнюється на очах у своїх підданих.

Роль, яку йому відвели на полюванні, була далеко скромнішою. Піші загоничі підчищали підлісок і пагористу місцевість. Цілком логічно, вершникам дісталися рівнини й поля. Площа території, по якій мали пройти загоничі, становила близько чотирьохсот гектарів і включала в себе кілька озер. Про те, щоб її якось відгородити, не йшлося — не застосовували ні щити, ні мотузки, ні прапорці, це була звичайна облава на зайців, коли загоничі й мисливці вирушали по двоє — один праворуч, а другий ліворуч — кожні три хвилини, щоб потім зійтися в одному пункті, прямуючи до нього різними дорогами. У такий спосіб люди утворювали величезне півколо, кінці якого зближалися, щоб зрештою зімкнутися в кільце, більш або менш щільне. За сигналом мисливці — які були один від одного дуже близько — припиняли стріляти всередину кола й стріляли тепер тільки назовні.

З усіх видів бійні, які мав змогу спостерігати Тифож, ця була найжорстокішою й наймонотоннішою. Сполохані зайці мчали, мов стріли, але потім натикалися на інших, що втікали в протилежному напрямку. Розгублені й ошелешені, вони металися в різні боки, й краса їхньої природної втечі з її петляннями та подвійним слідом перетворювалася на панічну метушню, яка ставала ще безладнішою під пострілами, що гриміли звідусіль. Останнім враженням, яке Тифож виніс із того дня, був величезний килим рудого й білого кольору, утворений із тисяч двохсот зайців, забитих під час полювання. Стоячи сам-один у центрі того кладовища, Ґерінґ, якого проголосили королем полювання за двохсот зайців, що загинули від його рушниці, позував своєму офіційному фотографу, випнувши живіт і тримаючи маршальського жезла у правиці.

Наступного ранку вся німецька преса в чорній жалобній рамці повідомила про капітуляцію під Сталінградом маршала фон Паулюса з його двадцятьма чотирма генералами та стома тисячами солдатів Шостої армії, які ще залишилися живими.

* * *

Скориставшись тим, що в його відрядженні не було вказано, якою саме дорогою він повинен повернутися до Ромінтена, Тифож обрав собі не пряму дороге через Лік і Тройбурґ, а поїхав на північ через Мазурію, найсуворіший і найбільш цікавий з погляду історії край Східної Прусії. Здавалося, над цією пустельною рівниною, де глибокі яри, зарослі рідким вільшаником, чергувалися з льодовиковими валунами, під якими останні слов'яни, що боролися з німецьким нашестям, ховали своїх мерців, досі тяжіє прокляття тих війн, які точилися тут протягом тисячі років, заливаючи кров'ю навколишні місця. Від часів давнього слов'янського вождя Стардо, що воював із тевтонськими рицарями, до перемог Гінденбурґа над солдатами Ренненкампфа, проминаючи битву під Танненберґом, у якій Ягеллон розгромив війська храмовників та мечоносців, ця земля густо вкрита кістками, зруйнованими фортецями та знаменами, що були пошматовані кулеметним вогнем.

Проїхавши по вузенькій смужці землі, яка розділяє озера Шпірдинґ та Тиркло, він дістався до села Дроссельвальде. Його вело вперед серйозне й радісне передчуття, що невідома, але вирішальна для нього мета чекає на нього в кінці його шляху. Після Сталінграда важке дихання великої машини, яка творить історію, знову потрясло землю до самих її глибин. Тифож мав таке відчуття, що хтось його підкорив, керує ним, командує, і він робив усе, що від нього вимагали, з відчуттям похмурого щастя. Він проминув маленьке село з напрочуд дивною назвою Slangenfliess, тобто Руно Змії — і зупинився приголомшений.

На пагорбі з великих каменів льодовикової морени, що здавався велетенським на цій пласкій рівнині, височів масивний і строгий силует замку Кальтенборн. Виїхавши з Шланґенфліса Тифож міг бачити лише південну сторону фортеці, ту, яка нависала над кількома урвищами. Фортечний мур повторював рельєф пагорба і сходився, наче ніс корабля, на величезній башті, високій будівлі з бурих каменів, понад якою нависала над порожнечею ґалерея з навісними бійницями, підтримувана лише ребрами контрфорсів. Але за цим муром, увінчаним через рівні проміжки відстані баштами та підтримуваним важкими контрфорсами, безліч дзвіничок, вежок, димарів, дзвонів, шпилів, флюгерів і гребенів, а також знамен і штандартів створювали видовище яскраве й тріумфальне. Його опанувала впевненість, поєднана з гірким хвилюванням, що за цими високими мурами відбувається життя організоване й тим інтенсивніше, що воно цілком приховане.

Він пустив коня по дорозі, яка зиґзаґами підіймалася до замку. Дорога привела його до північного фасаду, перед яким була широка похила еспланада, на якій працював старий чоловік із високим кашкетом на голові, підмітаючи сніг. Вузькі бійниці, рівномірно розподілені вздовж муру, анітрохи не пожвавлювали цю похмуру фортецю, тим більше, що дві башти, гостроверхі, але з дещо притупленими дахами подавляли своєю масою вузький портал, захищений ґратами. Це була цитадель сувора й непривітна, в багрових і чорних тонах, задумана й побудована для війни людьми, байдужими до радости й краси. Проте, на відміну від грубого зовнішнього вигляду, внутрішній простір свідчив про ту веселу й радісну атмосферу, яку Тифож відчув за цими старими мурами. Дахи з глазурованої й барвистої черепиці нависали над терасами, де виблискувала цілком сучасна зброя; червоні знамена з чорною свастикою ляскали під крижаним вітром, а вухо іноді там уловлювало музику сурми або відлуння пісні.

Тифож перекинувся кількома словами з підмітальником, потім попросив його доглянути за Синьою Бородою, прив'язавши коня до дерева, а що всередину замку він увійти не міг, то вирішив обійти навколо його мурів, принаймні дістатися до найбільшого контрфорса, який він побачив знизу. Це була нелегка прогулянка, бо хоч попід муром і зміїлася вузька стежка, вона часто зникала під скелею або муруванням, і йому доводилося спускатися до самого підніжжя гори й підійматися знову, коли перешкода залишалася позаду. Він до пуття не розумів, чого йому треба, проте відчував, що чекає якогось схвалення, якогось підтвердження, якогось дозволу, чогось такого нарешті, що скидалося б на письмове розпорядження долі з її печаттю, яка підтверджувала б, що це вона послала Тифожа до Кальтенборна. Він знайшов те, що шукав, біля самого підніжжя контрфорса, що підпирав велику башту, але для цього йому довелося заглибитися в хащі колючого чагарника, бузини, калини та ломикаменю, що їх виткі рослини, які звисали з муру, робили ще більш непрохідними. Та цього було не досить. Діставшись до самого підніжжя контрфорса, Тифож ще мусив голими руками розчистити сніг, який там накопичився. Але помалу-потроху відповідь Кальтенборна з'явилася перед його очима: у цьому місці в контрфорсі було зроблено ніби нішу, й мурування, що нависало згори, спиралося на плечі бронзового Атланта. Зігнувшись і скорчивши гримасу під вагою, яка його придавила, чорний колос присів навпочіпки, піднявши коліна до самого підборіддя, нахиливши потилицю під прямим кутом, упершись руками в камінь. Скульптура була далека від мистецької досконалости й дихала бундючним академізмом доби останнього німецького кайзера. Не було жодного сумніву, що цю статую зовсім недавно прилаштували під великою баштою, яку вона начебто тримала на своїх плечах і всю фортецю разом із нею. Але той факт, що вона була похована під рослинністю й снігом і що Тивож її відкопав, став для француза переконливим доказом, що титана прилаштували під фортецею Кальтенборн не випадково, а умисне для того, щоб подати йому знак.

Повернувшись у село Шланґенфліс, він зайшов до шинку під вивіскою «Три мечі», де за кухлем пива в розмові з шинкарем довідався про все, що він хотів знати про замок та про його власника.

Предметом гордости великих родин Східної Прусії було походження від тевтонських рицарів, які одержали з рук імператора Фрідріха Другого та папи Григорія Дев'ятого цю далеку поганську провінцію, щоб вони її навернули до християнства. Генеалогічні претензії, які побожно плекала кожна юнкерська родина наражалися на одну пікантну перешкоду: адже тевтонські рицарі були ченцями й давши як такі обітницю цноти, цілком логічно не могли мати нащадків. Але амбіції графів Кальтенборнських були ще вищими, бо вони претендували бути нащадками рицарів-мечоносців, ще стародавніших і відважніших завойовників, аніж тевтони. Бувши релігійним об'єднанням, яке 1197 року заснував Альберт фон Апельдом, член Бременського університету, мечоносці перетворилися на військовий орден із волі Альберта Буксгевдена, єпископа Ризького, який зробив їхньою емблемою два мечі на червоному штандарті, нашиті ліворуч на їхніх білих мантіях. Рицарі Христа Двох Мечів у Лівонії — такою була їхня повна назва — за тридцять років до того, як у Прусію прийшли тевтонські рицарі, завоювали Лівонію, Курляндію та Естонію. Але ослаблені безперервними війнами проти литовців та русів, вони звернулися до тевтонів із пропозицією об'єднатися. Це об'єднання було схвалене папою 1236 року й освячене у Вітербе в присутності Великого Магістра тевтонів Германа фон Зальца. І хоч мечоносці зберегли за собою автономію та управління Лівонією, вони відтоді поєднали свою долю з долею тевтонів, водночас плекаючи таємне, але гостре усвідомлення того, що їхні предки були більш шанованим й більш славними рицарями, аніж предки їхніх союзників. Герб Кальтенборнського замку у своїй класичній простоті нагадував про історію цих двох орденів-братів. Графи Кальтенборнські справді носили на своєму одязі три мечі на срібному полі, обернуті гострими кінцями вгору до чорної стрічки нагорі герба. Три червоні мечі на білому тлі нагадували про два мечі мечоносців, до яких приєднувався меч тевтонів. Чорна стрічка вгорі додавала до білого й червоного кольорів третій колір — колір пруського прапора.

— Що ж до трьох мечів на вивісці корчми — то вони не тільки є емблемою мого закладу, — лукаво докинув корчмар, — а їх можна також побачити, набагато більшими, ніж у реальності й обернутими до неба на перилах великої тераси замку, на вершині східної башти Атланта.

Щодо самого замку, одного з найвеличніших у Східній Прусії, то десь на початок двадцятого сторіччя він був приречений на зруйнування, попри зусилля графа, який уперто жив у ньому й далі намагався лагодити всі ті проломи, які робив час у корпусі цього старого корабля. Порятунок прийшов від Вільгельма Другого, який любив цей край, де були його найкращі мисливські угіддя. Кайзер, який у 1900 році наказав реставрувати замок Верхній Кеніґсбурґ поблизу Селестата, наче хотів кинути виклик давньому західному ворогові, вирішив, що інша фортеця, гідна його монаршого правління, має бути відбудована на східному кордоні імперії для захисту від слов'янських вторгнень. Робота з відбудови замку завершилася тільки незадовго до війни 1914 року, й археологи визнали її надмірною, бо, як і раніше у Верхньому Кеніґзберзі, будівельники створили велетенський, помпезний і невиправдано новий макет, і це при тому, що тевтонську архітектуру модерним реставраторам зіпсувати не так легко, бо мандрівні рицарі, які її створювали, вклали в неї усі спогади про свої мандри та свої містичні мрії, а тому не дивно, що в одній будівлі співіснують елементи сарацинські, венеційські й німецькі.

Оновлена фортеця Кальтенборн не могла не привернути до себе увагу одного з керівників штурмових загонів Йоахіма Гаупта, який із 1933 року займався створенням напіввійськових шкіл, організовуваних на взірець знаменитої імперської школи в Плені, що мали підготувати еліту майбутнього Третього Райху. Наполи — націонал-політичні навчальні заклади, які здебільшого розташовували в реквізованих замках та монастирях, примножувалися з року в рік, хоч кар'єра Гаупта закінчилася в 1934 році після «ночі довгих ножів» і заборони діяльности штурмових загонів. Роботу Гаупта перебрав на себе й продовжив один із високих чинів СС, обергрупенфюрер Авґуст Гайсмаєр, який призначив людей Гіммлера керівниками сорока уже створених шкіл. Наполу Кальтенборна теоретично віддали під оруду графа фон Кальтенборна, останнього представника роду, чиї апартаменти займали одне крило замку. Проте це був старий чоловік, чия відданість пруській традиції робила його нечутливим до спокус нового порядку, створеного Третім Райхом, — він сумнівався, що з Баварії або Австрії може надійти якась допомога для Прусії, і його інтереси, цілком спрямовані на історичні та ґеральдичні дослідження, перешкоджали йому здійснювати ефективне управління школою. І хоч за генералом залишили титул Командора наполи з поваги до його минулого і щоб надати йому місце в його власному замку, у практичному плані керівництво передали штурбанфюрерові СС Стефану Рауфайзенові, який запровадив у Кальтенборні сувору дисципліну і для тридцятьох учителів школи, і для півсотні солдатів та унтерофіцерів, і для чотирьохсот учнів.

* * *

Повернувшись до Ромінтена, Тифож якось у присутності головного єгеря згадав про фортецю Кальтенборн, яка справила на нього таке глибоке враження. Він тоді довідався, що генерал фон Кальтенборн брав участь у полюванні гауляйтера Коха, але не зміг його пригадати, попри всі ті уточнення, які дав йому головний єгер. Це його засмутило, ніби віщувало якесь нещастя, й віднині, хоч він і виконував сумлінно всі свої обов'язки в Ромінтені, його дух і серце перебували в іншому місці, вони летіли до Мазурії, до тих високих мурів, за якими кипіло бурхливе, хоч і відлюдне життя, лунали пісні, яких він досі ніколи не чув.

Рання, напрочуд тепла весна уже наповнила все навколо своїми ніжними пахощами, коли Тифож поїхав, як він робив щомісяця, в ратушу містечка Ґольдап, щоб поновити свій аусвайс. Він почувався добрим і слабким, як молода травичка, всіяна маргаритками, як подмухи теплого леготу, що пестив сережки беріз та ліщини і змітав із ялинового гілля пилок шафранного кольору. Він мало не заплакав від розчулення, побачивши горобчика, який купався в теплій пилюці посеред дороги, і двох малих школяриків, які зі сміхом штовхалися своїми почепленими за спину ранцями, схожими на мушлі слимаків. Щебетання, яке лунало в небі, здавалося, відлунює й у суворій будівлі мерії, де цього ранку панувало незвичайне пожвавлення. Бронзові вішаки в передпокої приваблювали погляд безліччю пальт, плащиків, хусточок та рукавичок яскравих кольорів, під якими громадилася висока купа сабо, калош та черевиків дитячого розміру, так ніби Червоні Шапочки з усіх лісів Східної Прусії зійшлися до цієї мерії на якусь нараду. Тифож піднявся широкими сходами, які вели до шлюбної зали, приваблюваний дивовижним весняним запахом, у якому змішувалися пахощі перцю й свіжого хліба. Він підійшов до помпезних дверей із різьбленого дуба: так, це тут. Саме за цими дверима лунав пташиний щебет, і саме звідти просочувалися приємні пахощі.

Те, що він побачив, коли відчинив двері, примусило його здригнутися від несподіванки і спертися плечем на одвірок: безліч малих дівчаток, цілком голих, заповнювали залу, й це фантастичне видовище дивним чином пожвавлювало її обшиті темними дубовими панелями стіни. Деякі з них були худі, як голодні кошенята, інші — рожеві й пухкенькі, немов молочні поросята, були там і дівчата-підлітки, що майже досягли зрілости, волосся в них було заплетене в коси, закручене у жгут або звисало вільно на плечі, між худими лопатками, й було єдиним одягом, який прикривав їхні тіла, ще неоформлені, гладенькі, як бруски мила. Поява Тифожа лишилася непоміченою, й він тихо зачинив за собою двері, щоб відновити ту насиченість атмосфери, яка можлива лише в цілковито замкненому просторі. Він напівзаплющив очі й жадібно вдихав на повні груди ніжні пахощі, які переслідували його ще з раннього ранку, але які він по-справжньому відчув лише тут, у їхній народжуваній чистоті, й він навіть не помітив, як його великі розкриті руки простяглися вперед, ніби хотіли зібрати й схопити всю ту теплу й до божевілля лагідну плоть — щоб піднести йому цей останній дарунок Східної Прусії.

— Що ви тут робите? Забирайтеся звідси негайно!

Жінка в бездоганно чистому білому халаті, схожа на богиню Германію із суворим і шляхетним виразом обличчя, пронизала його гнівним поглядом. Він відступив, відчинив двері й хотів уже з почуттям жалю податися навтіки.

— Але хто дозволив вам сюди увійти?

— Пахощі, — пробелькотів він. — Я не знав, що тіло малої дівчинки пахне конваліями…

Чиновник, який поставив печатку в його аусвайсі, пояснив йому причину цього чарівного зібрання. Щороку 19 квітня усі діти, яким виповнилося десять років мусили відбути огляд перед тим, як їх мали прийняти до лав гітлерівської молоді.

— Хлопчики, — додав він, — зібралися по той бік майдану, в муніципальному театрі.

— Але чому обрали цю дату, 19 квітня? — поцікавився Тифож.

Чиновник подивився на нього зачудованим поглядом.

— Хіба ви не знаєте, що двадцятого квітня — день народження нашого фюрера? Щороку німецька нація пропонує йому в подарунок на день народження все покоління німецьких дітей! — закінчив він із екзальтованим виразом обличчя, піднявши палець до великого кольорового портрета Адольфа Гітлера, який дивився на них, нахмуривши брови.

Коли Тифож повернувся до Ромінтена, перший єгер Райху зі своїми полюваннями та вбивствами оленів, смажене м'ясо яких було головною стравою його пишних свят, зі своїми копрологічними та фалологічними дослідженнями опустився в його очах до ранґу маленького людожера, фольклорного й несправжнього, що втік із якоїсь бабусиної казки. Його затьмарив інший, людожер із Растенбурґа, який вимагав від своїх підданих на свій день народження, щоб йому подарували п'ятсот тисяч дівчаток і п'ятсот тисяч хлопчиків віком десятьох років у жертовному вбранні, тобто зовсім голих, яких він перетворить на гарматне м'ясо.

* * *

Після поразки під Сталінградом і промови Ґеббельса в Палаці Спорту, в якій він закликав усе населення Німеччини до фанатичної тотальної війни, атмосфера в Ромінтені стала тяжкою. Нові мобілізації спустошили заповідник. Ті, хто ще залишився, усе менше й менше думали про полювання та свята, й усе більше й більше про ту ґрандіозну битву, яка забарвлювала небо на сході в червоний колір і якої більш ніхто не сподівався уникнути. Повітряні бомбардування все більше непокоїли людей, і Ґерінґ вирішив, що його бронепоїзд надасть йому набагато кращий захист, аніж мисливський павільйон, де не було навіть бомбосховища, і став усе рідше й рідше навідуватися в заповідник.

Одного дня головний єгер сповістив Тифожа, що йому наказано скоротити персонал заповідника до абсолютного мінімуму, й він мусить відіслати його назад до концентраційного табору Моргоф. Проте, якщо він має якесь інше бажання щодо свого працевлаштування, то близькі стосунки з другою особою Райху, безперечно, допоможуть задовольнити його. І тоді Тифож пригадав свою участь у січневому полюванні на зайців, на яке було запрошено також генерала графа фон Кальтенборна, свої короткі оглядини фортеці на зворотному шляху до Ромінтена. Чи не могли б його рекомендувати до наполи як шофера або конюха? Головний єгер був здивований, що Тифож, завжди такий мовчазний і слухняний, зумів так чітко сформулювати своє прохання.

— Зважаючи на останні мобілізації, — сказав він, — я дуже здивувався б, якби дирекція наполи відмовилася від нагоди одержати працівника, якого рекомендує сам райхсмаршал і який до того ж не підлягає мобілізації. Я залагоджу цю справу по телефону.

Через два тижні Тифож одержав призначення в Кальтенборн і покинув Ромінтен разом із Синьою Бородою, якого теж передали в розпорядження дирекції школи.

V
Людожер із Кальтенборна

Мені, хлопче, люба краса твоя!

З неволі чи з волі візьму тебе я!

Ґьоте, «Вільшаний король»

Безладно розташовані навколо замку, темно-червоне громаддя якого затуляло обрій, будівлі утворювали невеличке село, скупчившись на тих чотирьох гектарах, що їх оточували мури. Одна з двох башт, які стояли обабіч брами, правила за склад для всілякого інструменту, у другій жив воротар зі своєю дружиною. За брамою хаотично розкидані побіля дороги, що вела до парадного подвір'я, стояли критий манеж зі стайнями, дві гімнастичні зали, лазарет, гараж і авторемонтна майстерня, ангар для човнів, контора економа, чотири тенісні корти, дві вілли для проживання, кожна з невеличким садочком, футбольне поле, баскетбольний майданчик, кінотеатр, у якому було легко обладнати боксерський ринґ і чотирикутник із кількома біговими доріжками. Біля самого замку була псарня, де одинадцять доберманів зустрічали лютим гарчанням кожного, хто проминав їхні клітки, блокгауз для зброї та амуніції, електротрансформаторна будка і буцегарня. І з кожної стіни, з кожного знамена або прапора кричали гасла та афоризми, так ніби хотіли замінити собою людську спроможність думати. «Хвала всьому, що гартує дух!» — проголошувала стіна однієї з гімнастистичних зал, а друга відповідала їй цитатою з Ніцше: «Не проганяй героя зі свого серця!» Ґьоте й Гітлер обмінювалися репліками над дверима зали для урочистостей і святкувань. Ґьоте: «Ганьба не тому, хто падає, а тому, хто не підводиться». Гітлер: «Своє право не випрошують. Його здобувають у жорстокій борні».

Затурканий усіма цими безапеляційними повчаннями, Тифож спочатку майже пустив повз вуха все те, що було йому сказано під час його перших людських із людьми в наполі. Його прийняв унтерштурмфюрер, такий собі канцелярський щур, який ознайомився з його військовою книжкою та його відрядженням і дав йому заповнити величезну анкету, де було не менше запитань про його батьків та інших предків, аніж про нього самого. Потім унтерштурмфюрер послав його до унтершарфюрера, який показав йому стійло, де стоятиме Синя Борода, й комірчину, в якій житиме він. Щоб дістатися туди, вони мусили перетнути фехтувальну залу замку, й підіймаючись цілою низкою сходів, усе вужчих і все крутіших, дійшли до коридору, освітленого лише маленькими слуховими віконцями, куди виходили двері кімнат, призначених для унтер-офіцерів СС, що обслуговували наполу.

— Оскільки вас рекомендував сам райхсмаршал, Командора попередили про ваш приїзд. Він вас викличе. Якщо, звісно, не забуде про це, — додав він із поблажливою посмішкою. — У всякому разі Алей вас чекає.

Алей — анштальтсляйтер — так називали штурмбанфюрера Штефана Рауфайзена. Він мав довгастий череп, скошене підборіддя і близько посаджені очі германських фризів, про які теоретики расової чистоти розповідали чудеса. Коли француза привели до кабінету директора, який він займав на першому поверсі замку, керівник наполи саме знайомився з якимсь досьє й підняв свою голову білявого гончака лише тоді, коли дочитав останню сторінку. Він мовчки подивився на нього підозріливим поглядом і промовив лише три фрази:

— Ви надходите в розпорядження гауптшарфюрера Йохама, який завідує інтендантською службою. Ви повинні віддавати честь усім членам СС, починаючи з ранґу гауптштурмфюрера. Можете йти.

На свій власний подив, Тифож спочатку не виявив особливої цікавости до дітей, які були головною причиною існування всіх цих будівель із балакучими стінами й лаконічними людьми. Він, безперечно відчував їхню присутність в атмосфері цитаделі, яка, здавалося, згущувалася то там, то там — то у вигляді боксерських рукавичок, забутих на стільці, то пілотки, повішеної на стовп, м'яча, покинутого в канаві, або цілої купи червоних курток, що лежали на зеленому моріжку. Річ у тому, що він гостро відчував існування неподоланного бар'єру між ним і ними і знав, що, можливо, йому доведеться чекати довго, поки він упаде. Що цей бар'єр насамперед був створений персоналом СС, який керував учнями й забезпечував діяльність школи. Тифожеві спочатку нелегко було розібратися в тонкощах есесівської субординації, він мусив напам'ять вивчити таблицю ранґів «Чорного корпусу» та всі ті дрібні значки, які дозволяли розрізняти їх на однаково зловісних мундирах.

Так, він мусив знати, що нашивки на комірі рядового есесівця не мали ніякої прикраси, але, на відміну від нього, штурмман (солдат першого класу) носить нашивки з одним галуном, ротенфюрер (капрал) має на нашивках два галуни, унтершарфюрер (старший капрал) — одну зірочку, шарфюрер (сержант) — один галун і одну зірочку, обершарфюрер (старший сержант) — дві зірочки, гауптшарфюрер (ад'ютант) — дві зірочки й один галун, унтерштурмфюрер (молодший лейтенант) — три зірочки, оберштурмфюрер (лейтенант) — три зірочки й один галун, гауптштурмфюрер (капітан) — три зірочки й два галуни, штурбанфюрер (майор) — чотири зірочки, оберштурбанфюрер (підполковник) — чотири зірочки й один галун, штандартенфюрер (полковник) — один дубовий листок, оберфюрер (генерал) — два дубові листки, бригаденфюрер (бригадний генерал) — два дубові листки й зірочку, групенфюрер (дивізійний генерал) — три дубові листки, обергрупенфюрер (генерал армії) — три дубові листки й зірочку. І лише райхсфюрер СС — Генріх Гіммлер — носив нашивки, на яких був зображений вінок із дубового гілля з дубовим листком у центрі.

Погони відрізнялися ще менше й тому ще більше спричинялися до плутанини. До ранґу гауптштурмфюрера вони були прикрашені срібною ниткою в шість рядів. Від гауптштурмфюрера до штандартенфюрера ці нитки по троє спліталися в просту кіску. Для всіх чинів, вищих за штандартенфюрера цих кісок було вже двоє.

Гауптшарфюрер Йохам, керівник інтендантської служби, був червонопиким товстуном, який царював на складі, напхом напханому мішками із сухими овочами, м'ясними консервами, окостами, брусками голландського сиру, відрами з варенням, а крім того, тут зберігалися купи ковдр, усілякого одягу й навіть рулони бинтів для перев'язування ран, одне слово, тут були величезні запаси продовольства та всіляких речей із запахом, який було неможливо точно визначити, що в ті тяжкі часи нестатків здавалися казковою печерою Алі-Баби. Оскільки два єдині автомобілі, що були на ходу, перебували в розпорядженні Командора та начальника школи, Тифожеві для його продовольчих поїздок надали чотириколісного воза, запряженого двома кіньми. У разі потреби борти воза нарощувалися спеціальними щитами або обручами, на які натягували брезент.

Одне слово, Тифож став до тієї самої роботи, що й у Моргофі, але тут вона виконувалася менш сучасними засобами, й була наповнена для нього набагато глибшим смислом. Він ніколи не забував, що трудиться тут для дітей, і він сприймав свою роль годувальника — pater nutritor — як надзвичайно приємну сторону свого людожерського покликання. Коли він розвантажував воза на інтендантському складі, просякнутому гострими пахощами, з вузькими заґратованими віконцями, йому було вкрай приємно думати, що шматки сала, мішки з борошном і грудки масла, які він тримав у руках або ніс на плечах, будуть незабаром перетворені завдяки потаємній алхімії на пісні, рухи, плоть та екскременти дітей. Тобто його праця набувала для нього форичного змісту нового різновиду, яка, звичайно, не зовсім відповідала його сподіванням, але в чеканні кращих часів її аж ніяк не слід було зневажати.

* * *

Чотириста учнів, яких тут називали юнґманами, ділилися на чотири центурії, кожною з яких командував центуріон (Hundertchaftführer), що перебував під наглядом дорослого вихователя, офіцера або унтер-офіцера СС. Кожна центурія ділилася на три колони (Züge), а колони, у свою чергу, ділилися на групи (Gruppen), в кожній із яких було по десятеро юнґманів. Колону віддавали під командування цуґфюрера (Zugführer), а групу — групенфюрера (Gruppenführer). Кожна група мала свій окремий стіл у їдальні і свій дортуар.

«Віднині, — сказав Гітлер у промові на партійному з'їзді 1935 року, — молодий німець поступово розвиватиметься від школи до школи. Ми приберемо його до рук ще дитиною й не покинемо доти, доки він вийде на пенсію. Ніхто не зможе сказати, що він мав такий період у своєму житті, коли був покинутий напризволяще». Проте тимчасово — через відсутність кваліфікованого персоналу — дитина, якій ще не виповнилося десять років, не була включена в цю систему. Але досягши цього віку, дівчатка вступали до Молодіжної спілки дівчат (Jungmädelbund), а хлопчики — до Молодіжного чоловічого союзу (Jungvolk). У чотирнадцять років вони переходили відповідно у Спілку німецьких дівчат (Bund Deutscher Mädel) та в Гітлерюґенд. Вони там залишалися до вісімнадцяти років, після чого їх перекидали у Службу праці (Arbeitsdienst), а потім у вермахт.

Юнґмани в наполах підлягали ще суворішій системі виховання. Вони вступали до школи у віці дванадцятьох років і закінчували її у вісімнадцять, одержавши, з одного боку, традиційну шкільну освіту, з другого — інтенсивну військову освіту з ухилом до сухопутної армії, люфтваффе, військово-морського флоту або військ СС. Саме в цих останніх прагнули служити більшість юнґманів. Їх набирали у два способи, за власним бажанням дітей і за пропозиціями комунальних шкіл. Першого різновиду цілком вистачило б, щоб заповнити всі наполи, яких було не більше сорока на всю Німеччину, але в такому разі діти набиралися б переважно із заможного середовища — сини професійних військових, функціонерів партії тощо — а популістська філософія Райху вимагала надавати більші можливості нижнім прошаркам суспільства. Треба було домагатися відповідної статистики, набираючи достатню кількість дітей із середовища ремісників, робітників і селян. З цією метою від сільських учителів вимагали пропонувати виїздній комісії дітей, яких вони вважали придатними вступити до наполи. Потім таких дітей забирали до відповідних центрів, де вони відбували суворий расовий та фізичний відбір — тих, хто носив окуляри, відсіювали відразу — а решту піддавали складним випробуванням фізичного та інтелектуального характеру. Головною якістю, що її категорично вимагали всі інструкції з набору, була так звана Draufgängertum: тобто дитина мала бути відчайдушною, або, іншими словами, щоб інстинкт самозбереження був у неї максимально атрофований. Якщо дитина не мала цієї якости, Draufgängertum, то деякі випробування здавалися їй відверто самовбивчими: наприклад, треба було стрибнути у воду з висоти десятьох метрів — незалежно від того, вміла вона чи не вміла плавати, — пройти по місцевості, де були налаштовані невидимі пастки — рови, рогатки, ями з водою тощо, — стрибнути з другого поверху будинку на ковдру, яку розтягли для неї внизу дорослі, або за кілька секунд вирити для себе індивідуальну ямку й, скоцюрбившись у ній, пропустити над собою колону танків, які сунули суцільною лавою, гусениця до гусениці. Добір був досить суворим і з погляду інтелектуального розвитку, який мав бути вищим за середній, але війна завдала істотної шкоди викладанню невійськових предметів у наполах. Мобілізація до діючого війська не переставала зменшувати кількісний склад учителів — спочатку всі вони були офіцерами СС, і Тифож незабаром після свого прибуття став свідком перемін, які означали кінець викладання наук і літератури в Кальтенборні, коли всі учителі-офіцери були замінені людьми цивільними. Добра воля та компетенція цих учителів і професорів, що вже досягли пенсійного віку й були терміново набрані у школу, щоб заткнути дірки, які утворилися після чергового набору до війська, не могли компенсувати цілковитої відсутности авторитету в очах учнів цієї цитаделі, наїженої кулеметами та обліпленої вбивчими гаслами. Ці люди, що вже досягли певного віку й викладали дисципліни, які війна зробила сміховинними, — так, між ними, наприклад, був професор давньогрецької мови й професор латини, — кумедні у своєму цивільному вбранні, неспроможні пристосуватися до маршового ритму наполи, розгублені, спантеличені, ішли з класу під загальний свист і регіт. Вони позникали один за одним, усі крім викладача семінарії, теолога-протестанта з Кеніґсберґа, пастора Шнейдергана, який незворушно терпів найгірші приниження, вперто тримав оборону й у кінцевому підсумку здобув собі законне місце в цій клітці з дітками-хижаками.

День починався за чверть до сьомої, коли в коридорах малих дортуарів оглушливо дзеленчав електричний дзвінок. Учні в червоних куртках негайно вибігали на сходи і мчали на велике подвір'я, щоб там пробігтися й освіжитися. Тим часом душова, де центурії милися по черзі через кожні п'ять хвилин, була огорнута густою парою, наче кухня чаклунок. О восьмій годині всі учні, уже в формі, шикувалися на лінійку до підняття прапора. Потім ряди ламалися, й учні мчали до їдальні, де на них чекали ерзац-кава та дві скибки сухого хліба. Далі починалася навчальна круговерть, яка розподіляла центурії по класах, де відбувалися уроки, по спортивних майданчиках, гімнастичних залах та по різних місцях околиці й навколишніх озерах, де юнґманів навчали верхової їзди, веслування та користування зброєю в тирах і в майстернях із ремонту матеріального обладнання.

Тифож уважно спостерігав за тим, як працює ця важка машина. Оскільки дисципліна тут була залізна, а учні ретельно відібрані, вона оберталася з досконалою точністю, без скреготу, під музику сурм, флейт і барабанів, а надто під тупотіння важких черевиків. Але що особливо вразило Тифожа, то це енергійні пісні, що виконувалися твердими й чистими голосами, які вибухали щомиті й, здавалося, перегукувалися з одного місця цитаделі в інше або розліталися по близьких околицях. Він запитував себе, чи коли-небудь йому пощастить знайти собі місце в цій машині, яка перемелює дітей, вигострюючи їхні тіла та їхні серця на службу одній меті. Сама досконалість її зчеплень та жахлива енергія, яку вона виділяла, не допускали його до неї, але він знав, що немає такого механізму, куди не могла б потрапити піщинка, а до того ж доля працює на нього.

Поки сила обставин примушувала його триматися осторонь від розміреного життя наполи, що відбувалося під барабанний гуркіт, він знаходив собі розраду біля Heimmutter (Батьківщини-Матері), фрау Емілії Нетти, яка мешкала в одному з будиночків цитаделі й завідувала лазаретом. Вдова війни ще з 1940 року, вона мала трьох синів, двоє старших воювали на російському фронті, а наймолодший був юнґманом у наполі. Радше за традицією, яка склалася в Кальтенборні, ніж з огляду на свою посаду, вона завжди привітно зустрічала кожного, хто до неї звертався, чи то в лазареті, чи то у себе вдома, не вимагаючи ані дозволу, ані якоїсь особливої причини. Вона була тут для всіх, і двері її оселі були завжди відчинені. Тифож швидко знайшов дорогу до її маленької кухні, завжди жарко натопленої, яка пахла воском і червоною капустою. Він сідав там у своєму куточку й довго залишався нерухомим і мовчазним, наслухаючи, як плине час під цокання настінного годинника з гирею та шкварчання сковорідки на плиті. Іноді сюди вривався хлопчак, швидко викладав їй свою проблему — нестравлення шлунка, роздерта сорочка, необхідність написати термінового листа, несправедливе й прикре покарання — і вибігав геть, вислухавши її пораду. Фрау Нетта, єдина жінка в цитаделі, мала в ній авторитет, який виходив далеко за межі невеличкого народу юнґманів. Не тільки унтер-офіцери, а й офіцери шанували її рішення, і всі були переконані в тому, що й сам начальник наполи (Алей) не посмів би їй суперечити. Інтендант Йохам ніколи не наважувався дорікнути французові за те, що він марнує час, сидячи біля неї.

Тифож просто не міг не запитати себе, яким могло бути місце жінки — а надто цієї жінки — у цьому містечку, цілком орієнтованому на війну, чий дух, яким тут усе просякло, був такої природи, що в ньому скисало будь-яке молоко людської ніжности. Як і її чоловік, Емілія Нетта мала слов'янське походження. Її маленька постать і темне волосся, яке вона зазвичай ховала під хусточкою яскравого кольору, що мали б завдати їй шкоди в цьому місці, густо просякнутому расизмом, лише виокремлювали її, підкреслювали той привілейований статус, який вона здобула собі в Кальтенборні. З її мови Тифож ніколи не міг зрозуміти, поділяла вона чи ні ідеологію наполи. Але вся її поведінка свідчила про те, що вона віддана їй душею й тілом. Проте її, либонь, природжені знання про рослини й тварин, про озера й ліс, що робило її незамінною, коли йшлося про збирання ягід і грибів, її інстинкт утішальниці та цілительки, який вона демонструвала в лазареті, радше свідчили про те, що всі її думки спрямовані до конкретних проблем життя. Тифож лише з часом почав її розуміти, й це сталося того дня, коли надійшла звістка про зникнення безвісти сина Нетти під час захоплення Харкова військами генерала Конєва. Лиха доля захотіла, щоб Тифож був поруч неї, коли вона одержала похоронного листа, наповненого фальшивими надіями та пустими словесами про геройську смерть. Вона не виразила ніяких емоцій. Лише її рухи стали трохи повільнішими, її погляд наче знерухомів. А що вона помітила, як уважно Тифож дивиться на неї, то зрештою промурмотіла безвиразним голосом, наче проказувала завчену напам'ять молитву:

— Життя й смерть — це одне й те саме. Хто ненавидить смерть або боїться її, той ненавидить або боїться життя. Оскільки фонтан життя невичерпний, то природа — це велике кладовище, машина вбивства, що не зупиняється ні на мить. Франці, безперечно, вже мертвий. Або скоро помре в таборі для військовополонених. Не треба сумувати. Жінка, що виношує дитину, повинна також уміти винести жалобу по ній.

Її урвав гурт юнґманів, які оточили її, говорячи всі разом, і не виказавши свого горя, вона зробила ті жести й проказала ті слова, яких від неї чекали.

* * *

У правому крилі замку, на другому поверсі, три кімнати належали штурмбанфюрерові професору докторові Отто Блетхенові, посланому з місією товариством Аненербе[18]. Зі своєю чорною загостреною борідкою, великими оксамитовими очима, над якими брови, немов наведені тушшю, звивалися, наче змії, із брунатним черепом цей Мефістофель у білій блузі з рідкісною чистотою втілював різновид лабораторного есесівця. Його кар'єра зробила раптовий стрибок угору рік тому, коли професор Авґуст Гірт, штатний працівник кафедри анатомії в Страсбурзькому університеті, доручив йому в рамках програми Аненербе надзвичайно делікатну місію. У високих сферах Райху вирішили, що позаяк євреї та більшовики є джерелом усього лиха на землі, то було б цікаво дослідити їхнє спільне походження, тобто визначити характеристики такої собі юдео-більшовицької раси. З цією метою Блетхена послали з відповідною місією в табори російських військовополонених Райху, щоб він знайшов там осіб, які були б водночас євреями й народними комісарами — завдання парадоксальне, адже вермахт мав офіційний наказ знищувати на місці всіх узятих у полон совіцьких комісарів.

Протягом зими про Отто Блетхена нічого не було чути, але напередодні Великодня керівники Аненербе одержали півтораста скляних банок, пронумерованих від одного до ста п'ятдесяти, й з етикеткою на кожній Homo Judaeus Bolchevicus[19]. У кожній із них плавала в розчині формальдегіда чудово збережена людська голова.

Цей успіх приніс Блетхену, крім зірочок штурмбанфюрера, репутацію першокласного фахівця з питань територій Сходу — Східної Прусії, Польщі та окупованих земель СРСР, й Аненербе послало його з постійною місією в Кальтенборн, де він очолював — чи вважав, що очолює — добір кандидатів. Бо Тифож дуже швидко виявив, що існує неприхований антагонізм між Блетхеном і начальником школи. Рауфайзен дивився на расолога як на пустого й паразитарного мудрагеля, Блетхен вважав Алея неодукованим і п'яним солдафоном, та оскільки вони мали однакове звання в ієрархії СС, то їм доводилося терпіти один одного. Проте начальник школи мав ту перевагу, що в його розпорядженні був весь персонал наполи, тоді як Блетхен, усамітнений у своїй башті, ніяк не міг знайти собі помічника, який би погодився допомагати йому у свій вільний час. Саме тому він так швидко відкрив, які можливості обіцяє йому спілкування з полоненим французом, і намагався заманити його до себе щоразу, коли інтендантська служба йому це дозволяла. Тифож незабаром став своєю людиною в трьох кімнатах, які відвели під «Расологічний центр Кальтенборна», маленькій кімнаті Блетхена, його кабінеті, а передусім у великій лабораторії з пофарбованими в білий колір стінами, яка виходила на терасу західної башти й невідь-чому була обладнана басейном зі штучного мармуру, де професор із любов'ю доглядав сотню червоних рибок.

— Carassius auratus, а ще їх називають Cyprinopsis auratus, — пояснив він, піднявши палець, коли Тифож уперше підійшов до басейну. — Шедевр біології, створений китайцями. Розумієте, Тифож, я тримаю тут ці маленькі створіння, бо вони мені нагадують, що коли навіть азіатські варвари шляхом селекції та схрещування змогли створити золоту рибку, то ми тим більше повинні створити людину, якій не буде рівних і яка пануватиме над світом, Homo Aureus, і все, що я тут роблю, як ви самі незабаром переконаєтеся, у кінцевому підсумку спрямоване на те, щоб знайти в дітях, яких до мене приводять, ту золоту піщинку, яку можна буде покласти в основу моєї селективної і репродуктивної діяльности.

Бо Блетхен завжди переживав свій великий момент, коли до Кальтенборна привозили групу нових рекрутів, яку він чекав із нетерпінням ґурмана. Незабаром по тому, як їх записували до школи, кожного хлопчика приводили до нього, щоб він визначив ступінь його расової досконалости. Штурмбанфюрер професор доктор, тепер уже за допомогою Тифожа, негайно розкладав усю свою колекцію інструментів: циркуль для вимірювання товщини різних частин тіла, спірометри, хроматичну шкалу, кольорові реактиви й мікроскопи й енергійно починав зважувати, вимірювати, роздивлятися, еталонувати й класифікувати піддослідного суб'єкта. До ста двадцяти класичних характеристик, узятих із «Підручника з антропології» Р. Мартіна, він не полінувався додати досить великий перелік характеристик власного винаходу, якими вельми пишався.

У такий спосіб Тифож довідався, що залежно від кута, під яким росте волосся, люди можуть бути ліссотричними, кімотричними або улотричними, що існують три головні типи дерматогліфів, або відбитків пальців: у вигляді вихора, хреста або арки, що можна бути брахіскелічним або макроскелічним, залежно від того, короткі чи довгі в тебе ноги в їхньому відношенні до торса, хамецефалом або гіпсіцефалом залежно від того, маєш ти високу чи низьку голову, тапейноцефалом або акроцефалом залежно від її ширини, яка може змінюватися, лепторінійним або хамерінійним залежно від того, тонкий чи приплюснутий у тебе ніс. Але тільки тоді, коли він згадував про те, що схвильовано й шанобливо називав расовим спектром крови, Блетхен упадав у ліричний настрій. Чотири групи крови — А, В, АВ і О, відкриті Ландштайнером, на які накладалися два резуси, позитивний і неґативний, відчиняли йому двері до нескінченної й витонченої комбінаторики. Проте всі ці виміри та виснувані з них середньостатистичні дані нічого не говорили про аморфну й убогу дійсність. Тому він підключав їх до могутнього маніхеїзму, в системі якого вони неодмінно виражали або добро, або зло. Так, вимірюючи горизонтальний цефалічний індекс, Блетхен не задовольнявся тим, що проводив різницю між людьми з круглими головами або брахіцефалами, й людьми, які носять овальні голови, або доліхоцефалами. Він пояснював Тифожеві, що інтелект, енергія, інтуїція є набутком доліхоцефалів і що всі нещастя Франції походять від того, що нею правили круглі голови, такі, як Едуар Еріо, Альбер Лебрен або Едуар Даладьє, хоч істина вимагає визнати й існування винятків із цього правила, скажімо, важко уявити собі круглішу голову, аніж та, якою володів добрий П'єр Лаваль, а доліцефальність поганого Леона Блюма не викликала найменшого сумніву.

Тож не випадає дивуватися, що антропологічні таблиці Блетхена містили певну кількість поганих характеристик, які давали йому підстави бракувати того або того індивіда. Такою, наприклад, була «монгольська пляма», щось подібне до синюватої родимки, розташована в сакральній частині тіла й більш помітна в дітей, ніж у дорослих. Характерна здебільшого для жовтих і чорних рас, вона лише зрідка з'являлася в білих людей і була в очах теоретиків-расистів ганебною позначкою, ніби печаттю диявола. Такими самими ганебними позначками расисти вважали горбаті носи семітів, хватальні пальці на ногах індіанців, пласкі потилиці персів і вірмен, що утворюють пряму лінію з шиєю, дуговидні відбитки пальців, характерні для пігмеїв, групу крові В, яка найчастіше буває в кочових народів, циган або євреїв.

Усі ці цифрові дані, що годилися для алгебраїчних формул, не заважали, проте, Бретхенові виявляти гостру, інстинктивну інтуїцію, майже завжди непомильну, хоч її й неможливо було підтвердити практичними результатами… Його чорне око пильно вивчало ходу дітей, вираз їхніх облич, їхню загальну поведінку, і його висновки були завжди безапеляційними. Але його справжнім тріумфом був расіологічний нюх, бо він стверджував, що кожна раса має свій особливий запах, і похвалявся тим, що із заплющеними очима може визначити, хто стоїть перед ним: чорний, жовтий, семіт чи представник нордичної раси, з того, як пахнуть кислотні або лужні виділення їхніх потових або жирових залоз.

Тифож слухав професора, занотовуючи цифри, які той йому кидав, спостерігав за його маніпуляціями з динамометром або циркулем Брока, усе записував, а головне, міркував. Безперечно, есесівці вселяли йому найгострішу відразу. Але напола, дисципліна, мундири та нестямні співи якої ображали його смак і переконання анархіста, схиляла його до компромісу, бо діючи як машина придушення, вона разом із тим сприяла бурхливому розквіту свіжої та невинної плоті дітей. Це придушення й цей розквіт маніакальна ерудиція Блетхена, що завжди перебувала на межі садизму й злочину, доводила до справжнього екстазу, а її спорідненість із фалологією першого мисливця Райху та кінськими теоріями Пресмара також спонукали француза до терпіння й мовчанки. Послідовний ритм його життя, а надто той стрибок, який він здійснив, перейшовши від оленів та коней до дітей, стали для нього неспростовним доказом, що він іде по дорозі свого покликання. Тепер йому залишалося тільки стати сильнішим за обставини і знайти спосіб заволодіти науковими досягненнями Блетхена, щоб обернути їх собі на користь, адже зумів він раніше здобути в Ромінтені несподівані, але суто тифожівські плоди. Бо тимчасово поділяючи труди Блетхена, він був переконаний що доктор-есесівець лише ефемерна постать, приречена рано чи пізно зникнути й відступити своє місце йому, Тифожеві.

Перебуваючи сам у такому стані духу і маючи вперше після початку війни трохи дозвілля й трохи комфорту, він роздобув шкільного зошита й почав знову писати свої «Нотатки лівої руки».

* * *

Нотатки лівої руки

Сьогодні я в Йоганнесбурзі, щоб забрати вантаж матраців. Не знаю, з якої причини, але на Адольф-Гітлер-штрасе великий парад. Натовп. Половина натовпу в одностроях — однаково вдягнені, схожі, як близнюки, усі в одному сукні, в одній шкірі, одному металі — марширують «стройовим кроком», тобто однією ходою, така собі велетенська тисячоніжка, що розгортає свої кільця сталевого кольору на шосе. Цей натовп далеко просунувся в метаморфозі, яка перетворила кілька мільйонів німців на єдине велике створіння, сомнамбулічне й невтримне, у вермахт. Індивіди, об'єднані в одне велике створіння, як косяк сардин у шлунку кита — уже злиплися, склеїлися, й розділити їх неможливо.

Це явище перебуває лише на початковому етапі в другій половині натовпу, серед людей у цивільному вбранні, різнобарвна й неорганізована маса яких нуртує на хідниках і під деревами. А проте шлунковий сік, який виділяє величезний зелений змій, уже накочується хвилями на дрібні істоти, поки нібито ще вільні. Ця музика, сумна й нав'язлива, глухий тупіт легіонів на марші, їхнє розмірене коливання, знамена зі свастикою, які шелестять на вітрі, — увесь цей ритуал зачаровування глибоко впливає на їхню нервову систему й паралізує їхню незалежну волю. Смертельна знемога розтікається по їхньому тілу, зволожує їхній погляд, сковує в отруйному екстазі, який називається почуттям патріотизму. Еіп Folk, ein Reich, ein Fürer[20].

Проте монолітний блок Райху вже дав велику тріщину, й несподіванка, яка чекала мене на зворотній дорозі, дав цьому факту майже комічне підтвердження. Це сталося в Зеєґуттені, селі, яке притулилося на березі озера Шпірдінґ. Я мав там забрати в одного селянина шість мішків картоплі. Але той чоловік чомусь став вередувати й вимагати, щоб я завізував свій реквізиційний ордер у мерії. Ну, гаразд. Мерія розташувалася в невеличкій новій будівлі, спорудженій у сучасному неокласичному стилі. Я прив'язую коня за вуздечку й рушаю попід стіною до ґанку. Й саме тоді чую крізь відчинені двері голос, який мені знайомий і який на неймовірному німецькому жаргоні щось говорить із категоричною авторитетністю. Я зупиняюся, щоб послухати.

— Згоден, поїзди тепер ходять, коли можуть, і бензину ніде не дістанеш, а машина з газогенним двигуном несправна! — гримить голос. — Але все це неважко було передбачити! Ви, фронтовики, вважаєте, що ми тут у тилу катаємося, як сир у маслі! Але на нас також сиплються бомби, населення дезорганізоване й голодне! І ти хочеш, щоб я виправдав твоє запізнення! Одне слово, щоб я на свій страх і ризик продовжив твоє звільнення на цілу добу. Але ти мусиш знати, хлопче, що мер такими повноваженнями не наділений!

У відповідь на ці гнівні звинувачення іноді звучало боязке белькотіння, яке свідчило, що йдеться про хлопця-селянина і що його виправдання лише розпалюють гнів гаданого мера.

Підіймаючись сходами ґанку, я вже знав, із ким мені доведеться мати справу, і смакував ґрандіозний фарс, який доля мені підсунула після параду в Йоганнесбурзі.

— Тифож! Невже, чортяко, це й справді ти?!

Віктор, божевільний із табору Моргоф, схопив мене в обійми й плеснув по плечу юного відпускника з фронту в сірому захисному обмундируванні, який поквапився зникнути. Потім затяг мене до кабінету й посадив у крісло. На його запитання я з усіма подробицями почав розповідати про своє перебування в Ромінтені. Але незабаром скоротив розповідь, коли помітив, що під своїм напруженим виразом обличчя, на якому блищали двоє гострих очей і застигла крива посмішка, більше схожа на вищир зубів, Віктор зовсім мене не слухав. Навіть ім'я Ґерінґа, яке завжди справляло магічне враження, не змогло пробити глухоту цієї маски, вдавано уважної. А втім, яка мені різниця? Адже його історія — ось що цікавило мене насамперед.

Віктор послідовно працював лісорубом в Альтгайдер Форст, рибалкою на озері Меєрзе, конюхом на кінному заводі у Фрауенфлісі й, нарешті, пильщиком у Зеєґуттені. Тут риболовство та розпилювання дерева були нероздільними, бо велика столярна майстерня при тартаку повністю спеціалізувалася на виробництві ящиків для риби з відходів розпилювання колод. Із Зеєґуттена щодня вивозили близько півтонни вугрів, окунів, щук і передусім прісноводних оселедців у напівзакопченому стані. Несподівано вдарившись у лірику, Віктор схопив мене за руки.

— Ой, ліс, старий, цей ліс, як він мені допоміг!

І він захоплено став розповідати про багате обладнання тартака: дві електропилки Кіршнера, що мають до чотирнадцяти змінних полотен, п'ять циркулярних пилок, одна механічна поперечна з балансиром, а крім того, паркетна машина й майстерня вигострення інструменту. Потім він став розповідати мені казкові історії про рибалку, про те, як ловили сіттю по два, по три, по чотири й навіть по п'ять баркасів риби, по тринадцять тонн за один день! Що ж до нього, Віктора, то він став паном, справжнім мером Зеєґуттена, й він завдячує все це лісові й рибі.

Лісові: скільки клинів і глузів довелося йому витримати, коли в бараці він присвячував кожен вечір вирізуванню шедевра дерев'яної інкрустації: робив досконало точний макет мавзолею Гінденбурґа в Таненберзі. Було це чистою випадковістю, Віктор скористався якоюсь надійною інформацією чи, може, його навідало передчуття? Генерал Оскар фон Гінденбурґ, син маршала, який вийшов у відставку і їхав до Кеніґсберґа, зупинився на день у Зеєґуттені. Віктор отримав дозвіл запропонувати йому макет, і після того він став іншою людиною.

Рибі: минулої зими він рибалив на кризі, що зробилася тонкою і ламкою внаслідок відлиги. Тому він став єдиним дорослим свідком нещасливого випадку, який мало не забрав життя в малої Еріки — їй було одинадцять років — дочки його хазяїна, що прийшла покататися на ковзанах разом із подругами, забувши про обережність. Підтала крига проломилася під вагою дитини, й Вікторові, який був там і до того ж мав під рукою мотузку, пощастило її врятувати.

Його доля була влаштована. Хазяїн зробив його своєю правою рукою, а що він був мером Зеєґуттена, то Віктор став секретарем мерії. Відтоді все розвивалося за класичною схемою: мірою того як чоловіків комуни забирали на фронт, а умови життя погіршувалися, його незалежність і його вплив постійно зростали. Й ось тепер він став тією людиною, яка розподіляє продовольчі картки, реєструє народження, а іноді — я став цьому свідком — шпетить відпускників із фронту, які порушують свій режим. І Віктор вибухнув божевільним сміхом, пригадуючи всі ці дива!

Поки він говорив, настрій у мене все більше псувався — і то з двох причин. Це був саме той незвичайний успіх, якого я прагнув, відтоді як потрапив до Німеччини, і його театралізована розповідь наповнювала мене почуттям гірких ревнощів. Та особливо мені було прикро усвідомлювати, що всі свої досягнення Віктор завдячував божевіллю, і я знову пригадав той діагноз, який Сократ поставив Вікторові і який так мене тоді вразив: чоловік із розладнаною психікою, для якого країна, збурена війною та пригнічена поразкою, є єдиним полем діяльности, на якому він може розвинути всі свої таланти. А чи я, в кінцевому підсумку, не є ще одним Віктором і чи вся моя надія не пов'язана з тим, що удари долі опустять Кальтенборн на рівень того безуму, який притаманний мені?

* * *

Можливо, на знак протесту проти мундирів СС, які він вважав ідіотськими, або проти тієї непримітної ролі, яку йому відвели в наполі, генерал граф Герберт фон Кальтенборн найчастіше з'являвся на люди загорнутим у плащ із сірої вовни та з фетровим тирольским капелюхом на голові. Проте варто відзначити, що він ніколи не мав такої військової виправки, як тоді коли вбирався в цивільний одяг. Він здавався високим, хоч насправді його зріст був нижче середнього, а його квадратне обличчя, прикрашене скромними вусами у стилі імператора Франца-Йосифа, мало вигляд люб'язного розуміння, нічого не говорячи про ті твердолобі й обмежені ідеї, якими він жив.

Тифож чистив коней біля стайні, коли побачив генерала вперше. Граф звернувся до нього його рідною мовою й обмінявся з ним кількома фразами, явно задоволений із цієї нагоди показати своє знання французької мови. Потім він вочевидь про нього забув аж до певного дня у вересні, коли Тифожеві доручили поїхати на своєму возі до Льотцена, щоб забрати там в одного різника половину туші забитої телиці.

У Льотцені він побачив, що двері м'ясної крамниці замкнені й опечатані. Йому сказали, що різника заарештували за якісь махінації на чорному ринку. Завдяки своїм поїздкам Тифож мав можливість спостерігати, як із кожним тижнем країна занепадала під тягарем катастрофічної війни. Бомбардування, від яких протягом тривалого часу потерпала лише західна Німеччина, перетворили Східну Прусію на привілейований регіон, куди цілими поїздами вивозили дітей із великих зруйнованих міст. Але по весні над Східною Прусією нависла грізніша небезпека, аніж бомбардування, і цей край став перетворюватися — повільно, але невідворотно — на прокляту землю Райху. Попри те, що ґауляйтер заборонив будь-яку евакуацію та будь-які приготування до від'їзду, найзаможніші та наймобільніші люди втікали на захід, а що все не можна було забрати із собою, то виникла жвава торгівля між тими, хто сподівався найгіршого, і тими, хто ще зберігав надію. Поліція діяла наосліп і бездарно, керуючись доносами, чутками та кампаніями у пресі; в'язниці були переповнені; нацистські верховоди на повен голос кричали про непереможність Німеччини, але ніщо не могло заглушити паніку, спричинену падінням Муссоліні та капітуляцією Італії на заході, відступом вермахту з України на сході, а передусім чорною мозаїкою військової некрології, яку щодня публікували газети.

Але ще ніколи мазурський край не був таким осяйним, як наприкінці того літа. Вважаючи своє завдання виконаним, Тифож поїхав назад до Кальтенборна, понад берегами озер Льовентін, Войново та Мартінсгаґен. Вода була така прозора, що здавалося, птахи-риболови, які літають у повітрі, та сріблясті риби, що плавають понад чорним дном, перебувають в одному середовищі. Баркаси, причалені до понтонів, плавали в порожнечі, немов аеростати, прив'язані до землі. Гучне гудіння бджіл над полем розквітлого рапсу, мирне торохтіння молотарки на чиємусь подвір'ї, брязкіт заліза в кузні й навіть стукіт дятла на стовбурі модрини утворювали перегук, веселий і мирний, який супроводжував його, огортав і випереджав. Ця радісна атмосфера анітрохи не суперечила отруєній страхом атмосфері, яку він застав у Льотцені. Йому здавалося логічним, що тоді як наближалася руїна Німеччини, природа готувала йому апофеоз переможця.

Перебуваючи в такому піднесеному настрої, він побачив за кілька кілометрів від цитаделі старовинний чорний лімузин Командора, що зупинився край дороги. Машина, певно, зламалася, і старий чоловік, нерухомий, як пеньок, чекав повернення свого ординарця й шофера, який пішов шукати допомогу. Тифож запросив графа сісти поруч себе на передок воза й доставив його до замку. Він не пам'ятав тих кількох фраз, які промовив тоді, відповідаючи на запитання Командора під час їхньої короткої поїздки. Тож він неабияк здивувався, коли через кілька днів генерал викликав його до свого кабінету й, після того як залагодив свою дрібну справу, промовив:

— Повертаючись до замку кілька днів тому, я запитав, яке загальне враження справила на вас Прусія. Ви мені відповіли: це країна чорного й білого кольору. Що ви мали на увазі?

— Ялини, берези, піски, торфовища… — став перераховувати Тифож, вагаючись.

Генерал узяв його за руку й підвів до стіни, обвішаної гербами та штандартами.

— Пруська земля й справді чорна та біла, це добре видно, — сказав він. — Тому й на прапорі Східної Прусії ми бачимо чорний і білий кольори в пам'ять про тевтонських рицарів, які носили білі плащі з чорними смугами. Але не слід забувати й про мечоносців, без яких Прусія залишилася б холодною й безплідною.

— Так, мій генерале, — погодився Тифож, — вони були сіллю цієї землі!

І він повторив напам'ять розповідь корчмаря про Альберта з Апельдома та Альберта фон Буксгевдена, про імперію на краю світу, що об'єднала під своїми двома пурпуровими мечами Лівонію, Курляндію та Естонію, потім про Ґотарда Кетлера та злиття з тевтонами Германа фон Зальца, яке зміцнило велич Східної Прусії.

Командор був у захваті.

— Ось чому, — зробив він висновок, — до чорного й білого кольорів тевтонів треба додати червоний колір мечоносців. Він символізує все, що є живого в пісках і торфовищах, про які ви говорите.

Тифож пригадав, що після того як він потрапив на чорну землю та сніг Моргофа, Прусія не переставала знайомити його зі своїми тремтливими й теплими створіннями — Унгольдом із Канади, перелітними птахами, оленями Ромінтенського заповідника, Синьою Бородою, що був не ким іншим, як ним самим, малими дівчатками в Ґольдапі й нарешті юнґманами з Кальтенборна, цією міцно спаяною й пругкою масою, яка співала одним чистим і металевим голосом і карбувала єдиний крок на внутрішньому подвір'ї замку біля підніжжя фортечної башти.

Командор провів його через каплицю, звідки можна було вийти на терасу, й вони зупинилися перед бронзовими мечами, що тричі розтинали своїми грізними лезами спокійний обрій лісів та озер, над якими плавали білі баранці хмар.

— Кожен із цих мечів носить ім'я одного з моїх предків, — пояснив він. — Ось тут посередині ви бачите Германа фон Кальтенборна, якому явилася Свята Діва напередодні битви, що її він мав програти, й повідомила, що для нього вже готове місце в раю рицарів. На заході стоїть Віпрехт фон Кальтенборн, справжній атлет Христа, який охрестив своєю рукою десять тисяч прусів за один день. І нарешті, на сході ви бачите меч Вайта фон Кальтенборна, мого батька, який командував тут військом у серпні 1914 року під орудою маршала фон Гінденбурґа і визволяв свої власні землі від слов'янських загарбників.

І він із любов'ю та повагою провів рукою по зеленій патині велетенських бронзових клинків. Із внутрішнього подвір'я накочувалися хвилі одностайного співу юнґманів:

Нехай тремтять трухляві кості старого світу!
Ми здолали страх перед битвою. Перемога чекає нас!
Ми маршируємо, маршируємо, маршируємо,
            й усе розлетиться на друзки від нашої ходи!
Сьогодні Німеччина стала нашою,
                             а завтра нашим буде весь світ!

* * *

Нотатки лівої руки

Яким нетерплячим я був у Франції, як швидко я там спалахував від обурення й був готовий усе проклинати, тому я вже не раз запитував себе, звідки взялася в мене ця терплячість і слухняність, відтоді як я став топтати німецьку землю. Це пояснюється тим, що тут я постійно постаю перед значущою реальністю, майже завжди прозорою й чітко вираженою, а коли вона стає важко збагненною, то це означає: вона поглиблюється і виграє в наповненості те, що втрачає в очевидності. Франція постійно ранила мене дрібними й блюзнірськими виявами свого духу, що відбувалися в безвиразній пустелі. Я зовсім не стверджую, що тут панують добро й справедливість, ой ні, до цього дуже далеко! Але та матерія, яка тут мені себе пропонує є такою витонченою й наповненою таким глибоким значенням, що я не маю ані часу, ані снаги гніватися, коли вона поводиться зі мною надто брутально.

Наприклад, цей Блетхен із бридкою наполегливістю робить усе можливе, щоб роздратувати мене. Одна з його пристрастей — це перетворення імен, географічних і патронімічних, іноземного походження, здебільшого польських або литовських, в імена, які звучали б добірною німецькою мовою. З маніакальним нюхом він вистежує нечисте походження географічних назв, які мають найневинніший вигляд, і знову й знову пише своєму райхсфюреру, щоб повідомити йому про факт скандального існування поганої назви й запропонувати йому замінити її на багато приємнішу — принаймні для його вуха. Ця манія довела його до того, що він причепився й до мого власного імени. Він переконав себе в тому, що «Тифож» — це перекручене «Tiefauge[21]», а тому воно приховує тевтонське походження, стародавнє, але тим почесніше. Тож він тепер звертається до мене не інакше, як «гер Тіфауґе», а у хвилини особливого душевного піднесення наділяє мене шляхетним походженням, і тоді я перетворююся для нього на гера фон Тіфауґе.

— Чистоту вашої крови, — сказав він мені, — незаперечно доводить той факт, що ви досі носите чітко виражений знак, завдяки якому ваш патронімічний предок і одержав це ім'я, тобто очі глибоко посаджені у своїх очницях. І коли на вас дивишся, гер фон Тіфауґе, то мимоволі себе запитуєш, чи не йдеться про прізвисько, а не ім'я.

Але одного ранку він зайшов іще далі, і мені мало не урвався терпець. Усе в нас ішло погано, хлопець, якого ми обстежували, виявляв лише ознаки східної раси, до якої він вочевидь належав, судячи з його кремезного тіла, вузлуватої мускулатури, гіпербрацефалії (88,8), хамепрозопії, матового кольору шкіри, групи крови АВ, і Блетхен обурювався недбалістю селекційної комісії. Я знову й знову помилявся у своїх вимірюваннях і зрештою розбив пляшечку з реактивом резуса. І тоді Блетхен мене образив. О, досить тонко! Він лише додав одну літеру до мого імени.

— Будьте обережнішим, гер Тріфауґе! — сказав він.

І я вже достатньо знав німецьку мову, аби зрозуміти, що Trifauge означає око хворе, сльозливе, навіть загноєне! Моя жахлива короткозорість і товсті лінзи моїх окулярів, без яких я більше нічого не бачу, зробили мене вельми чутливим до такої образи. Я підійшов до професора доктора майже впритул, наблизив обличчя до його обличчя й повільно скинув окуляри. І мої очі, зазвичай звужені майже до щілинок за їхніми товстими ілюмінаторами, раптом розкрилися й стали дуже великими, вони заповнили свої очниці, майже вилізаючи з них назовні, і втупилися в професора доктора з тупою наполегливістю василіска.

Я не знаю, звідки мені прийшла думка зробити цю гримасу. Я зробив її вперше, але результат виявився таким ефективним, що я неодмінно її повторю. Блетхен зблід, відступив від мене, пробелькотів пробачення, й мовчав до самого кінця обстеження хлопця.

* * *

Тифож завжди думав, що віща сила, яка опікувалася ним на всіх етапах його життєвого шляху, повністю виявить свою могутність лише тоді, коли він, виконавши свою місію, збереже її бодай почасти для етапу наступного. Тому він турбувався про те, щоб успіхи, яких він досяг у Ромінтені, знайшли своє завершення в Кальтенборні. Він домігся цього лише в жовтні, коли труднощі з постачання продовольством стали такими гострими, що виникла необхідність ужити надзвичайних заходів. Начальник, який був відсутній кілька днів, пояснив по своєму поверненні, що він мав зустріч у Кеніґсберзі із самим гауляйтером. Еріх Кох пообіцяв надіслати зброю та амуніцію, щоб Кальтенборн міг і далі здійснювати військове навчання юнґманів, зенітну батарею для захисту від повітряних атак, яких ставало все більше, й нарешті він надав йому дозвіл добувати дичину в усій окрузі Йоганнесбурга, щоб покращити щоденний раціон наполи. Відповідальність за ці заходи має лягти на Авеля Тифожа, так вирішив начальник школи, адже він відповідав за постачання харчів, а до того ж раніше працював помічником першого єгеря Райху в Ромінтенському заповіднику. Проте ґауляйтер уточнив, що він надає право на полювання не в його повному обсязі й що застосування вогнепальної зброї забороняється. Отже, дозволялося лише ловити дичину за допомогою силець та пасток і вбивати її холодною зброєю. Це означало однією рукою давати, а другою відбирати. Проте Тифож пристосувався до цієї вимоги, попросивши надати в його розпорядження сотню юнґманів, за допомогою яких він організував досить ефективну ловлю сильцями в кролячих заповідниках Сотрознерського болота. Зі свого боку, фрау Нетта — їй також надали сотню юнґманів — керувала збиранням грибів у Дросельвальдському лісі. Суха й холодна погода зі східним вітром була несприятливою для експедицій фрау Нетти, проте сприяла задумам Тифожа. Вранішні приморозки в тому році були ранніми, й перший сніг випав, щоб потім уже не розтанути, в перших числах листопада.

* * *

Нотатки лівої руки

Цього ранку, після того як уже зійшло яскраве сонце, ніч раптом знову опустилася на рівнину. На заході утворилася величезна хмара незвичайної металевої чорноти й покотилася на нас. Ця космічна тривога, це атавістичне тремтіння мені дуже знайоме, але вперше вона вихлюпнула за межі мене й опанувала людей, звірів, усе суще. І несподівано повітря наповнилося тисячами й тисячами білих сніжинок, що весело літали в усі боки. Дивовижна інверсія чорного й білого, у цілковитій злагоді з цим краєвидом, що не має відтінків. Отже чорна олив'яна хмара насправді була пуховою периною! Хто був той грецький космолог, який говорив про «приховану чорноту снігу»?

* * *

На різдвяний вечір налетіла буря з північно-західним вітром, яка ніби хотіла стерти з пам'яті людей спогади про цілий рік тихої сонячної погоди. Опівдні все небо від обрію до обрію затягли важкі хмари рівномірного мідного кольору. Видно було, як на величезній висоті пролітають морські чайки, підхоплені могутнім вітром, розпачливо кигикаючи від жаху. Сонна рівнина, здавалося, раптом прокинулася й стала пручатися в обіймах кошмару. Сніг, який досі падав протягом тихих і лагідних ночей, раптом піднявся й посунув на країну, наче мур білої темряви. На замерзлу поверхню озер буря стала кидати зламане гілля, пеньки, стовбури дерев і навіть уламки скель. Стоячи на пагорбі, що вивищувався над навколишньою місцевістю, цитадель перетворилася на музичний інструмент бурі, велетенську еолову арфу, яка співала всіма своїми вестибюлями, коридорами, ліхтарями, дзвіничками та шпилями. Флюґери стогнали людськими голосами, двері з розгону билися об стіни, зграї невидимих вовків гасали й вили в коридорах.

Проте різдвяна церемонія зібрала всіх юнґманів у збройній залі навколо ялинки, що сяяла тисячами вогнів. Але святкували не народження Христа, а народження Сонячної Дитини, яка воскресла з попелу в день зимового сонцестояння. Оскільки траєкторія сонця досягла свого найнижчого рівня, а день — найкоротшої тривалости, смерть астрального бога оплакувалася як фатальна космічна трагедія. Сумні співи, які цілком відповідали нещастю землі та ворожості неба, прославляли високі якості померлого світила і благали його повернутися до людей. І це прохання було виконане, бо віднині кожен день здобуватиме перемогу над ніччю, спочатку майже непомітну, але незабаром вона стане тріумфально видимою.

Далі начальник гучним голосом став зачитувати привітання від сорока інших напол, розкиданих по всій території Райху — у Плені, Кесліні, Ільфельді, Штумі, Нойзелі, Путбусі, Геґне, Руфасі, Аннаберзі, Плешковіці… і після кожного названого міста один із хлопчиків відокремлювався від півкола своїх товаришів, підходив до ялинки й додавав туди ще одну свічку. Потім настала тиша, порушувана лише завиваннями бурі, й начальник раптом викрикнув, наче його опанувало раптове натхнення:

— Ми здобудемо собі рай під лезами мечів!

Потім спокійним голосом пояснив, що кожен різновид людини реалізує себе через інструмент, яким він переважно користується і який має для нього також символічне значення. Існують, наприклад, люди пера, для яких письмо — природний спосіб їхнього життя, селяни, що знаходять свій символ у лемеші плуга, архітектори, чия емблема — косинець, ковалі, які бачать у ковадлі образ свого покликання. Що ж до юнґманів Кальтенборна, то вони живуть під знаком меча, причому подвійно — по-перше, як молоді воїни Райху, і по-друге, завдяки гербові свого замку. Усе, що не пов'язане з мечем, має бути для них чужим. Звернення не до меча, а до чогось іншого слід вважати ганебним боягузтвом і зрадою. Вони повинні завжди пам'ятати про епізод із Гордійовим вузлом, який стався в житті великого Александра. На акрополі Гордія, у Фригії, стояв храм Зевса, де зберігалася колісниця першого царя країни. Відомий оракул провістив, що Азія належатиме тому, хто зможе розв'язати вузол, яким упряж з'єднувалася з колісницею і кінці якого були невидимі. Прагнучи підкорити Азію і роздратований складністю випробування, Александр розрубав вузол ударом меча й у такий спосіб розділив обидві частини колісниці. Таким чином, кожна проблема має два розв'язання: розв'язання тривале, повільне і мляве і розв’язання мечем, грізне й миттєве. Юнґмани, за прикладом Александра, повинні вихоплювати меч щоразу, коли якийсь вузол ставатиме на перешкоді їхнім планам.

Поки він говорив, таранні удари бурі не переставали розхитувати стіни замку та розгойдувати вогники свічок на ялинці. Зненацька вони погасли всі водночас, і чорна темрява накрила дітей, а тоді високе вікно у збройній залі розлетілося на друзки під натиском ураганного вітру. Лише одна зірочка блимала, наче жовте око, пробившись крізь темряву чорних хмар, які затуляли небо на сході.

* * *

Нотатки лівої руки

Мені знадобився певний час, щоб стрибнути на цю велику карусель, розцвічену прапорами, крикливу й строкату, яка затягла у свій рух великий натовп дітей і жменьку дорослих. Тепер, коли я обертаюся на ній, я краще розумію, яким пружинам вона підкоряється. Очевидно, траєкторія часу тут не прямолінійна, а кругова. Тут життя минає не в історії, а в календарі. Тут відбувається безперервне повернення до початку, панує одвічний круговорот, а тому порівняння з каруселлю цілком виправдане. Гітлеризм чинить опір будь-якому уявленню про поступ, про творення, про відкриття, про прагнення до чистого, світлого майбутнього. Він прагне не до розриву з минулим, а до його реставрації: культ раси, культ предків, культ крови, культ мертвих, культ землі…

У цьому календарі, де святі та свята створюють окремий мартиролог, 24 січня навічно позначене як день трагедії 1931 року, коли помер юний Герберт Норкус, святий заступник, з огляду на свій вік, усіх молодіжних організацій.

У цей день для юнґманів, які бурхливо протестують, бо вони вже його бачили, знову показують кінофільм «Hitlerjunge Quex», поставлений за романом Шензінґера, який знайшов натхнення в долі Норкуса. Мене найбільше здивував вибір виконавця головної ролі. Це хлопчик, набагато молодший за реального Норкуса, тендітний, дещо схожий на дівчинку, білявий, як курчатко, й усім своїм виглядом приречений покласти голову на жертовний олтар. Натомість молоді соціалісти, які прагнуть його крови, зображені брутальними хижаками в людському одязі, їхніми атрибутами є тютюн, алкоголь і жінки. Дивлячись на це пасхальне ягнятко, ніжне й чисте, ми надто далеко перебуваємо від хлопця «жорсткого, як шкіра, сухорлявого, як гончак, і твердого, як сталь Круппа», так про нього висловився Гітлер. Мені здається вельми прикметним той факт, що режисер фільму на десять років раніше від мене побачив німецьку дитину — цілком усупереч офіційній істині — не в образі брутальної малої істоти, що прагне до завоювань, а як тендітне створіння, якому завжди загрожує нагла жертовна смерть.

Після фільму — похоронна церемонія. Барабани невтомно відбивають моторошний заклик «Чорного Корпусу»: два довгі удари великих барабанів праворуч, три короткі удари великих барабанів ліворуч, яким усі інші відповідають п'ятьма короткими ударами, трьома короткими ударами, двома короткими ударами. Похоронний і нав'язливий там-там, що зображує ґрандіозний танець долі, яка здійснює свій марш. Ця літанія несподівано уривається завиванням сурм. Тиша. Юний голос дзвенить у чорній темряві. Інший голос відповідає йому. Потім озивається третій.

— Цього вечора ми вшановуємо пам'ять нашого товариша Герберта Норкуса!

— Ми зібралися не навколо холодного саркофага. Ми зібралися навколо принесеного в жертву товариша, кажучи:

— Він був тим, хто наважився зробити до нас те, що ми намагаємося робити сьогодні. Його уста замовкли, але його приклад живе!

— Багато падають навколо нас, але водночас багато народжуються. Широкий світ приймає в себе і живих, і мертвих. Але високі діяння старших оживають у битвах тих, хто наслідує їх!

— Йому було п'ятнадцять років. Соціалісти зарізали його 24 січня 1931 року в Берліні, у кварталі Бойселькітц. Герберт Норкус лише виконував свій обов'язок у гітлерюґенді й цим розбудив ненависть до себе наших ворогів. Його труп вічно буде неподоланною перешкодою між марксистами й нами!

Потім вони заспівали «Юність повстає, щоб іти на штурм…» Чисті, як кристали криги, голоси злітають у холодне повітря, тоді як прапор зі свастикою закручується навколо своєї щогли, наче восьминіг, обпалений вогнистою і вузькою смугою прожектора.

* * *

Стефан Рауфайзен

Я народився в Емдені, Остфрисланд, 1904 року. Це було невеличке заможне містечко голландського типу, напівкомерційне, напівпортове, завдяки двом каналам, які сполучають його, один із Емсом, а другий — з Дортмундом. Мій батько тримав там м'ясну крамницю, а що вбогі м'яса не їдять, то й ми його не їли. У нього був брат, дядько Зиґфрід, також різник, але він жив у Кілі, Шлезвіґ-Гольштайн, у кварталі адміралтейства. Коли 1910 року Зиґфрід помер, ми відразу переселилися туди, щоб стати його спадкоємцями.

Я був надто юний, щоб ясно помітити різницю в атмосфері між маленьким, сонним і чистим містечком на березі Північного моря та бурхливою атмосферою повстань і заколотів, яка панувала в адміральському порту Балтики, але факт залишається фактом: я виріс у кліматі палкої політики. Позаяк кайзер вирішив, що майбутнє Німеччини пов'язане з морем, він перетворив Кіль на своє улюблене місто. Він нерідко туди приїздив і жив там протягом певного часу, але його візити набували особливого значення протягом нашого знаменитого тижня, Kieler Woche, у кінці червня, коли він особисто головував на міжнародних регатах.

У 1914 році мого батька мобілізували воювати на борту підводного човна. Він зник разом зі своїм U-Boot 1917 року. Згідно з жорстокою логікою, яку Історія спростовує дуже рідко, саме в Кілі будо завдано найбільш нищівного удару по престолу кайзера. Повстання екіпажів на військових кораблях у листопаді 1918 року стало подзвіном по Другому Райху, повсталі матроси завдали непоправної шкоди своїй державі, а заодно й самим собі: перемир'я та репарації, які знищили військовий флот і витіснили німецький прапор з усіх морів світу, прирекли на брутальну смерть Кіль, його корабельні та доки. Різницька справа мого батька також швидко занепадала. Я не вживав жодних заходів для її порятунку. Мені було п'ятнадцять років. За браком свиней я виготовляв сосиски з м'яса коней загиблої імперської кавалерії, але думки мої були десь-інде. Синя квітка «Перелітних птахів» (Wanderfögel) зачарувала мене.

Політичний рух під назвою «Перелітні птахи» спочатку був актом відокремлення молодого покоління від своїх батьків. Ми не хотіли миритися з цією програною війною, безробіттям, політичним безладом. Ми жбурнули в обличчя батькам брудну й огидну спадщину, яку вони хотіли нам передати. Ми відкинули їхніх затягнутих у корсети жінок, їхні апартаменти, в яких можна було задихнутися, напхом напхані килимами, портьєрами та пуфиками, їхні димучі заводи й фабрики, їхні гроші. Ми співали, обнявшись невеликими групами, обшарпані, у фетрових капелюхах із продавленим дном, але прикрашених квітами, маючи з усього майна лише гітару на плечі, ми відкрили великі й чисті німецькі ліси з їхніми джерелами та німфами. Худі, брудні та ліричні, ми спали на сінниках і в яслах і жили з кохання та з прозорої води. Нас насамперед об'єднувало те, що ми належали до одного покоління. Молодість була нашим масонським орденом. Звичайно ж, ми мали вождів. Їх звали Карл Фішер, Герман Гофман, Ганс Блюґер, Туск. Вони писали для нас оповідання й пісні, друкуючи їх у малих журнальчиках. Але ми розуміли одне одного з півслова, щоб мати потребу в якійсь доктрині. І ми ніколи не бачили їх у Кілі.

Ось тоді й відбулося диво з «жебраками». Ми, мандрівні школярі, несподівано відкрили для себе «Лігу жебраків», які здалися нам братами, але вони сповідували нацистську ідеологію, і тоді ми зрозуміли, що наші ідеали й наш спосіб життя не обов'язково мали залишатися поза межами суспільства, сильного своєю організованістю та своєю інерцією. «Жебраки» були тими ж таки «перелітними птахами», але наділеними революційною силою, яка прямо загрожувала суспільному ладові.

З мріями було покінчено. Почалася вулична боротьба. Несподівано моя м'ясна крамниця набула змісту: я став політичним керівником корпорації різників. Ми розклеювали афіші, ми обливали фарбою будинки політичних супротивників, ми зірвали демонстрацію в Кілі антивоєнного фільму «На західному фронті немає змін». Муніципалітет відповів на наші дії репресивними заходами, не роблячи різниці між нацистами й соціалістами. Одного дня влада заборонила носити уніформу гітлерюґенду. Тоді всі хлопці-різники з моєї групи пройшли по вулицях у своєму робочому одязі, й буржуа тремтіли від жаху, дивлячись на довгі ножі, заткнуті за пояс великих білих фартухів, заляпаних кров'ю. Соціалісти мали групу сурмачів, які скликали їх на збір. Ми зібрали своїх, і після кількох сутичок сигнал сурм став нацистським.

Але ніщо не могло зрівнятися з днем 1 жовтня 1932 року. В той день Бальдур фон Ширах вирішив організувати в Потсдамі перший конґрес нацистської молоді. Партія винайняла тридцять вісім велетенських наметів, які могли прийняти щонайбільше тисячу учасників. Але на конґрес зібралося не менш як сто тисяч людей, що приїхали з усіх провінцій Райху. Вони приїздили цілими поїздами, приходили пішки, приїздили на велосипедах, у кузовах вантажівок, де грона тіл були наїжені розгорнутими прапорами. Безлад небачений і нечуваний! Ґрандіозне єднання дружби! Їжі зовсім не було. Втома надлюдська. Ми всі жили й трималися на нервах, сп'янілі від співів, від криків, від маршів і контрмаршів. Атож, від маршів! Марширування стало нашим міфом, нашим опіумом! Marschiren, marschiren, marschiren! Символ поступу, перемоги, а також конґресів, зібрань, марширування робило наші ноги міцними, сухими й запорошеними, як колеса, як шатуни, перетворювало їх на головний політичний орган наших осіб!

Шістдесят тисяч хлопців розташувалися на лузі Шютценвізе, п'ятдесят тисяч дівчат — на стадіоні. Протягом семи годин ми проходили перед трибуною, на якій стояли наші вожді. Але саме ми, хлопці й дівчата з Кіля, ми були найщасливішими, найдикішими й найбільш буйними. Ми закасали рукави сорочок і спустили шкарпетки, бо ми пишалися своїми бронзовими м'язами. Ми вже пройшли повз трибуну під гучні крики та музику сурем, коли нас наздогнав ад'ютант фюрера.

— Фюрер послав мене запитати, хто ви такі!

— Скажіть, що ми готові йому служити й померти за нього, ми гітлерюґенд із Кіля.

Скільки радости, скільки прагнення до самопожертви було в цій відповіді!

Через чотири місяці Адольф Гітлер став канцлером Райху.

* * *

Нотатки лівої руки

Сьогодні вранці Блетхен показав мені циркулярного листа, який надійшов із Генеральної інспекції напол, де йшлося про добір юнґманів серед кандидатів. «Коли ви здійснюєте селекцію, — було написано там, зокрема, — треба брати до уваги відставання в розвитку, яке за нормальних обставин характерне для дітей далічних (fälisch) або нордичних рас, як у фізичному, так і в психологічному плані. Селекціонери не повинні дати себе ошукати сонливим виглядом і мало розвиненим інтелектом, які начебто принижують цих суб'єктів порівняно з юними представниками східно-балтійських або альпійських (westisch) народів того самого віку. І справді, меткий розум і вміння дати негайну і влучну відповідь («ось хлопець, який не полізе в кишеню за словом») є ознаками надто раннього розвитку, що несумісні з чистотою німецької раси. Поглиблений аналіз завжди дає змогу виявити антропологічні характеристики, що збігаються з даними міркуваннями».

— Я думаю, гер фон Тіфауґе, — сказав Блетхен, — що варто похвалити автора цієї інструкції за його проникнення в суть проблеми і мужність у відстоюванні своїх поглядів. Хіба ви не помітили, що кожен народ насамперед вихваляється тією якістю, що її він цілком позбавлений? Наприклад, французька люб'язність насправді приховує під собою найзакореніліше хамство, яке знаходить собі вихід за будь-якої нагоди, а надто у стосунку до жінок. А що ви скажете про почуття чести, яким так пишаються іспанці і яке спростовується невтримною схильністю іберійських рас до зради й корупції? Що ж до швейцарської порядности, то консулам їхньої країни доводиться присвячувати добру частку свого часу намаганням витягти із в'язниці своїх шахраїв-співвітчизників, англійська флеґматичність — о, яка люта і сліпа ненависть характерна для цього народу! — голландська охайність — о, який сморід ви можете відчути в нідерландських провінціях! — італійська веселість… поїдьте до тієї країни й самі переконаєтеся, що це таке. Німеччина також не є винятком із цього правила. Відколи ви тут, вам, певно, вуха, протуркотіли про нашу раціональність, наш дух організації та ефективности. Але істина полягає в тому, гер фон Тіфауґе, що німецька душа — це темрява й хаос! Аж ніяк не відставання в розвиткові робить нордичну дитину млявою і тупою. Жодна зрілість не допоможе їй перетворитися на веселого нащадка середземноморських народів. Причина в тому, що вони походять від стародавніх греків, народу, тисячу разів зіпсованого альпійськими та балканськими домішками, левантинськими та єгипетськими впливами, одне слово, нерозпізнаванною сумішшю євро-африканського осаду. Чистота не буває прозорою, гер фон Тіфауґе, — ось істина, якій ми повинні мати мужність подивитися в обличчя! Нордична дитина має всі видимі ознаки тупости, але вона здається такою тому, що мусить пригнічувати в собі глибинні вибухи життєвої енергії. Вона наче дрімає, а насправді дослухається до глухої діяльности в надрах своєї істоти, яка диктує їй її поведінку. Ніхто так, як німець, не відчуває наявности в собі чорних джерел, які живлять душу людини й допомагають їй проникнути в потаємну сутність речей. Цей стародавній інстинкт і перетворює німця протягом більшости часу на сонливу тварину, спроможну на найгірші відхилення, але іноді він також робить його спроможним на незрівнянні подвиги, перетворює на надлюдину!

* * *

Нотатки лівої руки

Попри мої великі досягнення у вивченні німецької мови, не випадає сумніватися в тому, що я надто з нею запізнився й ніколи не заговорю цією мовою так само легко, як французькою. Я не жалкую, що так вийшло. Відстань — нехай і мізерна — між моєю думкою й моїм словом, коли я думаю, розмовляю або мрію по-німецькому, дає мені незаперечні переваги. По-перше, мова, мені чужа, а отже, й менш зрозуміла, створює щось подібне до стіни між моїми співрозмовниками і мною й наповнює мене несподіваною й дуже корисною впевненістю. Існують речі, які я не зміг би висловити французькою мовою, — лайка, відверті зізнання — і які легко злітають із моїх уст, перевдягнені в жорстку німецьку говірку. Й усе це разом із неминучим спрощенням, яке відбувається з усім, що я кажу, внаслідок мого недосконалого знання німецької мови, перетворює мене на набагато примітивнішого, прямолінійнішого й брутальнішого чоловіка, аніж Тифож франкомовний. Надзвичайно вигідна метаморфоза… принаймні для мене.

Німецька мова не знає злиття слів у єдиній фразі. Слова й навіть окремі склади накладаються там одне на одне, не розмиваючи своїх меж. Тоді як певна плинність перетворює французьку фразу на приємну й нерозривну єдність, яка, проте, загрожує несподівано розпастися. Бо німецька мова складається з твердих блоків, як ті, що застосовуються в іграшкових конструкторах, вона спроможна створювати нескінченну кількість складних слів, які надзвичайно легко зрозуміти, тоді як у французькій мові подібні утворення злилися б у незбагненну мішанину. З цього випливає, що швидка і владна німецька фраза стає також шкарубкою і гавкучою. Вона годилася б для статуй і роботів. Ми ж, люди, створіння розм'яклі й теплі, ми віддаємо перевагу лагідній говірці Іль-де-Франсу.

Дивовижні відхилення демонструє граматичний рід, що його німці надають як речам, так і людям. Запровадження середнього роду було б цікавим удосконаленням, якби застосовувати його в міру. Натомість ми бачимо, як у німецькій мові воно перетворюється на якесь загальне спотворення. Сонце там перетворюють на жінку, смерть на чоловіка, а життя набуває середнього роду. Щоправда, кіт у них має жіночий рід, що цілком узгоджується з дійсністю. Але ідіотизм цього механізму німецької мови досягає свого апогею, коли він щедро наділяє середнім родом жінку, з якої знущається в цілому ряді слів (Weib, Mädel, Mädchen, Fräulein, Frauenzimmer — жінка; дівчинка; дівчина; панночка; баба).

* * *

Найстарші юнґмани мали по сімнадцять і вісімнадцять років. Присутність біля автентичних дітей цих підлітків і юнаків шокувала Тифожа, якого палко притягувала дитяча невинність. У їдальні, в дортуарах і в усьому закладі стояв солдатський дух чоловічости, який був йому огидний і створював прикрий бар'єр між Кальтенборном і ним. Проте перешкода, що стояла між ним і його покликанням, мала бути незабаром усунена. Зброя, яку обіцяв ґауляйтер, дозволила б тут на місці навчати юнґманів призовного віку. Начальник сподівався, що в такий спосіб здійсниться його мрія мати в Кальтенборні підрозділ молодих солдатів, навчених і озброєних. Але доставка зброї затримувалася, попри його неодноразові нагадування. А першого березня сталося неминуче. Обидві центурії учнів старшого віку — шістнадцятьох і сімнадцятьох років — були терміново відкликані зі школи. Старших направили у вермахт, а молодших у табір прискореної військової підготовки (Wehrertüchtigtigunslager). Разом із учнями наполу покинули й десять унтер-офіцерів СС, які опікувалися ними.

* * *

Нотатки лівої руки

Старші учні, яких наступного тижня відсилають на бійню, роблять зарядку на подвір'ї. Вони в штанях, у черевиках, але з голими торсами в холодному ранковому повітрі. Стефан, який захотів додати силові вправи до загальних рухів, вигадав жонглювання з брусами. Кожен брус завдовжки у дванадцять метрів утримують на витягнутій руці дванадцятеро хлопців. Кожна група то підіймає, то опускає свого бруса, кладе його то на одне плече, то на друге, підкидає в повітря, спочатку вертикально, а потім на праву сторону, й сусідня група, що стоїть праворуч повинна його підхопити. Якби цей прийом не вдався, то не одному учневі розбило б череп, відірвало вухо або зламало плече, але наше начальство вважає не досить ефективними будь-які вправи, що не загрожують каліцтвом або смертю.

Усім цим хлопцям від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років, і сліди від бритви видніються на більшості підборідь та щік. Але на жодному з торсів немає жодної волосинки, вони напрочуд ніжні, й цю ніжність лише підкреслюють їхні грубі пояси, штани та чоботи. Волосся немає не тільки на їхніх білих грудях, а й у більшости під пахвами. Кілька ланцюжків із медальйонами роблять ще дитячішими ці молочно-білі шиї, більш придатні для того, щоб одержувати поцілунок матері, а не удар козацької шаблі.

Передпліччя двадцятирічного хлопця за його товщиною можна прирівняти до стегна хлопця дванадцятирічного, але не варт обманювати себе. Нижче пояса закінчується дитяча невинність і починається чорнота цинічної чоловічости.

* * *

Незабаром після того кровопускання, яке поновило в Кальтенборні його «дитячу невинність», але наполовину знизило його ефективність і дезорганізувало кадри, Стефан зібрав військову нараду, на якій був присутній Тифож, що ховався за Блетхеном, офіцери СС та ті з цивільних учителів, які досі залишилися. Від'їзд унтер-офіцерів вирішили компенсувати активнішою участю учнів у матеріальному житті школи, пояснив він. Формувалися спеціальні команди для роботи на кухні, у пральні, у стайнях, а також для позмінної пращі з постачання школи дровами та продовольством. Набагато складнішою уявлялася проблема набору нових учнів. Кальтенборн мусив зберегти своє місце наполи першої категорії за кількістю вихованців і не відмовлятися від своєї місії через труднощі війни. Звісно, принцип вимагав, щоб у кожній наполі виховувалися діти з усіх провінцій Райху й набір відбувався не лише у ближній місцевості. Але ситуація диктувала заходи надзвичайного характеру. Тож начальник школи розпорядився, щоб усі присутні взяли участь в обстеженні регіону й у пошуках дітей, гідних заповнити порожнечу, яка утворилася внаслідок мобілізації на фронт двох центурій. А він разом із професором доктором Блетхеном перевірятиме придатність кандидатів, набраних у такий спосіб.

Тифож мало цікавився категорією та місією наполи. Але він вітав той факт, що з неї забрали старших учнів, не таких свіжих і менш спроможних розбуджувати його ніжність, проте він, безперечно, відчував той вакуум, який утворився після їхнього від'їзду в атмосфері Кальтенборна, що завжди лунко дзвеніла дитячими голосами. Тому він палко бажав, аби школа поповнилася новобранцями, хоч і не сподівався нічого доброго від заклику начальника. Він зрозумів, що насправді той заклик був адресований йому понад головами цих тупих невігласів — либонь, тільки Блетхен бодай трохи розумівся на цьому, але в який порочний і спотворений спосіб! — і що вже недалеко той час, коли доля, змівши всю нечисть, поверне в його руки ключ від царства, для якого він народився.

* * *

Нотатки лівої руки

Цього треба було сподіватися: від'їзд десятьох унтер-офіцерів і старших учнів завдав великої шкоди матеріальній діяльності наполи й непоправно порушив ту досконалу механіку, від якої ми всі залежали. За винятком кількох заходів, які збереглися — переклички, шикування під прапором та інші подібні церемонії — так чудово скоординоване застосування часу в наполі зламалося, а дисципліна значно погіршилася. Для мене це визволення було нерозривно пов'язане з весною, яку дзвінким щебетанням вітали кропив'янки і струмки, що вже дзюрчали під розм'яклим снігом. Рік починається не першого січня, він починається 21 березня. Навіщо так невиправдано відірвали людський календар від великого космічного годинника, який керує зміною сезонів?

Я не знаю напевне, куди приведе мене рік, який щойно почався. Але Блетхен, від якого завжди смердить злочином, примусив мене здригнутися від моторошної можливости: хто знає, чи все, абсолютно все, що відповідає — або здається, що відповідає — моїм прагненням і моїм мріям, не є насправді поганою, зловісною інверсією?

Цього ранку він написав на чорній дошці:

живий = спадкоємність + середовище

Потім під першим написав друге рівняння такого змісту:

бути = час + простір

Потім обвів середовище й простір кружечком і наділив його назвою більшовизм. Спадкоємність і час, у свою чергу об'єднані, він помістив під рубрикою гітлеризм.

— Ось де, — прокоментував він, — терміни великої дискусії двадцятого сторіччя. Комуністи заперечують спадкове надбання живого створіння. Усе, згідно з ними, слід віднести на рахунок виховання й освіти. Якщо кабан відрізняється від гончака, то це соціальна несправедливість, помилка селекціонера. Ха-ха-ха! Вони моляться на свого святого Павлова! Та й єврей Фройд запевняє, що все в нашому житті визначають успіхи та невдачі перших років нашого дитинства, тобто йде в тому самому напрямку, хоч і міркує з більшою витонченістю. Це філософія байстрюків, кочовиків, позбавлених расової традиції, космополітичних городян без власного коріння. Гітлеризм міцно закорінений у стародавній германській землі, доктрина осілих рільників, спростовує це твердження. Для нас усе зберігається у спадковому багажі, який передається від покоління до покоління за відомими й незламними правилами. Погану кров не можна ані поліпшити, ані виховати, єдине лікування, яке можна до неї застосувати — це знищення, негайне й просте.

Завважте, що саме аристократична філософія старого режиму заклала підвалини нашої ідеології. Ти або «народився» аристократом, або «не народився», і жодні заслуги не можуть допомогти тобі увійти в це середовище. І що стародавніший твій родовід, то більшу цінність він має. Я охоче визнаю, що такі люди, як генерал фон Кальтенборн, є попередниками нашого режиму. Але вони не вміють еволюціонувати. Біологія повинна прийти на зміну генеалогічній статистиці. Шляхетні титули повинні відступити своє місце хромосомам. Спектр крови, Тифоже, спектр крови, ось бог, якому ми повинні поклонятися. Старі герби традиційної аристократії ми замінили наповненими кров'ю нутрощами, які пульсують життям, — найінтимнішим і найдорогоціннішим скарбом людини. Саме тому ми не повинні боятися проливати кров. Пам'ятайте наш девіз: Кров і Земля. Вони взаємопов'язані. Кров приходить від землі й у землю повертається. Земля має зрошуватися кров'ю, вона кличе її, вона її хоче. Кров благословляє землю і запліднює її!

Але я, слухаючи його безглузді розумування, пам'ятав, що я належу до раси Авеля, кочовика, людини без коріння, і що Єгова сказав Каїну: «Кров твого брата волає із землі до мене. Віднині ти будеш проклятий землею, яка відкрила уста свої, щоб прийняти кров твого брата, яку ти пролив своєю рукою».

* * *

Коли споночіло, всі юнґмани вишикувалися на плаці зімкнутими шеренгами навколо порожнього квадратного простору, що прилягав до фортеці. У центрі стояв невисокий поміст, оточений смолоскипами та знаменами, — він правив за вівтар для поминальної церемонії, яка ось-ось мала початися. З одного боку стояли юні барабанщики, приставивши до лівої ноги свої високі чорно-білі тамбури ландскнехтів, з другого — юні сурмачі, приклавши до стегна розтруби своїх інструментів, застигли в мовчазному чеканні.

Й ось різко та пронизливо подають сиґнал сурми. Гуркіт барабанів здіймається в ніч послідовними хвилями, врочистими й погрозливими, потім вони стихають, наче загублені в далечині.

Історію зради й смерти розповідають у звинуватливих віршах самотні й дзвінкі голоси:

— Й ось замовкли фанфари, й люди в нескінченних колонах поринають у благочестиві роздуми, й знамена повільно опускаються, щоб привітати тіні тих, котрі померли за батьківщину.

— О цій годині ми вшановуємо пам'ять першого солдата Райху, Альберта Лео Шлаґера.

— Шлаґер був нащадком давнього селянського роду в Шенау, на півдні Чорного Лісу. Саме там спочивають його останки. Він пішов добровільцем на війну й кілька разів був поранений. Він воював на Балтиці, а після укладення Версальського миру служив у Верхній Силезії.

— Але насувається гроза від заходу, й блискавка долітає до цього зразкового солдата. Порушивши право й зламавши мир, французькі війська вторгаються в Рур. Опір вибухає в усьому регіоні. Шлаґетер б’ється в його перших лавах. Разом зі своїми товаришами він перетинає комунікації, по яких ворог одержує підкріплення.

— Але внаслідок зради він потрапляє до рук французів!

— Ми, молодь, любимо Німеччину, й ми написали на нашому прапорі одне слово: Битва! І нехай згорить усе, що підле й слабке! Від крови й від землі промениться наше право. І нехай поглине чисте полум’я всіх, хто сумнівається! Зламаймо все гниле та червиве! Визволімо батьківщину від рабства! Викуймо німецьку націю! Ми, молодь, любимо Німеччину, й мій написали на нашому прапорі одне слово: Битва!

— Шлаґетер не вагався жодної хвилини, коли пролунав заклик його поневоленого народу. Він був лейтенантом на фронті, командиром батареї в балтійських провінціях, захисником справи націонал-соціалізму, він очолив рух опору в Рурі — завжди готовий до найвищої пожертви.

Ти бачиш, на сході світанок горить?
Це сонце свободи палає,
Ми зімкнемо лікті, ми хочемо жить,
Але й перед смертю в нас страху немає.
У нас німецька кров, ми не раби!
До зброї, люде мій, до зброї й боротьби!

— Шлаґетер постав перед військовим трибуналом за спробу висадити в повітря міст Гаарбах, у Калькумі, між Дюсельдорфом і Дуйсбурґом. Після захоплення Рура, 11 січня, загарбники реквізували всі поїзди, щоб вивезти награбоване вугілля. Шлаґетер вирішив перешкодити цьому грабункові, нападаючи на залізниці. 23 лютого генерал французької армії в Рурі проголосив смерть саботажникам. Шлаґетера засудили до розстрілу.

— 26 травня 1923 року Шлаґетера під посиленим конвоєм приводять у кар'єр на землі Ґольцгайм, де сьогодні стоїть хрест із його ім'ям. Йому зв'язують руки за спиною. Його б'ють, щоб примусити стати навколішки. Та коли він залишається сам-один проти рушничних дул, у його душі лунає Ніколи! Андреаса Гофера. Він хоче померти стоячи, так, як він воював. Він спинається на ноги. Смертельний залп лунає в тиші світанку. Востаннє його тіло рвучко випростується, а тоді він падає долілиць.

— Там лежить на камінні той, хто був схожий на нас. Сонце згасло, і ми глибоко сумуємо над останками наших надій. Господи, Твої шляхи недовідомі! Цей чоловік був героєм. На наших знаменах чорніють жалобні стрічки, але він, уславлений високими подвигами, приєднався до предків. Ми шануємо його смерть. Його воля — це наша воля, і його доля також належить нам. Хоч ми його і втратили, він залишається безсмертним для батьківщини, і з глибини своєї могили він промовляє: «Я є!»

* * *

Вербування дітей працівниками Кальтенборна дало жалюгідні результати. Це були перевтомлені й виснажені люди, які жили під постійною загрозою мобілізації до війська, а тому вже не думали про завтрашній день, про свій педагогічний обов'язок, і їх мало цікавив набір нових рекрутів для інституції, яку їм доведеться покинути дуже скоро і яку, як вони вважали, також закриють найближчим часом. Рауфайзен, підтримуваний своєю фанатичною вірою, проклинав їх за цю байдужість, тоді як Блетхен нарікав на антропологічну пересічність тих нечисленних суб'єктів, яких приводили до нього на обстеження.

У той день Тифож повертався з Ніколайкена, куди їздив перекувати Синю Бороду. Весна, яка трохи припізнилася того року, тепер буяла з такою ніжною веселістю, що він анітрохи не сумнівався: якась щаслива подія чекає для нього. Мерин, пишаючись своїми новими підковами, дзвінко цокав ними по бруківці дороги, а Тифож думав із тим тихим смутком, який наповнював дивними чарами найтрагічніші й найжорстокіші епізоди його життя, про підковані чоботи Пельсенера, які бризкали цілими снопами іскор. За асоціацією думок, у його пам'яті постав також чудовий велосипед фірми «Альціон» Нестора, який досі він не міг пригадувати без спалаху гордости, коли, аж раптом, виїхавши на берег озера Люкнайн, за годину їзди від Кальтенборна, він побачив шість велосипедів, прихилених на березі до дерев. То були важкі німецькі машини, з кермом, піднятим, наче роги корови, педальним гальмом і прикріпленим до рами насосом допотопної конструкції з дерев'яною ручкою. Крізь гілля дерев він бачив зблиски срібної поверхні води й чув вигуки, сміх, плюскотіння.

Він спішився, залишив Синю Бороду пастися на маленькому квітучому лузі й через дві хвилини стрибнув у прозору й прохолодну воду, в її струмені, що яскріли сонячними зблисками. Він розрахував свій стрибок так, щоб випірнути посеред гурту хлопчаків. Його вітали криками й сміхом. Вони приїхали сюди з Марієнбурга, міста, яке було за триста кілометрів звідси, й скориставшись вакаціями на Трійцю, вирішили об'їхати на велосипедах ліси та озера Мазурії. Тифож розповів їм про Кальтенборн, про цитадель із її гімнастичними залами, тирами, кіньми, човнами, зброєю, про цікаве життя, яким живуть там юнґмани й запросив їх повечеряти й заночувати разом із сотнями своїх однолітків.

Коли Рауфайзен почув назву Марієнбурґа, він затремтів від радости й гордости. То була історична й духовна столиця тевтонських рицарів, а його замок, який чудово зберігся, був, безперечно, найвизначнішим шедевром архітектури Східної Пруссії. Саме там, у великій рицарській залі, щороку 19 квітня Бальдур фон Ширах промовляв перед мікрофоном, звертаючись до всіх німецьких дітей десятирічного віку формулу, яка навіки поєднувала їх із фюрером. Блетхен не міг утриматися від захоплених вигуків, коли оглянув новоприбулих. Ніколи ще йому не доводилося бачити таких чистих представників того різновиду балтійської раси, найзнаменитішим представником якої був Гінденбурґ. Відбувся обмін телефонними дзвінками та листами з батьками хлопців і властями міста. Вони вже ніколи не повернулися в Марієнбург.

Надзвичайно задоволений цим великим успіхом, начальник школи викликав до себе Тифожа. Він визнав, що досі недооцінював заслуги француза. Тифож довів, що він спроможний постачати в Кальтенборн щось краще, аніж сири та мішки з бобами. Начальник, звичайно, не може надати йому якусь офіційну владу, але доручає йому об'їхати всю навколишню місцевість у пошуках юних рекрутів, гідних бути прийнятими до наполи. Він розішле циркулярні листи всім адміністраціям ближніх округ — Йоганнесбурґа, Ліка, Льотцена, Сенсбурґа та Ортельбурґа, а якщо буде треба, то й більш далеким. Тифож муситиме звітувати лише перед ним, Рауфайзеном, який оцінюватиме результати його діяльности.

Блетхен не мав часу на те, щоб привітати свого асистента з цим підвищенням. Віднедавна стали говорити про широкі заходи, відомі під кодовою назвою «Операція Сінокос», здійснювані за ініціативою самого райхсфюрера СС. Ішлося про те, щоб вивезти до Німеччини, в села, спеціально пристосовані для цієї мети, від сорока до п'ятдесяти тисяч дітей віком від десятьох до чотирнадцятьох років із тих місцевостей Білорусії, що окуповані групою армій «Центр». Проте Альфред Розенберґ, міністр окупованих територій Сходу, уже не вперше категорично виступив проти цієї суто есесівської ініціативи, заявивши, що діти такого юного віку стануть для Райху лише зайвим тягарем, а не корисною робочою силою, й запропонував ліпше вивезти дітей віком від п'ятнадцятьох до сімнадцятьох років. Даремно емісари Гіммлера з великою терплячістю намагалися йому пояснити, що йдеться зовсім не про вивезення робочої сили, а про злиття на глибокому біологічному рівні двох спільнот із метою ослабити у вирішальний спосіб живі сили слов'янського сусіда. Зрештою СС вирішило розв'язати цю проблему, обминувши міністерство східних територій.

І тоді згадали про Отто Блетхена і його великі заслуги у справі добування ста п'ятдесяти юдео-більшовицьких голів. Не було жодного сумніву, що його глибоке знання антропологічних особливостей росіян та поляків принесе надзвичайну користь за цих обставин.

16 червня він попрощався з Командором та з начальником школи й переселивши своїх червоних рибок — Cyprinopsis auratus — у закриті бідони, покинув Кальтенборн, нарікаючи на те, що в «опелі» середнього розміру, який по нього прислали, він зможе вивезти лише невеличку частку свого багажу. Наступного дня Тифож, із дозволу начальника школи, розташувався в трьох кімнатах «Радіологічного центру».

Коли він став господарем цього закладу й залишився сам-один у «лабораторії» посеред антропометричного мотлоху, покинутого професором доктором штурмбанфюрером, на нього напав божевільний, нервовий сміх, у якому почуття тріумфу змішувалося з неясною тривогою перед цим новим жартом, який зіграла з ним доля.

* * *

Нотатки лівої руки

Сьогодні ввечері колони юнґманів мовчки розійшлися врізнобіч, розтанувши в теплій і запашній темряві, щоб запалити вогні літнього сонцестояння на пагорбі Зеергьоге, на берегах озера Шпірдінґ, на протилежному березі озера Тіркло, в усіх тих місцях, звідки можна було бачити вогнища інших колон і бути видимими для них.

Таємний смуток закладений у цьому святі сонця. Молоде літо, не встигши відсвяткувати свій прихід, уже починає зменшуватися, спочатку майже невидимо й неочевидно, але щодня скорочуючись на одну-дві хвилини. Так, дитина в самому розквіті свого чудового здоров'я вже носить у собі мікроби старечої немочі. Й натомість Різдво, яке перебуває на протилежному кінці року, святкує веселу містерію відродження Адоніса в найчорніший і найвологіший день року. Юнґмани оточують вогнище каре, відкритим у той бік, куди вітер переносить дим та іскри. Найменший хлопець відокремлюється від гурту й підходить до вогнища. Він тримає в руці тремтячу іскорку, легеньку, як світляний метелик, таку примарну, що ми всі боїмося, аби вона не згасла, перш ніж виконає своє завдання. Вона й справді зникає, коли хлопець стає навколішки біля споруди з просмолених колод, з якої визирають в'язки хмизу. Він відстрибує геть, і полум'я спалахує з лунким тріскотінням. Чисті голоси здіймаються в темряву, розцвічену багровими спалахами:

Народ іде до народу, як полум'я йде до полум'я!
Здіймається в небо священний вогонь
З ревінням перестрибує з дерева на дерево!

Шеренги ламаються, й кожен підходить до вогню, щоб припалити від нього смолоскип, який тримає в руках. Потім каре знову шикується, утворене тепер зі стрибучих вогнів.

Видно, як удалині загораються вогні інших колон, які вітає юний декламатор:

— Погляньте, як сяє поріг, що відокремлює нас від ночі. За ним уже народжується світанок осяйних часів. Двері до майбутнього відчинені для тих, чиє серце палає любов'ю до батьківщини. Погляньте на плями світла, які оживляють ще темну землю. Стародавня й трагічна Мазурія відповідає на наш заклик і запалює тисячу братерських вогнів. Вони провіщають і готують найосяйніший день року.

Троє юнґманів, кожен із яких несе дубовий вінок, наближаються до вогнища.

— Я жертвую цей вінок пам'яті загиблих на війні.

— Я кладу цей вінок на голову націонал-соціалістичної революції.

— Я присвячую цей вінок майбутнім жертвам, які німецька молодь з ентузіазмом принесе на вівтар батьківщини.

Одностайний хор усіх інших відповідає їм:

— Ми вогонь, і ми вогнище. Ми полум'я, і ми іскра. Ми світло й тепло, які примушують відступати темряву, холод і вогкість.

Нарешті споруда з підпалених колод обвалюється, здійнявши густий рій іскор, і каре оживає. Юнґмани марширують колом, і кожен по черзі підбігає до багаття й стрибає через вогонь.

Цього разу нічого пояснювати не треба, смисл цієї церемонії очевидний. Церемонія, що так уперто змішує майбутнє й смерть і яка одного за одним кидає дітей у полум'я, вочевидь символізує диявольський обряд винищення невинних, до якого ми маршируємо співаючи.

Я буду здивований, якщо Кальтенборн матиме час відсвяткувати ще одне літнє сонцестояння.

* * *

Після того Тифожа часто бачили на його великому чорному коні в мандрах по всій Мазурії — від висот Кеніґшеє на заході аж до боліт навколо Ліка на сході, а на півдні біля самого польського кордону. Маючи при собі рекомендаційного листа з гербом Кальтенборна, він з'являвся до мерій, інспектував комунальні школи, розмовляв із учителями, оглядав дітей, і його подорож закінчувалася візитом до батьків, яких суміш щедрих обіцянок та завуальованих погроз рідко не навертала на згоду віддати свого сина до наполи. Після цього він що є духу повертався в Кальтенборн і доповідав про свої успіхи Начальникові школи, який затверджував його рішення й надавав їм сили закону. Але Тифожеві також доводилося зустрічати опір, більш або менш відкритий, який завжди було важко долати в цій країні, пригніченій поразкою, — і само собою зрозуміло, що саме у випадку тих дітей, яких він із тієї або тієї причини цінував найбільше, опір батьків був найзатятішим.

Так, одного разу, опинившись на березі озера Бельдан, яке своїм довгим, вузьким і покрученим зеленим язиком заглиблюється в піски Йоганнесбурґа, він побачив двох близнюків, чиї батьки жили у вбогій рибальській халупі. Він завжди був зачарований близнюками, які, здавалося йому, черпали життєву силу з глибин, де плоть диктує свій закон душі й підкоряє її своїм примхам. Примхам природи, яка добровільно або примусово передавала тому чи тому створінню всі інтимні таємниці іншого створіння, роблячи з нього його alter ego[22]. До того ж, Гайо і Гаро були руді, як лиси, білі, наче зроблені з молока, й покриті таким густим ластовинням, ніби їх виваляли у висівках. Він відразу подумав, побачивши, як вони рубають очерет на березі озера, про теорію Блетхена, яка тоді вельми його збентежила — пригадав і тут-таки з обуренням відкинув її — згідно з якою існують лише дві людські раси, люди руді, незвичайний колір шкіри яких формується ще на клітинному рівні, й сукупність блондинів і брюнетів, що утворюються з того самого пігменту, але нескінченно нюансованого.

Попри всі сподівання, прагнення добути близнюків наштовхнулося на пасивний, але майже неподоланний опір батьків. Спочатку вони досить довго прикидалися, ніби не розуміють німецької мови, — між собою вони розмовляли на якомусь слов'янському діалекті, — і слухали пояснення Тифожа з тупістю недоумків, знов і знов повторюючи, що у дванадцять років діти надто малі, аби стати солдатами. І марно Тифож навідувався до всіх навколишніх сіл. У всіх меріях, які не бажали втручатися в цю досить неясну справу, заперечували, що та місцевість належить до їхньої комуни. І лише коли Рауфайзен із намови француза звернувся до адміністрації Йоганнесбурґа, сам мер нарешті привіз близнюків до Кальтенборна.

* * *

Нотатки лівої руки

Телефонний дзвінок попередив мене, що близнюків нарешті забрано. Їх везуть до Кальтенборна в машині Йоганнесбурзької комендатури. Вони будуть тут за годину.

Мене негайно опанувало збудження, добре мені відоме. Ідеться про тремтіння, в якому бере участь весь мій кістяк і головним мотором якого є щелепи. Я борюся, як можу, з цими судорогами, від яких у мене клацають зуби, а з рота бризкають цівки слини. Я борюся з цим інстинктивно, але незабаром цілком піддаюся почуттю, яке можна назвати почуттям ґрандіозного щастя. Я навіть запитую себе, чи це очікування здобичі, якої ще немає, але яка неодмінно з'явиться не є тими найщасливішими хвилинами, які може подарувати мені життя.

А ось і вони. Важкий «мерседес» фірми «Крайслер» робить на подвір'ї півколо й зупиняється біля дверей. Близнюки виходять один за одним, такі схожі, що можна подумати: один і той самий хлопчик двічі нахиляється і стрибає на бруківку. Але ні, ось вони обидва тут, стоять один біля одного, обидва в чорних велюрових штанцях і коричневих сорочках із портупеєю, тобто в уніформі гітлерюґенда, яка підкреслює рудявість їхнього волосся та білий колір шкіри.

Ось уже кілька тижнів я міркую над тим, чому мене так приваблює феномен не цих двох дітей конкретно, а близнюків загалом. Це, безперечно, не що інше, як привілейоване застосування того самого правила, згідно з яким чотириста малих чоловічків у фортеці Кальтенборн разом утворюють одну колективну масу з набагато вищою щільністю, аніж та, яка утворюється від простого складення їхніх особистостей. Річ у тім, що численні й нерідко суперечливі особистості підлітків тут зникають у своїй значній частині, й залишається лише гола й масивна юрма. Індивідуальність, що є духом, який проникає в плоть, робить її поруватою, легкою, спроможною дихати, як ото дріжджі одухотворюють тісто. Досить її усунути, й відразу ж плоть віднаходить свою природну чистоту, яка майже в усіх однакова.

Близнюки заходять набагато далі в цьому процесі деспіритуалізації тіла. Тут уже не йдеться про суперечливу мішанину, в якій нейтралізуються душі. Насправді ці двоє тіл мають одну концепцію щодо того, як їм одягатися, як духовно проникати один в одного. Тож вони розквітають зі спокійною непристойністю, виставляючи напоказ своє кремове тіло, свій рожевий пушок, свою мускульну або жирову пульпу у тваринній, неподоланній голизні. Бо голизна — це не стан, а кількість і як така вона нескінченна у своєму праві, й обмежена фактично.

Обстеження близнюків, негайно здійснене в лабораторії підтвердило ці міркування. Гайо й Гаро належать до так званого лімфатичного типу людей — схильних до задишки, повільних, крихкотілих. Череп брахицефальний (90,5), обличчя широке з випнутими щелепами, вухами фавна, плескатим носом, рідкими зубами, зеленими, трохи розкосими очима. Одне слово, обличчя має в собі щось звірине, водночас сонливе й хитре, воно виражає скромний інтелект, підпорядкований інтенсивним інстинктам. Тіло стоїть на землі твердо, і його рівновага здається непохитною. Плечі закруглені, груди окреслені м’яко, під шкірою там явно більше жиру, аніж м'язів. Виямка грудей утворює широку арку, якій відповідає арка паху, де надлобкова борозенка замикається у своїй нижній вершині перевернутою квіткою лілеї — членом. Між цими двома симетричними арками навдивовижу чітко вимальовуються три смуги черевного пресу, надто добре окреслені для тіла, що має досить жирових відкладень в інших місцях. Під широкою потилицею — м'ясиста спина, біла й овальна, ніби виліплена з тіста хлібина, поділена на дві половини долиною хребта, яка губиться там, де вигнутий поперек плавно переходить в надміру опуклі сідниці. Руки короткопалі, долоні квадратні, м'язисті. Ноги важкі з товстими щиколотками, коліна з широкими й пласкими чашечками, які легко вигинаються всередину, дозволяючи розгойдуватися м'ясистій масі стегна, що надто видається вперед, над ногою нижче коліна.

На сніжно-білій шкірі плями ластовиння утворюють то окремі плями, то довгі смуги, навіть на руках і на потилиці розпливаються в щось подібне до географічних мап. Тонка мережа фіолетових прожилок правильної, як у рибальській сіті, форми проступає на внутрішній стороні стегон.

* * *

Нотатки лівої руки

Побіжний огляд близнюків, здійснений відразу по їхньому приїзді з нетерплячістю людини, яка хоче якнайскоріше вступити у володіння своїм скарбом, не відкрив мені чудо з чудес, яке впало мені у вічі лише цього ранку, засліпивши мене справжнім щастям.

Я азартно розважався досить марною грою, яка полягає в тому, щоб знайти відмінності, бодай крихітні, що не дозволили б мені більше їх плутати. Правду кажучи, така відмінність завжди існує, і через кілька днів спільного життя, я навчився з першого погляду відрізняти Гаро від Гайо. Але таке впізнавання набагато менше спирається на якусь видиму предметну ознаку, аніж на загальну поведінку дитини, на її рухи, на спосіб її буття. Для Гаро характерні рухливість, порив, чіткість у рухах, яка не властива повільнішому й наче більш замисленому Гайо. Неважко вгадати, що серед цих двох саме Гаро виявляє ініціативу, що він відчуває потребу верховодити, але Гайо завжди вміє протиставити цьому надто близькому й надто жвавому братові захисний бар'єр своєї замріяности та млявости.

Що ж до точного знака відмінности, антропометричного, який можна визначити кількома словами, то я знайшов і його, але на незрівнянно тоншому рівні, абстрактнішому, духовнішому, аніж той, на якому раніше я блукав навмання. Я вже давно помітив, що якщо поділити дитину на дві половини по вертикальній лінії, яка проходить через середину носа, то ліва половина й права половина, хоч загалом вони й дуже подібні, мають дуже багато дрібних відмінностей. Можна сказати, що дитина стулена з двох половинок, створених за однією моделлю, але вони надихаються різними реаліями: ліва половина обернута до минулого, до рефлексії, до емоцій; права — до майбутнього, до дій, до агресії, і вони зростаються вже на останній стадії творіння. На протилежному кінці тіла ми знаходимо так званий «шов» — вузеньку смужку темної зморщеної шкіри, яка тягнеться в промежині, починаючись від нижнього краю сідниць, перетинає калитку й доходить до крайньої плоті пеніса, й це також незаперечно й прямо свідчить про те, що хлопця стулено з двох заздалегідь заготовлених половинок, як ото мушлю або целулоїдну ляльку.

Й ось воно, чудо, яке зробить цей день незабутнім для мене: немає жодних підстав сумніватися в тому, що ліва половина Гаро відповідає правій половині Гайо, так само як його права половина точно відтворює ліву половину його брата. Переді мною дзеркальні близнюки, яких треба накладати обличчям до обличчя, а не обличчям до спини, як у інших випадках. У мене завжди був великий інтерес до операцій інверсії, пермутації, накладення, в чому мені неабияк допомагала своїми ілюстраціями фотографія, але все це відбувалося у сфері уявного. Й ось я знаходжу втіленою у плоть дитини ту тему, яка завжди мене переслідувала!

Я посадив їх поруч і став оглядати з тим бажанням проникнути в таємницю, яке, мушу признатися, завжди опановує мене перед обличчям або тілом, але цього разу без розпачливого усвідомлення, що маски облич, які я роздивляюся, стануть ще непроникнішими у відповідь на мої намагання, навпаки, мене змагало передчуття близького успіху. Саме тоді я помітив, що пасмо волосся, яке закручувалося в напрямку обертання годинникової стрілки на чолі Гайо, закручувалося в протилежний бік на чолі Гаро. Цей перший і слабкий промінчик майже відразу дозволив мені побачити, що шрам — який, власне, був родимкою оригінальної форми — розташований у тому самому місці на правій щоці Гаро й на лівій — у Гайо. Але серед відкриттів, які після цього ринули на мене потоком, найпереконливішим, безперечно, був малюнок розташування їхніх родимок.

Я зателефонував в інститут антропології Кеніґсберґа, куди раніше звертався за розпорядженням Блетхена. Я повідомив їх про своє відкриття. Вони відразу підтвердили існування дзеркальних близнюків, досить рідкісного феномену, що пояснюється, як вважають, розділенням, яке відбулося не ab initio[23], а вже на пізнішій стадії, тоді, коли ембріон почав розпадатися на свої складові частини. Вони пообіцяли навідати моїх близнюків під час першої інспекційної поїздки в нашу місцевість.

* * *

Десь у перші дні липня юнґмани одержали нарешті довгосподіваний подарунок — чудову іграшку, яку їм обіцяли вже кілька місяців: зенітну батарею, з чотирма важкими здвоєними кулеметами, чотирма легкими скорострілами калібром у 2 сантиметри, що робили від двохсот до трьохсот пострілів на хвилину, однією зеніткою калібром 3,7, а головне, трьома гарматами калібру 10,5 для пострілів на далекі відстані. Крім того, їм надіслали також локатор. Залишилося тільки дочекатися батареї прожекторів, яка мала зробити повним цей комплект протиповітряної оборони. Зенітну батарею замаскували в сосновому лісі, на пагорбі, що вивищувався над селом Дроссельвальде, за два кілометри від цитаделі, звідки вона могла в разі потреби обстрілювати дорогу з Ариса, по якій міг рухатися ворог, якби він наближався зі сходу. Батарею по черзі обслуговували чотири команди, які набиралися з різних центурій.

Відтоді почалися навчальні стрільби, які наповнювали небо білими хмаринками, безперервно нагадуючи своїми тріумфальними розривами про близькість війни, й іноді снаряди вибухали над самим дахом замку. Тифож регулярно приносив їсти командам, які перебували біля гармат. Він знаходив хлопців під соснами, де вони засмагали, роздягнувшись до плавок, або, навпаки, в касках із фетровими навушниками, які гасили звук, метушилися біля гармат, що ревли й вивергали полум'я. Ніколи ще діти так не розважалися й лише нарікали на те, що в небі немає жодного ворожого літака, який би послужив їм живою мішенню.

* * *

Нотатки лівої руки

Хоч би якою неймовірною здавалася тісна спорідненість війни з дитиною, заперечувати її неможливо. Видовище юнґманів, які обслуговують і годують у стані щасливого сп'яніння страхітливих ідолів зі сталі й вогню, що роззявили свої монументальні пащі поміж деревами, є незаперечним доказом цієї споріднености. До речі, малий хлопчисько наполегливо вимагає іграшок, які були б рушницями, шаблями, гарматами й танками, олив'яними солдатиками та іншими «знаряддями вбивства». Нам можуть заперечити, що він лише наслідує дорослих, але я маю всі підстави запитати себе, чи не відбувається все навпаки, бо, в кінцевому підсумку, дорослий витрачає на війну набагато менше часу, аніж на роботу в майстерні або в конторі. Я також запитую себе, чи війна вибухає не з єдиною метою, щоб дозволити дорослому погратися в дитину, з полегкістю повернутися у вік іграшкових гармат та олив'яних солдатиків? Скинувши із себе обов'язки начальника контори, чоловіка й батька родини, мобілізований на війну дорослий стає вільним і безтурботним і грається з товаришами свого віку гарматами, танками й літаками, які є лише збільшеними копіями його дитячих іграшок.

Трагедія полягає в тому, що повернутися в дитинство неможливо. Дорослий знову бере до рук свої дитячі забавки, але він уже втратив інстинкт і фантазію, які наділяли їх їхнім первісним значенням. У його грубих руках вони набувають страхітливих пропорцій, стають злоякісними пухлинами, що пожирають людську плоть і кров. Смертоносна серйозність дорослого замінює іграшкову серйозність дитини, яку вона мавпує, тобто стає її інверсією.

Якщо тепер дати в руки дитині ці гіпертрофовані іграшки, породжені хворобливою уявою й реалізовані злочинною діяльністю, то що відбудеться? А відбудеться те, що ми бачимо на прикладі пагорба, який нависає над Дроссельвальде, — а з ним і на прикладі всієї Кальтенборнської наполи, і всього Райху: форія, яка є ідеалом взаємин між дорослим і дитиною, у страховинний спосіб виникає між дитиною і забавкою дорослого. Дитина більше не носить іграшку — не тягає її, не штовхає, не перекидає, як вимагає її призначення фіктивного об'єкта, що потрапив до руйнівних рук дитини. Тепер іграшка носить дитину — поглинену черевом танка, замкнену в кабіні літака або в обертовій башточці зенітної батареї.

Я вперше тут торкаюся такого важливого феномену, як зруйнування форії інверсією, що несе зло. Зрештою, цілком логічно, що ці дві фіґури моєї символічної механіки входять у взаємодію. Нова фіґура, що виникає внаслідок цієї взаємодії, є певним видом парафорії, я кажу певним видом парафорії, бо очевидно, що повинні існувати й інші різновиди цього феномену відхилення.

Новий елемент додався до моєї системи. Я ще не встиг осмислити всі його аспекти. Мені треба побачити, як він діє й відкривається в різних контекстах, щоб належно оцінити його важливість.

* * *

На другому тижні липня вибухнула гроза рідкісної сили, яка завдала великої шкоди навколишній місцевості й мало не закінчилася трагедією для Кальтенборна. У той день стояла така задушлива спека насиченого електрикою літа, що начальник школи наказав організувати морські ігри на озері Шпірдінґ. Сто невеличких вітрильників, у кожному з яких сиділо по чотири юнґмани, борознили воду від берега до берега, підбираючи послання, закладені в пронумеровані пляшки, що плавали на площі в кілька квадратних кілометрів. Треба було зібрати якомога більше пляшок, а потім відновити зашифрований текст послання з тих кількох фраґментів, які в них зберігалися. Було надзвичайно приємно дивитися, як білі ялики, підштовхувані поривами гарячого вітру, які літали над поверхнею води все швидше й навальніше, вправно розминалися один з одним, тоді як хлопець, нахилившись над облавком, підхоплював на ходу пляшку із запечатаним у ній посланням. Проте десь на п'яту годину дня небо несподівано почорніло, й буря здибила хвилями води озера. Начальник негайно подав сигнал, щоб усі поверталися до понтона. Окрім чотирьох вітрильників, які перекинулися, не спричинивши, проте, особливої шкоди, всі інші човни успішно дісталися до причалу, тоді як бурхлива злива загнала усіх в ангари. Й лише тоді помітили, що один вітрильник із третьої центурії не повернувся. Видимість була майже нульова в тих олив'яних сутінках, де перетиналися одна з одною завіси густого й ошалілого дощу. Начальник зателефонував у всі прибережні села й наказав методично обстежити з катера всю поверхню озера. Пошуки були марними й коли наступного ранку сонце зійшло над, як і завжди, спокійним озером, його поверхня була порожня.

Тоді Тифожеві спало на думку обстежити пустельні береги озера за допомогою одинадцятьох доберманів. Собаки, звичні до присутности та запаху дітей, з веселим і безладним гавканням кинулися на пошуки, Тифож верхи на Синій Бороді насилу встигав за ними. Зрештою саме собаки знайшли чотирьох хлопців, неушкоджених, але закоцюблих від холоду, вони тулилися в розколині скелі, об яку розбився їхній вітрильник.

Тифож скористався з цього досвіду. Позаяк собаки знали й могли знайти юнґманів, то чи не поширювався їхній інстинкт на кожного хлопця, який був їхнього віку й володів тими якостями, що робили його гідним навчатися в наполі? Він переконався, що це справді так, коли почав брати собачу зграю у свої пошукові мандри. У кожному селі собаки розбігалися між будинками й садками й коли вони, подавши голос, робили стійку перед дверима біля паркану або під деревом, було надзвичайно рідко, щоб Тифож не знайшов там для себе нічого цікавого. Він узяв собі за звичай брати із собою свій довгий мисливський батіг і напихав у кишені шматки свіжого м'яса, що давало йому можливість дресирувати своїх хвостатих помічників, караючи їх за помилки й винагороджуючи за успішні знахідки. Ця несподівана допомога була тим доречнішою, що літній сезон та мобілізація вчителів на фронт спустошили школи й розсіяли учнів по всій околиці, й один чоловік був неспроможний за ними ганятися. Звісно, певна небезпека була в тому брутальному й барвистому видовищі, яке становили для населення ці чорні виючі пси та вершник зі смуглявим обличчям на великому коні кольору ночі. Ефект залякування іноді приносив користь, але слід було боятися й жорстокого опору, що підтвердив замах на його життя, який стався 20 липня.

Попередній тиждень був надзвичайно успішним, і Тифож повертався із села Ерленау, де він домігся, щоб усіх хлопчиків комуни, народжених 1931 року, показали начальникові школи. Він неквапно їхав через лісопосадку, коли за два пальці від його вуха просвистіла куля, й берізка, яку він проминав, упала, зрізана невидимою косою. Через мить гримнув звук пострілу, й Синя Борода стрибнув убік, мало не скинувши вершника на землю. Він думав спочатку помчати із собаками в тому напрямку, звідки пролунав постріл, але це означало б підставити себе під другу кулю, пущену вже з ближчої відстані, й зрештою, що він стане робити, коли опиниться віч-на-віч зі зловмисником? Він приострожив коня й повернувся до Кальтенборна, пообіцявши собі нікому не розповідати про те, що в нього стріляли.

Він спішився на подвір'ї замку, коли начальник підкликав його до вікна свого кабінету. Він простяг йому аркуш паперу поганої якости, де був текст, грубо відтворений на копіювальній машині:

Це попередження всім матерям, які живуть у реґіонах Ґельгенбурґа, Сенсбурґа, Льотцена й Піка!

СТЕРЕЖІТЬСЯ ЛЮДОЖЕРА З КАЛЬТЕНБОРНА!

Він полює на ваших дітей. Він гасає по ваших землях і викрадає хлопчиків. Якщо ви маєте синів, не забувайте про Людожера, бо він не забуває про них. Не дозволяйте їм залишатися самим. Навчіть їх утікати й ховатися, якщо вони побачать велетня на синьому коні в супроводі зграї чорних собак. Якщо він прийде до вас, не бійтеся його погроз, не вірте його обіцянкам. Єдина думка повинна керувати вашою материнською поведінкою: якщо Людожер забере вашу дитину, ви більш НІКОЛИ її не побачите!

* * *

Незадовго до свого від'їзду Блетхен майже неуважно сказав Тифожеві: «Мені розповіли про сина вуглярів із лісу біля Ніколайкена. Волосся в нього біле, як сніг, очі фіолетові, й він має горизонтальний цефалічний індекс, який наближається до 70. Ви повинні з'їздити туди. Його звуть Лотар Вюстенрот. Його батьки жодного разу не відповіли на мої листи». Тифож іще ніколи не бував у тій місцевості, найубогішій у кантоні й до того ж важко доступній. Треба було перетнути широку затоку озера на досить розхитаному пороні, яким управляв чоловік із великим зобом, проте веселий і вочевидь глухий. Пострибавши трохи на березі, Синя Борода зрештою зробив розпачливий стрибок, ледве утримавшись на погано скріплених і слизьких колодах плота. Після чого зобастий увімкнув свій старенький двигун, уривчасте торохтіння якого розлетілося відлунням по всіх берегах озера. Тим часом кінь, обертаючи виряченими очима, не переставав під час своєї короткої подорожі на пороні шалено бити по колодах передніми ногами. Тифож пригадав слова Блетхена, побачивши, як цілком чорні чоловіки метушаться навколо вогнищ, у яких випалювали деревне вугілля, і їх було так багато, що мимоволі виникала думка про село гномів. Він підійшов до кількох і промовив ім'я Вюстанрота. Чоловіки вдавали цілковите нерозуміння й неспроможність допомогти, аж поки один нарешті згадав про місцевість під назвою Беренвінкель за п'ять або шість кілометрів на схід.

Тифож пустив коня між поваленими деревами, серед яких то там, то там стриміли молоді деревця, далі тяглися луки фіолетового кольору та піщані кар'єри, де ноги Синьої Бороди глибоко грузнули й доводилося підбадьорювати його, міцно натягуючи повіддя. Потім знову почався ліс вуглярів із їхніми вогнищами, розкорчованими ділянками та великими галявинами, де світло засліплювало очі, призвичаєні до зеленого затінку чагарників. Він наблизився до чоловіків, які збилися в гурт навколо великого вогнища. Перший, хто його помітив, був малим хлопчиком, принаймні якщо судити з його зросту, бо він був одягнений у ту саму мішковину, що зав'язувалася мотузкою на штанях. Хлопець підняв до нього обличчя, заквацьоване сажею. Фіолетове світло очей кольору анемона пробилося крізь чорну маску.

— Лотар Вюстенрот, — промовив Тифож тоном, у якому прозвучали запитання і ствердження водночас.

Хлопчик не здивувався, хіба що колір анемона став ще помітнішим на замурзаному обличчі. Але він повільно скинув вовняну шапочку, яка була в нього на голові, відкривши кучму гладенького сріблясто-білого волосся.

Тифож чекав важких і непевних переговорів. Досвід навчив його, що набір юнґманів був тим важчим, чим убогішим було суспільне середовище, в якому вони жили. Тоді як велика буржуазія буквально юрмилася під дверима напол, пропонуючи в учні своїх нащадків, вербування в робітничих і селянських родинах, найбажаніших для керівництва молодіжними організаціями, наштовхувалося на впертий, а іноді й відверто ворожий опір. Але, на його превеликий подив, подружжя Вюстенротів відразу погодилося на все, що він їм запропонував. Їхня згода була такою швидкою, що він, зрештою, запитав себе, чи вони добре зрозуміли, про що саме йдеться. Аби уникнути будь-яких непорозумінь, він привів їх у мерію Варнольда — до найближчої комуни, де секретар детально розтлумачив їм пропозицію Тифожа й записав головне чорним по білому.

Повертаючись до Беренвінкеля, Тифож не тямив себе від щастя, бо в останню хвилину вони домовилися, що він сьогодні ж таки забере Лотара до Кальтенборна, й він уже бачив, як мчить у тріумфальному світлі призахідного сонця, ховаючи під своїм великим плащем хлопчика з фіолетовими очима й білим волоссям. Проте йому довелося відмовитися від цього плану, бо Лотар покинув село вуглярів, поки він був відсутній. Люди бачили, як він ішов у напрямку Варнольда, й думали, що він хотів приєднатися до батьків та незнайомця, після того як умився та перевдягся. Його не могли знайти до пізнього вечора, й Тифож змирився з тим, що йому доведеться сьогодні повернутися до Кальтенборна з порожніми руками та із серцем, що тремтіло від смутку та гніву.

Вони домовилися, що мерія Варнольда перебуватиме в контакті з Вюстенротами й повідомить Кальтенборн, коли Лотар повернеться. Тифож виділив для нього місце в наполі, передбачив, до якої центурії він буде зарахований, за яким столом сидітиме в їдальні, на якому ліжку спатиме в дортуарі, й почав навіть збирати для нього посуд та одяг і навіть підготував кинджал, який буде йому врочисто вручений. Але минали дні, а на його телефонні дзвінки у Варнольд відповідали лише туманними обіцянками, ухильними мовчанками. Замість зневіритися й забути Тифож утвердився в чеканні, що було наповнене вірою. Як жодна інша подія в його житті, зникнення Лотара не могло бути простою випадковістю. Тож його розчарування було таким живим і таким віщим, ніби перед самими його очима велетенська рука пробилася крізь хмари й під самим його носом схопила хлопця з фіолетовими очима. Якщо Лотар зник від нього в перший же день, значить його поява в Кальтенборні мала надто велике значення, аби доля не обставила її такими незвичайними подіями.

Тифожеві довелося чекати кінця серпня, поки ці обставини несподівано прояснилися. У той день одна з центурій переправилася на протилежний бік озера, щоб улаштувати в Йоганнесбурзькому лісі щось подібне до полювання із собаками, яке завжди закінчувалося тріумфальним поверненням яликів, навантажених оленями та ланями, чиї шиї перегиналися через облавок, а роги черкали по воді. Під час облави діти, супроводжувані на східному фланзі Тифожем на Синій Бороді та собаками, прочісували чагарник і зарості трав та ягід, зганяючи на берег озера всю дичину — і птахів, і звірів, яку могли підняти. Хлопці не мали вогнепальної зброї, а лише кийки та кинджали, а крім того повний набір ласо й сіток. Кількість та вправність учасників полювання компенсували їм брак досвіду, а незвичайно велика кількість дичини, на яку не полювали протягом усіх воєнних років, пояснювала той факт, що ці імпровізовані облави, здійснювані з веселою безтурботністю, майже завжди були успішними. Проте цього ранку підлісок був тихим і мовчазним, і відсутність малої дичини, схоже, свідчила про те, що десь близько в гущавині зачаївся великий звір. Облава тривала протягом години без помітного результату, аж поки пощастило сполохати великого тетерева, що сидів у гіллі бука. Збитий у польоті влучно кинутим києм, він побіг ховатися в колючі кущі, де й потрапив у зуби одному з доберманів. То був дуже великий птах, завбільшки з індика, і його почепили на жердину, яку несли двоє дітей.

Загоничі вже наближалися до озера, на березі якого, за звичайних обставин, облава закінчувалася, коли всі раптом завмерли, почувши тупіт копит по камінцях стежки. Тифож угамував собак, і на якусь мить його вразила поведінка Синьої Бороди, який, здавалося, завмер, раптово зупинившись, нашорошивши вуха, уривчасто дихаючи і здригаючись усіма м'язами. І тут наче спалахнула руда блискавка — розкішнорогий олень з двома самицями вискочив зі своєї схованки. Засвистіли лассо, й кілька дітей марно спробували наздогнати трьох тварин. Вони дуже швидко віддалилися від Тифожа, і їхні крики загубилися в далечині. Нахилившись над шиєю Синьої Бороди, він помчав уперед слідом за гавкотом собак, які вже зникли з очей.

Перші години були ніби такою собі веселою грою. Олені величезними стрибками долали косогори та просіки, а собача зграя, нероздільна, наче пальці однієї руки, не відставала від них, супроводжуючи свою гонитву фанфарами з одинадцятьох розпалених горлянок. Тифож відпустив повіддя, давши повну волю Синій Бороді, який усією своєю вагою ломився крізь гущавину, крізь вербняк і лозу, топтав папороть і верес, люто бив усіма чотирма копитами, коли натрапляв на якусь перешкоду — рів, повалене дерево або живопліт. Іноді вершник нахиляв голову й заплющував очі, щоб не одержати в обличчя удар колючими ялиновими голками або не врізатися в низько навислу гілку дуба. Гаряче й покрите піною тіло коня, яке передавало свій ритм і йому, дихало таким палким і таким близьким життям, що залишалося тільки сліпо довіритися йому.

Він наздогнав собачу зграю на березі озерного рукава, який олень уже перепливав, високо тримаючи свої роги, схожі на плавучий канделябр. Дві олениці кудись зникли, й Тифож захоплено подумав, що собаки не дозволили відвернути себе, щоб побігти слідом за цією другорядною дичиною. Олень, обтрушуючись від води, уже підіймався на протилежний берег, коли собаки теж одним стрибком кинулись у воду, яка була досить мілкою, і Синя Борода зміг подолати її вбрід. І гонитва тривала під лютий гавкіт і виття чорних переслідувачів із налитими кров'ю очима, які бігли біч-о-біч через підлісок, що ставав усе рідшим. Тифож знову втратив їх із виду, коли вони заглибилися в кущі ліщини, після того як перетнули смугу оброблених полів. Там було ще кілька гайків і ділянок, що заросли дроком, земель, які мали фіолетовий колір, пісків, змережаних кролячими норами, і зненацька Тифож зрозумів, що гонитва закінчилася й що загнана тварина обернулася мордою до своїх переслідувачів, бо хоч він і далі чув гавкіт та виття собак, вони змінили регістр і тембр, їхні голоси стали звучати, безперечно, дзвінкіше, але лютіше і врізнобій. Це вже був не той дружний гавкіт, який супроводжує гонитву, а виття, що передує розшматуванню дичини, яку віддають собакам мисливці.

Він підострожив Синю Бороду, який перейшов на клус, ніби зрозумівши, що собаки зупинилися. Завернувши за один із гайків, він побачив досить широкий простір поля, на обрії якого здіймався розкошланий силует червонястого бука. Повільним чвалом він приєднався до собак, що оточили дерево й невідомо чому гавкали, дивлячись на його густе гілля. Хлопчик із фіолетовими очима сидів на розвилці дерева й обома руками тримався за гілки.

— Я боюся собак! — крикнув він Тифожеві ще здалеку, коли той міг почути його. — Відкличте їх!

Якби Тифож і захотів, він не зміг би зупинити пекельний танець, який собаки влаштували в нього під ногами. Він примусив Синю Бороду підійти впритул до стовбура дерева й спробував стати ногами йому на круп. Мерин, так ніби зрозумів усю важливість форичного ритуалу, який він мав здійснити, застиг у нерухомості мов статуя, попри набридливу штовханину собак, які стрибали й накочувалися на нього, немов чорні хвилі. Лотар і далі тримався обома руками за гілки й обома ногами намагався відштовхнути Тифожа. Нарешті мисливцеві вдалося схопити його за ногу, й він потяг його до себе. У ту мить, коли хлопець упав у його обійми, його опанувала така бурхлива радість, що він навіть не відчув, як його юна жертва до крови прокусила йому руку.

* * *

Нотатки лівої руки

Кінь не тільки є тотемною твариною дефекації та найголовнішим форичним звіром. Анальний Янгол може також стати інструментом викрадення, захоплення й — позаяк вершник форично переносить жертву у своїх руках — піднятися на рівень суперфорії. Навіть більше того: викрадення може здійснюватися вже тоді, коли суперфорії досягнуто, наприклад тоді, коли надлюдське створіння вихоплює у вершника дитину, яку той переносить — так сталося у вірші «Вільшаний король». Це балада Ґьоте, де ми бачимо, як батько втікає верхи на коні через поле, ховаючи під плащем свого малого сина, якого Вільшаний Король намагається звабити, і зрештою забирає його силоміць, це справжня хартія форії, яку вона підіймає на третій рівень. Це латинський міф про Христофора-Альбукеркеа, доведений до сліпучого пароксизму гіперборейською магією. До полювання із собаками, в якому Анальний Янгол цькує собаками Янгола Фалофора, мій своєрідний геній додає перетворення оленя на дитину, й суперфоричний ритуал, яким усе це завершується. Цей несподіваний поворот відкриває нову сторінку у грі сутностей, і він знайде своє завершення в Кальтенборні.

* * *

Рауфайзена давно цікавило, чого хоче Командор від Тифожа, коли той терміново його викликав і затримував у себе іноді на кілька годин. Гідність перешкоджала йому запитати про це у француза, а відчуття ієрархії не дозволяло вимагати пояснень від генерала. А правда полягала в тому, що після їхньої зустрічі на краю дороги, і їхнього повернення до замку на возі старий аристократ відкрив у світі Тифожа, наповненому знаками та символічними фіґурами, поле досліджень, досить близьке до його особистих зацікавлень, і достатньо нове, щоб розбудити в ньому інтерес. Перебуваючи у строгій ізоляції, усунутий від повсякденної діяльности, трудів і святкових заходів наполи, Командор високо цінував спілкування з французом, який ставився до нього шанобливо й уважно, а щире зацікавлення деякими з його ідей примушувало генерала забути, що перед ним француз і до того ж чоловік із простолюду й рядовий солдат найнижчого ранґу. Бо Тифож уперше в житті відступив від свого правила нікому не розповідати про свої тривоги, радощі й відкриття. Безперечно, це не означало, що він відкрив Командорові всі свої таємниці — він нічого не згадав у розмовах із ним ані про свою людожерську суть, ані про ті складні взаємини, що пов'язували його з долею, але сподіваючись довідатися більше, він заговорив із ним про інверсію — злоякісну й благодійну, про насичення, про форію і про героїв, які втілювали її.

Під час цих розмов Командор пригадував своє дитинство, юність, навчання у військовій школі міста Плен, де він перебував у ті часи, коли там виховувалися й сини кайзера, життя в кеніґсберзькому гарнізоні, таке задушливе, що навіть він, юнкер, який виріс у суворих умовах закритої школи, не витримав і втік звідти за першої ж нагоди, яку дало йому повстання боксерів[24] у Китаї. Щойно здобувши звання лейтенанта в Потсдамі, він увійшов до експедиційного міжнародного корпусу під командою фельдмаршала фон Вальдерзе, який помстився за вбивство німецького міністра Кеттелера й визволив іноземні місії, ув'язнені в Пекіні. Він кинувся у війну 1914 року із запалом, який міг бути пояснений його віком і який, здавалося, виправдали перші успіхи німецького наступу. Та коли було розформовано кавалерійські полки й кірасирів перемішали з піхотинцями в окопній багнюці, він зрозумів, що в порядку речей зламалася якась дуже істотна частина, їхня найгнучкіша, найвитонченіша й найблискучіша частина. Розчарування, а потім і поразка мали фатальні наслідки для його первісної помилки.

Згодом він був присутній на зреченні кайзера й спостерігав за соціалістичним збудженням із неуважністю чоловіка, що передчасно постарів після зникнення світу, який він вважав своїм. А потім ґеральдична наука утворила ніби прозорий екран між реальністю й ним.

— Істину треба шукати в символах, — заявив він, — і я зрозумів, що велич моєї країни остаточно поховали тоді, коли 1919 року Національна Асамблея, зібравшись у муніципальному театрі Ваймара — у Ваймарі! У театрі! Цілковитий маразм! — скасувала славетний імперський прапор, чорно-біло-червоний, що дістався нам у спадок від тевтонських рицарів, щоб зробити новою емблемою нації чорно-червоний-золотий прапор із горизонтальними смугами, який отруйною квіткою розпустився на барикадах 1848 року. Це означало офіційно проголосити еру ганьби й занепаду. Той, хто грішить символами, ними ж буде покараний! Тифож, ви вмієте читати символи, я в цьому переконався, й ви мені це підтвердили. Ви вірите в те, що відкрили в Німеччині країну чистих сутностей, де все, що відбувається, є символом або притчею. І ви маєте слушність. А втім, будь-якій людині, що позначена долею, фатально судилося закінчити своє життя в Німеччині — так метелик, що літає в нічній темряві, зрештою знаходить джерело світла, яке приманює його до себе і вбиває. Але вам ще треба багато чого навчитися. Досі ви відкривали знаки на речах, як літери або шифри, що їх ми читаємо на межових стовпах. Це лише слабка форма символічного існування. Але не думайте, що знаки зажди є нешкідливими й слабкими абстракціями. Знаки мають велику силу, Тифож, це вони привели вас сюди. Знаки легко дратуються. Ображений знак стає диявольською силою. Бувши центром світла і злагоди, він тепер перетворюється на знаряддя темряви й розбрату. Ваше покликання допомогло вам відкрити форію, доброякісну та злоякісну інверсії, а також насичення. Вам залишається пізнати вершину цієї механіки символів, об'єднання цих трьох фіґур в одній, яке є синонімом апокаліпсису. Бо настає та жахлива хвилина, коли знак не погоджується, щоб створіння несло його на собі, як солдат несе прапор. Він здобуває свою автономію, він утікає від символізованої речі. Але найжахливіше те, що тепер він сам бере її на себе. І тоді горе їй! Згадайте Страсті Христові. Протягом багатьох годин Ісус ніс свого хреста. А потім хрест підняв його на себе. І тоді завіса храму роздерлася й сонце погасло. Коли символ пожирає символізовану річ, коли хрестоносний стає хресторозп'ятим, коли злоякісна інверсія спотворює форію, кінець часів близько. Бо тепер нічим не навантажений, символ стає володарем неба. Він розмножується, усе заповнює, розбивається на тисячу значень, які більше нічого не позначають. Ви читали Апокаліпсис святого Іоанна? Там описано жахливі й ґрандіозні події, пожежі на небі, фантастичних звірів, зірки, мечі, корони, сузір'я, неймовірний безлад архангелів, скипетрів, престолів і сонць. І немає жодних підстав сумніватися, що все це символи, усе це шифри. Але не намагайтеся їх зрозуміти, тобто знайти для кожного знаку ту річ, до якої він відсилає. Бо це символи диявольські, вони більше нічого не означають. І з їхнього насичення народжується кінець світу.

Він замовк і ступив кілька кроків до вікна, де на нічному вітрі з м'яким шелестінням майорів прапор.

— Ви бачите мене в моєму власному замку, прикрашеному прапорами та орифламами зі свастикою, — провадив він. — Признаюся, що в 1933 році протягом якоїсь хвилини я мав надію, коли новий канцлер викинув на смітник три кольори Ваймарської республіки, щоб повернутися до кольорів імперії Бісмарка. Та коли я побачив, що він із них зробив — червоний прапор із білим диском, на якому намальований чорним цей гачкуватий хрест, я зрозумів, що нам треба чекати найгіршого. Бо цей павук, який утратив рівновагу, обертаючись сам навколо себе й погрожуючи своїми пазуристими лапами всьому, що може стати йому на перешкоді, є очевидною антитезою Мальтійського хреста, який сяє спокоєм і миром! Вершини безглуздя було досягнуто, коли Третій Райх, прагнучи відновити традиційні емблеми, повернувся до пруського орла. Вам, звичайно, відомо, що в термінах ґеральдики праве називають лівим, а ліве правим?

Тифож кивнув головою. Він уперше почув про це ґеральдичне правило, але воно настільки відповідало право-лівій інверсії, з якою він регулярно мав справу, коли символи здійснювали свою гру, що воно відразу здалося йому знайомим.

— Цій оберненості дають практичне пояснення, вигадане, безперечно, вже по тому, як усе було зроблено. Мовляв, треба дивитися на герб не очима того, хто стоїть навпроти нього, а очима вершника, який тримає його у своїй лівій руці. Пруський орел завжди мав голову, обернену праворуч, як належить робити у святій ґеральдичній традиції. А тепер подивіться на орла Третього Райху, який тримає в пазурях вінок із дубового листя зі свастикою всередині: його голова дивиться ліворуч. Це орел обернений, спотворений герб, який залишали для незаконних або розорених гілок шляхетних родин. Само собою зрозуміло, що жоден керівник партії не може виправдати це страховинне безглуздя. Іноді натякають на те, що, мовляв, ідеться про звичайну помилку художника з міністерства пропаганди. Сьогодні Ґеббельс винайшов нарешті пояснення: орел Третього Райху дивиться на схід, на Совіцький Союз, якому він загрожує і з яким воює. Але істина зовсім в іншому, месьє Тифож.

І він підійшов до француза майже впритул, щоб тихим і свистячим голосом відкрити йому таємницю, яку віднині він поділятиме з ним.

— Істина полягає в тому, що від самого початку Третій Райх був продуктом символів, які владно ведуть свою гру. Проте ніхто не зрозумів красномовного застереження інфляцією 1923 року, цією хмарою знецінених банкових білетів, монетарних знаків, які не означали більше нічого і які налетіли на країну зі спустошливою люттю сарани. А тепер згадайте, що саме в тому році, коли долар коштував 4,2 трильйона марок, Гітлер і Людендорф, підтримані жменькою прихильників, вийшли на площу Одеон у Мюнхені, щоб скинути уряд Баварії. Ви знаєте, чим усе закінчилося: в рушничній перестрілці загинуло шістнадцять людей із гітлерівського ескорту, Ґерінґ був тяжко поранений, Гітлера збив із ніг смертельно поранений Шебнер-Ріхтер, і він упав, звихнувши собі плече. Наступні тринадцять місяців фюрер просидів ув'язненим у фортеці Ландсберґ, де він написав «Майн кампф». Але все це тільки побічні явища. Відтоді в усьому, що відбувається в Німеччині, людина служить лише побічним явищем. Єдиним, що мало значення в той день 9 листопада 1923 року в Мюнхені, був прапор, прапор зі свастикою бунтівників, який упав на шістнадцять трупів у калюжу крови, що забруднила його й освятила. Відтоді це криваве знамено — die Blutfahne — стало найсвященнішою реліквією нацистської партії. Починаючи з 1933-го, його щороку двічі виставляють на загальний огляд. Спочатку 9 листопада, коли на Фельдернгалле в Мюнхені за прикладом середньовічних містерій відтворюють знаменитий марш путчистів, та головне, у вересні, під час партійного з'їзду в Нюрнберзі, що є вершиною нацистських ритуалів. Тоді Blutfahne, такий собі бик-запліднювач, що покриває величезну кількість корів, доторкається до нових прапорів, які мріють бути заплідненими. Я бачив цю сцену, месьє Тифож, і запевняю вас, що жест фюрера, який здійснює шлюбний ритуал емблем, точно відповідає жестові чоловіка, який запихає член бика в піхву корови. Й ми бачимо, як перед нами проходять цілі армії, де кожен чоловік тримає в руках прапор, і це, по суті, армії прапорів, неозоре море прапорів, знамен, штандартів, орифлам, корогв та емблем, розгойдуване й збурене вітром. Уночі цей апофеоз освітлюється безліччю смолоскипів, і в їхньому сяйві палахкотять держална, полотнища та бронзові орли на кінцях держалн, а людська маса, що прямує до невідомої мети, поринає в темряву землі. Й нарешті коли фюрер виходить на трибуну, схожу на монументальний олтар, півтораста прожекторів протиповітряної оборони спалахують усі водночас і споруджують над Цеппелінвізе собор зі світла, чиї пілони заввишки у вісім тисяч метрів підтверджують зоряну велич містерії, яка сьогодні святкується.

Ви любите Прусію, месьє Тифож, бо під її гіперборейським світлом, кажете ви, знаки сяють незрівнянним світлом. Але ви досі не бачите цієї моторошно великої кількости символів. У небі, насиченому фіґурами, готується гроза, яка матиме силу апокаліпсису й поглине всіх нас!

* * *

Нотатки лівої руки

Сьогодні вночі близько третьої години оголошено загальну тривогу. Я вперше присутній на тому, що діти називають «маскарадом» і що є одним із найогидніших знущань, яке могло народитися в мозку пруського унтер-офіцера. Рауфайзен розуміє, що дисципліна в Кальтенборні катастрофічно падає, і що контроль над наполою вислизає у нього з рук. І тому не дивно, що вряди-годи він намагається влаштовувати великі випробування для своїх вихованців.

Учням наказано зібратися й вишикуватися на подвір'ї в польовій формі протягом трьох хвилин. Покарання сипляться на тих, хто запізнюється. Потім, після перевірки, вони сипляться й на тих, хто припустився недбалости, вдягаючи форму. Вони стоять у стійці «струнко» протягом чверті години, після чого звучить нова команда. Через дві хвилини всі повинні стояти на цьому ж таки місці, переодягненими в уніформу Юнґфолька. Шалений біг по сходах. Гарячкова штовханина в дортуарах і перед шафами. Дощ покарань сиплеться на тих, хто відкриває рота, потім на тих, хто запізнився, потім на кожного, хто припустився якогось відхилення від регламенту, й це впало у вічі начальникові школи. Ще чверть години в цілковитій нерухомості. Розійтися. Через дві хвилини щоб усі були тут у вихідних мундирах. Потім — у спортивних костюмах. Потім — у парадній уніформі. Стиснувши зуби, хлопчаки намагаються перетворитися на роботів, але я бачу, як деякі плачуть від перенапруги.

Я міг би залишатись у ліжку. Але я не хотів пропустити цього параду перевдягань. Я з палкою цікавістю спостерігав, як їхня індивідуальність пристосовується до кожного нового одягу, бо вони мені це показували, самі того не бажаючи. Їхня індивідуальність не просвічувала крізь їхній одяг, як ото голос проникає крізь стіну, більш або менш виразно залежно від товщини перешкоди, яку йому доводиться долати. Ні, переді мною завжди постає нова версія їхньої індивідуальности або цілком нова, або непередбачувана, але так само повна, як і за іншого варіанту вбрання чи зовсім без нього. Це ніби поема, перекладена іншою мовою, потім ще іншою, не втратить нічого від своєї магії, а щоразу набуватиме нових і дивовижних чарів.

Одяг, безперечно, — це ключ до людського тіла, причому на найбільш тривіальному рівні. На цьому рівні розрізнення ключ і дешифрувальна решітка більш або менш збігаються. Бувши ключем, позаяк тіло його носить, одяг справді можна вважати решіткою, бо він покриває тіло, причому іноді ховає його цілком, як переклад, що не має скорочень, або коментар, що є довшим за весь коментований текст. Але йдеться, звичайно, про коментар прозаїчний, багатослівний і пустий, без емблематичного значення.

Одяг навіть більшою мірою, аніж ключ або решітка, є інструментом обрамлення тіла. Обличчя обрамлене — а отже, коментоване, витлумачене — головним убором угорі, коміром унизу. Руки стають іншими, залежно від того, довшими, чи коротшими є рукави, прилягають вони до тіла чи метляються вільно, чи їх узагалі немає. Якщо короткий рукав прилягає до тіла, то він показує форми біцепса й трицепса, підкреслює округлість плеча, але в усьому цьому немає привабливости, немає запрошення до спілкування. Вільний рукав приховує округлість плеча, воно здається в ньому тендітнішим і худішим, але своєю затишною просторінню запрошує до контакту, до потиску, який при бажанні може піднятися до самого плеча. Короткі штанці та шкарпетки обрамлюють коліно й інтерпретують його по-різному, залежно від того, як низько опускаються перші і як високо підіймаються другі. Коліно тісно обрамлене задовгою холошею коротких штанців та шкарпеткою, яка підіймається надто високо, зводиться до своєї твердої і сухої функції голівки шарніра. Воно виражає твердість, ефективність і байдужість до плоті. За відсутности високої шкарпетки або коли вона падає на черевик, ніжність литки набуває високу цінність і суперечить претензії коліна на строгість обрисів та функцій. Цей образ ясно показує неможливість накинути дисципліну зовні безтурботному й чарівному створінню, яке захищається, й гадки про те це маючи, тим, як його тіло застосовує одяг, який йому дають. Чимось набагато гармонійнішим є композиція високої шкарпетки, що досягає рівня коліна, а може, навіть, почасти його накриває, і дуже коротких штанців, що відкривають велику частину стегна. Тоді обрамлюється саме стегно, а коліно видається лише його напівстертою природною підпіркою. Ось де царська формула, яка поєднує в собі строге призначення одягу з ліричним оспівуванням плоті, коли вшановується й вихваляється найповніша, найніжніша й найпривабливіша частина ноги. Той, хто моделював одяг для цих молодих людей, виявив непомильний інстинкт, а надто коли опрацьовував для них однострій молодіжних організацій та спортивні костюми. Але високі шкарпетки часто не виконують свого прямого обов'язку. Якщо вони надто короткі, погано натягнуті або скручені донизу, вони надто оголяють ногу й відбирають у неї будь-яку загадковість. І тоді залишається надія лише на взуття, яке мусить бути достатньо міцним, щоб підтримати всю цю споруду на грані розвалу й послужити для неї тими надійними підвалинами, яких їй бракує.

* * *

Нотатки лівої руки

Лотар Вюстенрот. Народився 19 листопада 1932 року, в місцевості, яка називається Беренвінкель. Зріст — 148 сантиметрів. Вага — 35 кілограмів. Периметр грудей — 77 сантиметрів. Горизонтальний цефалічний індекс — 72.

Тонкий і тремтливий, мов тятива лука, тендітність надає особливої цінности його добре розвиненій мускулатурі, повнота якої дивує. Грудна западина має форму широко відкритої арки. Ось та характеристика, про яку не подумав Блетхен і від якої, проте, залежить уся архітектура торса. В індивідів, менш обдарованих природою, грудна клітка ніби здавлена ребрами, які з'єднуються попереду. У переважній більшості випадків грудна западина має форму трикутника, схожа на перевернуте V. Краї V можуть вигинатися, але профіль буде тим гармонійнішим, що ближчою буде форма грудної западини до перекинутої арки. Навіть більшою мірою, аніж від висоти чола або обрисів рота, саме від форми грудної западини залежить ступінь одухотворености цієї істоти. І кажучи це, я не граюся значеннями слів. Цілком логічно, що на цьому рівні смисл конкретний і смисл переносний збігаються, адже ніколи не слід забувати про те, що слово «дух» походить від латинського spiritus, первісним значенням якого є «подмух», «вітер».

Обличчя скупо окреслене, наче стилізоване, маска, туго обтягнута, шкірою, крізь яку прорізаються тонкі губи, ледь піднятий ніс і фіолетові озерця очей, воно здається ще меншим під важкою кучмою платинового волосся, підстриженого під горщик, за тутешнім звичаєм. Мені не потрібні антропометричні виміри Блетхена, щоб на цьому винятковому прикладі вивести правило людської краси. Цю красу слід шукати у співвідношенні черепа до обличчя. Саме в цьому естетична перевага дитини над дорослим. Череп досягає в дитині своєї максимальної величини; далі він не ростиме. Натомість обличчя майже удвічі збільшить свою поверхню, і тоді красі кінець. Бо мірою того як збільшується обличчя у стосунку до черепа, голова стає все більше схожою на голову тварини. І справді, співвідношення черепа й морди у тварин прямо протилежне. Голова собаки, коня — це суцільне обличчя, я маю на увазі лоб, очі, ніс, рот, а черепа там майже не видно. Я також помітив, що чоловіки й жінки, чиєю красою зазвичай захоплюються, щось зберегли від цієї дитячої пропорції — чи диспропорції — між черепом і обличчям. На тій лінії, яка веде від тварини до людини, дитина розміщується вище від дорослого, і її слід розглядати як створіння надлюдське, суперлюдину. А втім, чи не підтверджується цей самий висновок, коли ми говоримо про інтелект? Коли ми розглядаємо інтелект як спроможність навчитися чогось нового, знайти розв'язання проблем, які постають перед тобою вперше, то чи можна знайти когось розумнішого, ніж дитина? Хто з дорослих спроможний, якщо він не навчився цього в дитинстві, навчитися писати й більше того, навчитися розмовляти ex nihilo[25], не відштовхуючись від уже опанованої мови?

Поки я закінчую ці нотатки, він слухняно чекає, опершись рукою на свою ліву ногу, живу й тендітну колону, протиставивши їй праву ногу, з її розм'яклим і ніжним стегном. Член у нього грушовидний: його голівка й тестикули — це три майже однакові маси, розділені складочками, що з'єднуються в одну смужку, яка зливається з лобком.

Я підводжу голову, й він мені усміхається.

* * *

Дітей зібрали в рицарській залі замку, перетвореній на великий і темний амфітеатр, наповнений шепотінням та здушеним сміхом. Низький подіум освітлений чотирма канделябрами, відблиски яких грають на високих склепіннях, які пучками нерв'юр з'єднуються з колонами. За звичаєм, хоч усе планується заздалегідь, проте зберігається в таємниці, й тому усі з глибоким мовчазним подивом зустрічають появу на подіумі Командора в його генеральському мундирі. Його усамітнене життя в затінку наполи, його скромний цивільний одяг, таємниця, яка огортала його особу, хоч навіть наймолодші з дітей знали, що його престиж і його титули затьмарювали зловісну славу СС, — усе це надавало його появі якогось надзвичайного значення. Він заговорив, і тиша згустилася ще більше, бо голос його лунав глухо, майже нечутно. Здавалося, що натовп дітей, огорнутий темрявою, нахилив до нього голови, щоб краще його розчути. Але помалу-потроху тон його голосу посилився, і його високі врочисті слова заповнили залу.

— Юнґмани, — почав він, — сьогодні вночі ви візьмете участь у церемонії, яка стане кульмінацією вашої молодої кар'єри. Троє з вас сьогодні одержать священну зброю, яку завжди носитимуть біля стегна (Seitengewehr). Гайо, Гаро та Лотар, віднині ви носитимете з лівого боку меч, подвійне значення якого «Кров і Честь» пануватиме над вашим життям і вашою смертю. Ніде ця церемонія не знайшла б такого відлуння, як у цьому замку, збудованому моїм предком Германом, графом фон Кальтенборном, рицарем Христа Двох Мечів у Лівонії, пріором ордену Мечоносців, виборником Померанії й головним придворним лікарем Ризьким. Він — ваш патрон і ваш володар, оскільки ви вже є або будете від цього вечора маленькими мечоносцями. Тому ви повинні знати, ким він був і як він жив, щоб у будь-якій ситуації ви змогли відповісти на запитання: «А що зробив би великий Герман на моєму місці?»

Як і всі рицарі його часу, Герман фон Кальтенборн спочатку загартував своє серце на грізному сонці Сходу. Він пережив усі страждання й усі радощі великих хрестових походів. Але він не задовольнявся, як більшість його товаришів, війною з невірними. Чернець-госпітальєр, він умів лікувати хворих і поранених, і він привозив до наших країв таємні цілющі засоби, якими навчили його користуватися східні маги і які зробили його знаменитим при єпископському дворі Риги. На початку тринадцятого сторіччя він брав участь у всіх битвах, які забезпечили мечоносцям панування над неозорими гіперборейськими землями від берегів Балтійського моря до околиць Нарви та озера Пейпус. Мечоносців була лише жменька, кількасот рицарів, не більше й не менше, аніж вас, юнґманів, присутніх у цій залі. Але то були велетні! Вони не володіли нічим, не мали ані багатства, ані жінок, ані навіть власної волі, бо дали обітницю бідности, цнотливости та послуху. Вони спали поряд зі зброєю, вона була їхньою єдиною дружиною, бо їхні правила були такими суворими, що їм не дозволялося поцілувати ані матір, ані сестру. Два дні на тиждень вони годувалися молоком і яйцями, а в п'ятницю постували. Вони не могли мати таємниць від своїх начальників, їм не дозволялося приймати повідомлення, призначені не їм. Коли вони вирушали на війну верхи на своїх великих, як слони, конях, їхні обладунки та їхня зброя були такими грізними, що кожен із них скидався на пересувну фортецю. Але під кольчугами їхні плечі та спини сочилися кров'ю, хоч цього ніхто не бачив, бо перед битвою рицарі нещадно шмагали один одного…

Попереду їхав найславетніший із них, Герман фон Кальтенборн, і сяйво його святости було таким потужним, що сторічні дуби в поганському лісі опускалися навколішки, коли він проїздив. Герман віддавав перевагу зимі перед будь-якою іншою лагіднішою порою року, бо суворість холоду символізує суворість моралі, бо очищені від листя ліси нагадують очищене від гріхів святе життя, бо чистота неба, підметеного холодним вітром, розбуджує в уяві чистоту душі, з якої віра змела весь бруд. Зима подобалася йому також своєю мерзлою землею та покритими кригою болотами й озерами, що не перешкоджали просуванню його возів та гармат.

З дерев йому найбільше подобалася ялина, бо вона міцна й пряма, покрита зеленою блискучою глицею, з рівно розташованими ярусами гілок, правильними, мов ґалереї у храмі, яка є, одне слово, найбільш німецьким із усіх дерев.

Командор довго говорив у такому стилі, змішуючи минуле, теперішнє і майбутнє, порівнюючи дитячий меч, який юнґмани носять біля свого лівого стегна, з велетенськими мечами, які погрожують небу на перилах великої тераси, війну, яку панцерні дивізії Райху ведуть проти СРСР, з битвами німецьких рицарів проти слов'ян, битву під Танненберґом у 1410 році, яка закінчилася поразкою тевтонів і мечоносців, що мусили поступитися перед величезною кількістю поляків та литовців, і славний реванш 1914 року, коли німецькі армії під командуванням Гінденбурґа розгромили росіян Самсонова. І нарешті він згадав, щоб їх протиставити, ставлення Франції і ставлення Німеччини до своїх ченців-воїнів, які повернулися зі Святої Землі: тоді як тевтони будували Марієнбурґ, символ свого владарювання над провінцією, яку подарували їм імператор і папа, французькі тамплієри, ставши жертвами обмови, горіли на вогнищах Філіпа Прекрасного. Також тоді як дух німецьких рицарів і далі жив на цій землі та в цих мурах, Франція так і не виправила помилку свого підступного короля. Але Тифож помітив, що жодного разу Командор не згадав про закопаного Атланта, який тримає фортецю на своїх плечах.

По закінченні промови всі юнґмани підвелися й хором заспівали пісню К. Гофмана:

Розгорнімо знамена, напоєні кров'ю,
І хай полум'я спалахне до небес!

І старі склепіння затремтіли під натиском дзвінких, як метал, голосів. Потім центурія, до якої належали троє новонавернених, вишикувалася на плацу для врочистого нічного неспання.

Це не така легка справа, бо йдеться про те, щоб стояти й не спати до самого сходу сонця, вишикуваними півколом, яке розкривається на схід. У ту мить, коли вогненна куля підійметься над пагорбами Нікельсберґа, юнґмани заспівають гімн Богові-Сонцю — Геліосу. Потім центуріон нагадає трьом новонаверненим про те, що вони заприсяглися в абсолютній вірності фюреру, ставши його мечоносцями й запропонує, щоб вони покинули стрій і пішли геть, якщо не відчувають у собі сили, не ставлячи запитань, померти за Третій Райх. І нарешті врочисто вручить їм їхню зброю в апофеозі перших променів сонця.

* * *

Мабуть, церемонія, яка їх поєднала, не була даремною: Гайо і Гаро стали нерозлучні з Лотаром. Хоч би куди він ішов, хоч би що робив, Лотар нервовий, Лотар-схильний похизуватися, Лотар невтомний, поруч із ним завжди були двоє близнюків, спокійні, мовчазні й свідомо стримані. Спочатку юнґманів дратувала ця трійця, чия поведінка суперечила неписаним правилам спільноти. Але троє новачків ставилися до під'юджувань та кпинів із такою незворушною байдужістю, що їхні недоброзичливці незабаром заспокоїлися, і тріо стало визнаним фактом.

Тифож, який спостерігав за ними з прихованою симпатією, відразу зрозумів, що близнюки служили хлопцеві з платиновим волоссям із мовчазною й мимовільною відданістю. Не кваплячись, але й не вагаючись, із якоюсь непомильною послужливістю вони завжди й скрізь утворювали ідеальну рамку, в яку Лотар уписувався і в якій він любив покрасуватися. Хоч би що відбувалося, підняття прапора чи перекличка, уроки верхової їзди, вправи на гімнастичних снарядах або стрільба з маузера, калібр якого був звужений до шістьох міліметрів, Гайо й Гаро скрізь і завжди були першими, а Лотар, легкий, веселий і моторний, завжди знаходив своє місце між ними.

Одного сірого туманного ранку начальник школи звелів учням поробити вправи на відкритому борцівському манежі. Червоні спортивні костюми яскраво виділялися в блідому світлі на білому піску. Лотар зробив стійку на руках, підтримуваний праворуч Гайо, а ліворуч Гаро. Усі юнґмани утворювали в такий спосіб групи по троє, але вони здавалися недосконалими й погано скомпонованими супроти тієї фіґури, яку утворили хлопець із білим волоссям із двома дзеркальними близнюками обабіч, так добре збалансованої, так правильно розташованої, так досконало симетричної.

— Ох, ці троє, я теж їх запримітив! Хоч би що вони робили, вони завжди разом, як мечі Кальтенборна.

Тифож не почув, як до нього підійшов Командор, спираючись на свою залізну палицю. Він обернувся, щоб привітатися з ним.

— Атож, — провадив Командор, — вони так добре підлаштовані один до одного, ніби зійшли з якогось стародавнього герба!

За сигналом начальника хлопчак, що був у центрі кожної групи, стрибнув на свої ноги й став у стійку «струнко» разом з іншими.

— Ці червоні силуети на білому тлі вам нічого не нагадують, Тифоже? — провадив старий граф, розвиваючи свою думку. — Що ви сказали б, якби я висвятив вас у рицарі дому Кальтенборнів і згідно зі звичаєм дав би вам герб, схожий на мій, скажімо, на срібному полі три пажі, що голови в небо задерли. Ха-ха-ха! А втім, це ж ви, наскільки мені відомо, завербували цих хлопців?

Жарт зайшов так далеко навіть у сфері зацікавлень француза, що він повільно наблизився до Командора із запитливим виразом обличчя, не подумавши, що його поведінка може бути витлумачена як погроза.

— Ви, звичайно, помітили, — незворушно провадив старий, — що ґеральдика дуже часто використовує зображення рослин, а надто тварин, і дуже рідко — людські. Чому? Я поставив перед собою це запитання. Справді, на гербі Прусії щит підтримують два дикуни, що поклали свої дрюки на землю. Можна також іноді побачити на гербах голову мавра або якісь фантастичні істоти, напівлюдей, напівтварин, кентаврів, сфінксів, сирен або гарпій. Але людські голови, голови жінки, дитини я ніде не бачив, і якщо вони десь і зустрічаються, то надзвичайно рідко.

Він напівобернувся й повільно пішов до замку, щоразу обираючи місце, куди мав поставити ногу. Несподівано він зупинився.

— Стривайте, мені спала одна думка. Чи не здається вам, що зображення живої істоти на гербі неявно пов'язане з ідеєю офіри? Одне слово, якщо ми повернемося до джерел, то тотемна тварина — це тварина спіймана, убита, з'їдена, й саме в такий спосіб вона передає свої високі якості носію емблеми. До речі, хотів би вас запитати, яка людська емблема є найвідомішою, найсвященнішою? Христос, розп'ятий на хресті. Очевидний символ найвищого жертвоприношення! Тому так часто ми бачимо на гербах ритуальні пожертви орла або лева, або вбивство такого страховища, як дракон або Мінотавр, або приборкання чорного раба чи дикуна, бо це цілком природна річ. Але зображення воїна, жінки, а тим паче дитини — таке годі навіть уявити! А тепер згадайте, бідолашний Тифоже, що я запропонував вам на срібному полі три пажі, що голови в небо задерли! Ха-ха-ха! Та це ж герб людожера!

* * *

Нотатки лівої руки

Повертаючись із Ебенроде на Синій Бороді, я наздогнав хлопця на велосипеді. Я притримав коня й поїхав дрібним клусом, щоб не випереджати його. Що відбувається? Велосипед — це об'єкт, який має висоту й довжину, але не має товщини. Людське тіло, вписане в нього, відразу перетворюється на профіль, де всі лінії чітко окреслені. Воно прояснюється, стає пласким кресленням. Тепер це барельєф, тепер це медаль. Видно лише одну ногу, внутрішня частина якої відбивається в дзеркальці. Ступня не доторкається до землі. Вона втягнута в досконалий обертовий рух, в якому беруть участь литка, коліно, довге стегно і який завершується зворушливими підстрибуваннями маленького заду на сідлі. М'язи видимо грають у такому собі монотонному циклі, ніби ми бачимо їх у навчальному анатомічному мультиплікаційному фільмі. Груди цілковито нерухомі, плечі підняті майже до вух, мимоволі наводячи на думку про зневагу або страх.

Доїхавши до села Ольдорф, мій маленький велосипедист зупинився, поставив свою машину на підпірку й пішов собі. Чари відразу розвіялися. Третій вимір заволодів ним. Нерегулярні лінії його руху стерлися. Хлопчик, який захопив мою уяву, і я вже навіть почав був снувати щодо нього плани, розлучившись із велосипедом, скотився на рівень буденности. Не такий, щоб його зневажати, звісно, але такого, який не заслуговує на особливу увагу.

Що ж відбулося? Велосипед, який не має особливого впливу на дорослих, діє на тіло дитини як решітка розшифрування. Вона виділяє її сутність і допомагає її зрозуміти. Це подвійно підтверджує досить темні висловлювання Командора. По-перше, тому, що досвід із велосипедом робить очевидним ґеральдичне покликання дитини, покликання жахливе, якщо воно передбачає принесення в жертву. По-друге, тому, що я тепер краще розумію різницю між ключем, який дозволяє нам відкрити лише один конкретний сенс сутности, і решіткою, що накладається на неї цілком й освітлює її для нашої інтуїції. Це різниця форичного порядку, бо сутність носить свого ключа, як замок носить свій ключ, тоді як решітка носить свою сутність, так само як розжарені залізні ґрати носять тіло мученика. Тепер залишається зрозуміти перехід ключа в решітку, що його Командор визначив як злоякісну інверсію, яка здійснює перехід від хрестоносного у хресторозп'ятого.

Старий, безперечно, знає багато більше, аніж він мені розповів. Я мушу скористатися з тієї приязні, якою він мене обдаровує, й за наступної нагоди примусити його витрусити переді мною мішок зі своїми істинами.

* * *

Проте Тифож не встиг розпитати Командора. Після замаху на життя Гітлера 20 липня хвиля безпрецедентних арештів та екзекуцій прокотилася по всій Німеччині, а надто по Східній Прусії, де він відбувся. Поліційний терор зі сліпою люттю впав не лише на учасників змови, а й на їхні родини, їхніх друзів і навіть на найвіддаленіших родичів. У звітах гестапо постійно повторювалися прізвища найбільших родів пруської аристократії: Йорк, Мольтке, Віцлебен, Шуленбурґ, Шверин, Штюльпнаґель, Дона, Лендорф…

Одного ранку автомобіль із опущеним прапорцем зупинився перед брамою замку. З нього вийшли двоє чоловіків у цивільному одязі. Вони мали таємне побачення з генералом графом фон Кальтенборном. Потім вони пішли, покинувши цитадель, але стали чекати на плацу, за муром. Через годину, близько одинадцятої, діти, які там перебували, з подивом побачили, як їхній Командор вийшов у своїй парадній уніформі. Він ішов швидкою, механічною ходою, дивлячись просто перед собою. Він пройшов по центральній алеї, не відповідаючи на привітання, й сів в автомобіль з опущеними шторами, який на нього чекав і який зник у напрямку Шланґенфліса.

Від'їзд єдиного чоловіка, якому він довірив свої думки, глибоко засмутив Тифожа. Роздуми Командора, атмосфера аристократичної величі, яку він поширював навколо себе, ясність міркувань, до якої він привчав француза, підняли Тифожа на рівень, про який він раніше й не мріяв. Коли старого графа не стало, Тифож цілком поринув у свій інстинкт могутности, екстраваґантні уявлення про яку відбилися на сторінках його «Нотаток лівої руки». Проте погіршення загальної ситуації надавало йому все більше свободи. Заклик, із яким Гітлер звернувся до нації 26 вересня, про масовий опір (Volkssturm), що передбачав загальну мобілізацію жінок, дітей і старих із метою відвернути розгром, став новим сигналом до його піднесення. Рауфайзен, який доклав руку до зникнення Командора, тепер безпорадно спостерігав, як зникають його офіцери, його унтер-офіцери, його цивільні підлеглі, одні за одними. Він лютував, бачачи, що під його орудою залишаються лише ті, кого він називав «дитячим садком», і прагнув належно натренувати їх, озброїти й підготувати до останнього випробування. Він тепер часто їздив до Кеніґсберґа й мав намір навідатися до Посесерна, де була ставка Гіммлера, й на час своєї відсутности давав Тифожеві цілковитий карт-бланш, сподіваючись, що він зможе краще або гірше забезпечувати повсякденне життя наполи.

* * *

Нотатки лівої руки

Протягом трьох днів у підвальній залі перукар з Ебенроде та його підмайстер знімають із наших молодих чоловіків кучми густого волосся, орудуючи величезними електричними ножицями, якими, на мою думку, можна стригти лише гриви коням. Треба сказати, що діти не бачили перукаря вже місяців п'ять, і їм доводилося рукою розсувати свої чуби, аби щось побачите й навіть аби поїсти. Звичайно, я був почасти винен у цій недбалості, бо в мене серце стискалося, коли я дивився на цю загальну стрижку. Але потім я змирився з неминучим, і навіть виявив, що можу мати з цього обстриження неабияку вигоду.

По-перше, я помітив, що сама по собі шевелюра може бути гарною, але у своєму стосунку до обличчя вона завжди відіграє неґативну роль: послаблює його вираз, пом'якшує риси, стирає ніби ґумкою все обличчя. Як наслідок вона прикрашає обличчя негарні, які, безперечно, здаються гарнішими, коли над ними нависає густа кучма волосся, ніж тоді, коли постають перед поглядом голомозими. А що негарність — загальне правило, то кожен прагне бути радше з шевелюрою, аніж без неї. Але справді гарне обличчя значно виграє, якщо не ховатиметься за волоссям. Діти, які підіймалися з підвалу, даючи один одному щиглів по стрижених потилицях, майже приголомшили мене красою своїх облич. То була краса гола, очищена, незавуальована, скульптурна, схожа на красу меча або мармурової маски. А коли це обличчя оживляє сміх, яким приємним і яким приязним воно стає!

З огляду на все це, я спустився до підвалу, щоб бути присутнім при метаморфозі. Я довго спостерігав, як машинка прокладає бліді траншеї в густих копицях волосся від потилиці й аж до лоба. Покрита волоссям шкіра тоді починає відкривати свої таємниці, свої неправильності, свої шрами й насамперед розподілення волосся на голові. М'які шовковисті пасма падали на плечі дітей, укривали підлогу запашним жнивом, яке перукар недбалими помахами віника змітав у куток кімнати. Я відразу розпорядився, щоб це руде золото зберегли. Ним наповнять стільки мішків, скільки буде треба. Поки що я не знаю, що з ним робитиму.

* * *

Нотатки лівої руки

Спостерігаючи, як стрижуть дітей, я помітив, що в переважній більшості випадків волосинки ростуть по спіралі, починаючи від центру, розташованого на вершині потилиці. Відбігаючи від цієї точки, вони утворюють відцентровий вихор, який покриває волоссям весь череп. І лише на самій маківці стримить пасмо, не затягнуте в цей обертовий рух.

І тоді я пригадав шерсть оленя, якого принесли на минулому тижні юнґмани й поклали його на столі в їдальні. У бічному світлі було чітко видно різні зони, в яких шерсть була орієнтована в різних напрямках. Там можна було помітити той самий феномен завихрень, іноді відцентрових, іноді доцентрових, залежно від того, чи волосинки розбігалися від центру, чи збігалися до нього. Деінде можна було побачити ділянки, де шерстинки або здиблювалися, утворюючи гребінь, або лежали пригладжені, утворюючи смугу голого тіла. Мені пригадалися також деякі висловлювання доктора Блетхена, коли він казав, що на людині росте не менше шерсті, аніж на ведмеді або собаці, але — крім кількох ділянок тіла — її шерстинки такі маленькі й вицвілі, що розгледіти їх можна тільки крізь лупу. Тож тепер мені здалося цікавим дослідити волосяну мапу тіла дітей і порівняти між собою їхні різновиди.

Отже, для дослідження я обрав трьох суб'єктів, які здалися мені найбільш пухнастими, найрясніше обсипаними золотими та срібними блискітками, коли вони стояли проти світла. По черзі я приводив їх у свою лабораторію й досліджував їх крізь лупу, сантиметр за сантиметром, поставивши між вікном і мною.

Результати виявилися цікавими, але майже однаковими для різних індивідів. Я здобув ще один доказ того, що юнґман — істота набагато однорідніша, аніж зазвичай вважають.

Волосинки на всьому тілі розташовані спіралевидними малюнками, які діляться на дві категорії залежно від того, як вони орієнтовані: спіралі, які розходяться, характерні для внутрішнього кута ока, для паху, для внутрішнього кута сідниць, для ноги й для руки і, природно, для потилиці; спіралі, які сходяться, можна бачити під підборіддям, на згині ліктя, навколо пупа, біля основи пеніса. По боках тягнеться смуга, що з'єднує завихрення під пахвою із завихренням у паху, вздовж якої волосинки розбігаються. Натомість на грудях і на спині, понад хребтом і грудиною волосинки сходяться й зіштовхуються, утворюючи видовжений вихорець.

У більшості випадків цю географію можна відкрити дуже повільно, ретельно роздивляючись шкіру крізь лупу, під відповідним освітленням. Але можна прискорити цю процедуру — і як зворушливо! — швидко провівши по шкірі губами. Пушок відразу відкриває свою орієнтацію, відповідаючи на дотик або спротивом, якщо ти погладив його «проти шерсти», або м'якою поступливістю.

* * *

Нотатки лівої руки

Я досить довго переживав, що маю такі величезні й незграбні руки, аби віддати їм належне, коли вони того заслуговують. Безперечно, я не мав рації, коли мріяв про тонкі і спритні, немов у штукаря, пальці, спроможні легко й непомітно прослизнути за комір сорочки або під холоші коротких штанців. Мої великі долоні, хоч вони й геть не пристосовані до таких проникнень, проте наділені своєю особливою, лише їм притаманною спритністю. За дуже короткий час вони навчилися обходитися з рейнськими голубами. Їхнє пташине покликання було таким очевидним, що жоден голуб, навіть чужий, не збирався втікати, коли вони простягалися до нього.

Що ж до дітей, то можна тільки дивом дивуватися з того, як я вмію до них підійти! Той, хто спостерігає, як я кручу у своїх руках маленького чоловічка, побачить у моїх рухах лише безсоромність і брутальність. Але малий не обманюється. Після мого першого доторку він розуміє, що під цією позірною грубістю, ховається глибоке й лагідне вміння робити свою справу. В обходженні з дітьми усі мої навіть найнезграбніші жести просякнуті глибокою ніжністю. Моя надприродна доля обдарувала мене вмінням відразу оцінити вагу дитини, рівновагу її тіла, визначити центри її ваги, знайти всі її артикуляції та місця згинання, відчути тремтіння її в’язів і роботу суглобів під шкірою. Кицька без будь-якої обережности хапає кошеня за шкіру, щоб кудись його перенести. Наче пакет. Але малий котик мурчить від утіхи, бо під цими рвучкими й нібито брутальними рухами ховається справжня материнська ласка.

Мій перший рух, коли я зустрічаюся з незнайомою дитиною, — це покласти руку їй на потилицю, ближче до шиї. Тендітна чи м'язиста, заросла чи поголена, вигнута чи пласка, саме потилиця є ключем і до голови, й до тіла. Вона відразу повідомляє мені, якого опору або якого послуху я можу чекати від цього хлопця. Такий доторк не зобов'язує ні до чого й може бути прибраний без якихось наслідків. Але він може також цілком природно бути продовжений, долоня може ковзнути на спину, піднятися до плечей, опуститися до попереку, до точки рівноваги, в якій хлопця можна відірвати від землі, викрасти, понести геть.

Мої руки створені для того, щоб тримати, щоб підняти дитину й понести її геть. З двох класичних позицій — підтримки чи хапання — їм притаманна лише підтримка. Це, можна сказати, їхня цілком природна позиція — долоні відкриті вгору, до неба, пальці зведені докупи й простягнуті вперед. Хапання завдає мені болю і призводить до мускульної судоми. Атож, у мене форичні руки! І не тільки руки, а й усе моє тіло з його велетенським зростом, спиною вантажника, моєю геркулесівською силою, усіма цими речами, які я протиставляю маленькому й легкому тілу дитини. Я великий, а вони маленькі — ось так ми досконало пристосовані природою одне до одного. Таке співвідношення було передбачено й задіяно з вічности, а тому його слід шанувати й захоплюватися ним.

* * *

Нотатки лівої руки

Я вирішив зробити загальну перекличку врочистим ритуалом, високим зразком жанру, якому наша цитадель була б храмом. Це єдина мета тих перекличок, які я очолюю, коли начальник відсутній, і які відбуваються увечері на закритому подвір'ї. Я організував їх згідно зі своєю натурою, прихильною не лише до суворого розпорядку, а й до випадковости.

Діти вільно граються на подвір'ї, над яким нависає тераса з трьома мечами. Я чекаю, замислений, у каплиці, на вітражах якої виблискують останні промені призахідного сонця. Я дозволяю заколисати себе цією симфонією криків, окликів та вигуків, яка здіймається до мене, наче фіміам звуків, і яка, проминаючи мій досвід у Нейї, переносить мене до коледжу Сен-Кристоф. Це правда, що східно-пруські голоси звучать трохи хрипко й різко — французькі голоси так би не звучали, але я знаходжу в них саме ту чистоту сутности, яку подарувала мені Німеччина й задля якої я перебуваю тут.

З настанням визначеної хвилини я підходжу до перил тераси, щоб розпочати церемоніал. Коли мій силует з'являється між Германом і Віпрехтом, гармидер миттю припиняється, а коли я кладу руку на вістря Германа, юнґмани шикуються в шеренги. Чотириста хлопчаків утворюють сорок шеренг по десятеро чоловік, формуючи надзвичайно компактний чотирикутник, який цілком заповнює подвір'я. Потрібні були місяці нещадної муштри, якій їх піддавали, щоб вони навчилися шикуватися протягом кількох секунд у такому досконалому порядку, що я готовий припустити, кожен із них запам'ятав, на якій плитці він повинен стояти, й тепер я бачу чотириста облич, що з відданістю дивляться на мене й чотириста разів повертають мені погляд, яким я окидаю їх усіх. І тоді одним помахом руки я ламаю врочисту тишу, вибудувану дисципліною моїх маленьких солдатів, і вони співають гімн Східної Прусії:

Стискаючи в руці спис, а в другій тримаючи повіддя коней, ми мчимо на схід, ми, діти Заходу, щоб завершити справу тевтонів.

Завиває буря, поливає нас злива, мокрі коні стомилися. А ми все скачемо й скачемо, як колись скакали рицарі та селяни до тієї землі, в якій наша віра.

Ми скачемо крізь хмари пилюки, ми мчимо, як блискавки, невідривно дивлячись на схід, на башти Кальтенборна, які невтомно чатують на обрії.

Ми перекували плуги та мечі, які роз'їла іржа. Ми тримаємо меч у руці, а плуг у землі, завтра сонце зійде для нас.

Ламкі, з металевим призвуком, молоді голоси летять до мене. Вони наповнюють мене болючою радістю, і моє серце стискається, бо в цьому невтримному пориві є кров і смерть. Потім відбувається тривала й прекрасна літанія переклички. У цей ритуал, у якому звучать лиш імена та місця народження, мені захотілося ввести елемент новизни, щоразу оновлюваний, дозволивши, щоб випадок поєднував виклик і відповідь. Бо місця в загальному каре наперед ні за ким не закріплені, на кожне з них щовечора стає новий юнґман. Тож я організував перекличку в такий спосіб: перший ліворуч в останньому ряду називає ім'я та місце народження свого сусіда праворуч. Той відповідає: «Тут!» і називає ім'я та місце народження свого сусіда праворуч, і так триває, аж поки перекличка доходить до останнього праворуч у першому ряду — відповідь якого й завершує процедуру переклички.

Само собою зрозуміло, що перекличка, організована в такий спосіб не виконує свою головну функцію, яка полягає в тому, щоб виявити відсутніх. Бо моє завдання якраз протилежне: я чекаю від неї цілковитого, повного, кругового показу чотирьохсот індивідуальностей, замкнених у вузьких мурах фортеці й цілком залежних від моєї волі. І немає для мене солодшої музики, як ці імена, що нагадують мені так багато, викрикувані щоразу іншими голосами, на кожне з яких щоразу накладається інше ім'я. Отмар із Йоганнесбурґа, Ульріх із Динталя, Армін із Кеніґсберґа, Іринґ із Марієнсбурґа, Вольфрам із Пройсиш Ейлау, Юрґен із Тильзита, Ґеро з Лабіау, Лотар із Беренвінкеля, Ґергард із Гогензальцбурґа, Адальберт із Гаймфельдена, Гольґер із Норденбурґа, Ортвін із Гогенштайна… Я мушу зробити над собою велике зусилля, щоб урвати цей перелік своїх скарбів, який поєднує вагу тіла з пахощами якогось куточка пруської землі.

Після переклички западає хвилина тиші. Потім одним рухом чотириста дітей роблять напівоберт, щоб обернутися обличчям, як і я, на схід, і тепер я бачу перед собою лише поле, вкрите золотими колосками та стернею, бо на їхніх потилицях немає більше волосся, яким заволодів я і тепер маю знайти спосіб, як найліпше ним скористатися. І знову одностайний хор вибудовує піраміду звуків, тверду та осяйну. Вони оспівують велику східну рівнину, яка надихає їхні душі:

Здіймайте прапори на вітрі сходу,

Бо вітер сходу їх наповнить, як вітрила,

І хай нас кличуть у похід, а наша кров нехай почує цей сиґнал,

Земля відповість кожному, хто має німецьке обличчя. Бо багато зросили її своєю кров'ю, й вона не може залишатися німою.

Здіймайте прапори на вітрі сходу, й нехай вони знову кличуть вас у похід!

Будьмо сильними, хто йде на схід, той не боїться жодних випробувань.

Здіймайте прапори на вітрі сходу, бо вітер сходу їх у далеч кличе…

* * *

Нотатки лівої руки

Сьогодні вранці я поїхав у Біркенмюле, де, як мені повідомили, живе така собі фрау Дорн, чесальниця за фахом, але крім того вона займається й ручним ткацтвом, виготовляючи клапті тканини з тієї вовни, яку їй приносять. Війна звела економічне життя країни на такий примітивний рівень, що лише той, хто розводить овець, має можливість одягатися! Я овець не розводжу, але замість них маю своїх хлопців, і мені спало на думку виготовити собі плащ або блузу з їхнього волосся. Це стане моїм золотим руном, хламидою любови й святковим одягом водночас, задовольняючи мою внутрішню пристрасть і виражаючи мою зовнішню силу. Я сміюся з жалости, думаючи про тих жалюгідних закоханих, які носять на грудях у медальйоні одне пасмо з волосся своєї коханої!

Фрау Дорн, більше схожа на кобилу, ніж на жінку, яка, здається, була стулена лише з рук, ніг та носа, неабияк здивувалася, побачивши, як перед її будинком зупинився вершник в однострої, яку годі було описати словами. Вона замкнулася в неприязній мовчанці, коли я став нахваляти її мистецтво ткання. Схоже, ця діяльність заборонена, бо вже давно тут заборонено все, що не вважають обов'язковим. Аби вона зрозуміла, на яких умовах я маю намір вести з нею перемовини, я дістав із-під плаща пакет, загорнутий у тканину. Вийшовши на її кухню, розгорнув свій згорток і дістав звідти оленячий окіст. Мені здалося, вона трохи заспокоїлася. Тоді я розв'язав мішок, який тягнув за собою, й показав їй волосся дітей. Я пояснив їй, що в мене цього волосся дуже багато, і я хочу, щоб вона мені з нього щось виткала. Її реакція була бурхливою й незрозумілою. Вона несподівано затремтіла й відсахнулася від мене, повторюючи: «Ні! Ні! Ні!», наставивши проти мене руки так, ніби хотіла водночас відштовхнути й оленячий окіст, і мішок із волоссям, і мене. Зрештою вона вислизнула крізь невеличкі двері чорного ходу, і я почув, як затупотіли її ноги, коли вона втікала через город.

Я досі запитую себе, чому вона так злякалася, побачивши мій мішок із волоссям. Я повернувся від неї ні з чим, із моїм окостом і моїм золотим руном, яке, боюся, ще довго залишатиметься в такому стані!

* * *

Нотатки лівої руки

Я розпорядився напхати матрац, ковдру та подушку волоссям, яке залишилося після великої стрижки. Подумати тільки, ця дурепа фрау Нетта хотіла його спочатку вимити!

Яку незвичайну, яку чарівну ніч провів я, лежачи в гніздечку з цієї вовни, набагато ніжнішої, але не менш пругкої, ніж чиста овеча вовна! Само собою зрозуміло, що я не спав ані секунди. Запах дитячого поту вдарив мені в голову, і я поринув у щасливе сп'яніння. Я плакав від радости. Десь на другу годину ночі я більше не міг витримувати доторку безглуздої тканини. Я розпоров матрац, ковдру та подушку й висипав волосся в басейн, де раніше Блетхен тримав своїх золотих рибок. Тепер він сухий, і я не міг би знайти кращого вмістилища для своїх скарбів. Потім я зарився в те гніздечко, як колись заривався в голубиний пух. Вони всі були тут, мої любі, я впізнавав їх одного за одним, притискаючи до обличчя пасма їхнього волосся. Я впізнав Гінерка з його запаху скошеного сіна й Арміна з голубого відблиску його кучерів, й Ортвіля, бо лише йому притаманний білявий колір, наче притрушений попелом, й Іринґа, бо тільки його волосся таке тонке, що вислизає з рук — справжні кучері янгола, а ось і жорстке, тверде волосся, що пахне залізом, із золотавої гриви Гаро, і тут-таки волосся Бальдура, Лотара та всіх інших. А потім я змішав, розім'яв, вимісив усі ці патли, притиснув їх до щік і затремтів від конвульсивних ридань, і я досі себе запитую й не знаходжу відповіді — чи мій розум не скаламутився тоді від таких емоцій?

Я схожий на закоренілого, природженого алкоголіка, який ніколи не цмулив іншого трунку, крім слабенького сидру, й раптом перед ним поставили — пий, скільки влізе! — діжку самогону міцністю в 70 градусів.

Після тієї безсонної ночі я піднявся сьогодні вранці, стогнучи від похмілля.

* * *

Нотатки лівої руки

Вони заповнили все подвір'я своєю біганиною та криками. Коротке й брутальне зіткнення: один малюк вилітає з тієї купи просто на мене, і я ловлю його на льоту завдяки своєму форичному рефлексові. Мої великі долоні стискають цю круглу й тверду голівку, де рухаються лише двоє очей горіхового кольору, метаючи праворуч і ліворуч перелякані погляди. Я нахиляюся над цими двома дзеркалами душі, чистої й глибокої, як озеро. Я почуваюся альбатросом, який ширяє високо над морем, але в будь-яку мить готовий упасти на дзеркало вод. Ротик хлопця відкривається, свіжий, як мушля.

І тоді я помічаю на його губах між горбиками сухої шкіри тонкі тріщини, яскраво-червоні всередині,

— Тобі болять губи?

— Болять.

— У твоїх товаришів вони теж болять?

— Не знаю.

— Піди запитай,

Я відпустив його, й він, збентежений моїм дивним наказом, зник у натовпі, наче рибина, вкинута у воду. Через хвилину він випірнув звідти, тягнучи за собою юнґмана, такого схожого на нього, що то, певно, був його рідний брат. У того губи геть потріскалися й перетворилися на суцільну рану, поцятковану гнійними виразками.

Того ж таки вечора я роздобув в аптекаря Ариса баночку миґдалевої олії, змішаного з какао-маслом. Після вечері їхня велика їдальня стала театром дивної і зворушливої літургії. Хлопчики підходили до мене, і я змащував їм їхні рани. Кожен зупинявся й простягував мені губи. Моя ліва рука підіймалася зі з'єднаними великим і вказівним пальцями — жестом царського благословення. Проте відразу ж вона застигала в нерухомості, моя Зловісна, моя Геніальна, моя Єпископська рука, що охороняла апокаліптичні істини: тепер вони нахилялися до неї і брали собі на губи трохи святого єлею — свого нічного помазання; так молільники прикладаються до чудотворного образу свого святого заступника. Й мені навіть не бракувало — о, зовсім небагато, рівно стільки скільки має бути! — єретиків, що відхиляли голову назад або відвертали її вбік, показуючи своє небажання прикластися до святого єлею.

Дивовижною є двозначність форії, яка хоче, щоб ти володів і підкоряв тією самою мірою, якою ти спроможний підкорятися й зрікатися самого себе!

* * *

Нотатки лівої руки

Я дійшов висновку, що душова зала може надавати привілейовану нагоду для створення тієї щільности атмосфери, яка завжди здавалася мені протилежним і додатковим полюсом форії. Це велике приміщення розміром приблизно дванадцять метрів на двадцять із роздягальнею поруч. Плиточна підлога має там рівчачки для стікання води, а зі стелі стримлять близько шістдесятьох голівок душів. Вода туди подається з резервуара на п'ять тисяч літрів, із вбудованим котлом, натиском на важіль у роздягальні. Змішувач надає змогу подавати гарячу й холодну воду по черзі або водночас.

Раніше дітей запускали в душ окремими центуріями. Щоб заощаджувати гарячу воду, віднині їх запускають усіх разом. З метою підтримувати атмосферу чоловічої дружби з ними раніше завжди мився хтось із офіцерів або унтер-офіцерів. Віднині з ними митимуся лише я.

Оскільки дрова замінили вугілля, вогонь треба підтримувати всю ніч, щоб довести температуру води до 40 градусів. Я приходив п'ять разів на ніч підкладати дрова під котел, переслідуваний спогадами про Нестора, який задихнувся на смерть у котельній школи Сен-Кристоф і пам'ять про якого не давала мені заснути. Дітей мали прислати в душ о восьмій годині ранку, перед сніданком. Я вже лежав голий під гарячими струменями, задихаючись, засліплений, коли музика дзвінких дитячих голосів, змішана з ляпотінням босих ніг по каменю, заповнила сходи. Радісний гомін, штовханина дитячих тіл і сміх під бризками гарячої пари, які все огорнули густим молочно-білим туманом. Тіла розчиняються в ньому й виринають несподівано, мов швидкоплинні мрії, щоб знову злитися з ним. Усі ці діти киплять у велетенському казані, перш ніж бути з'їденими, але я стрибнув у нього з любови й варюся разом із ними. Багаторазово придавлюваний мокрими тілами, які зіштовхуються зі мною й падають на мене, я віднайшов давнє знання, яке втратив багато років тому, після того як почалася війна, власне кажучи, знання, що його я назвав би янгольським. Але тепер це знання очищене парою й позначене переміною знаку: тепер це вже не зла воля, яка безжально скидала мене в провалля тривоги й страху, а блаженне успіння на білих перинах незаплямлених хмар, яке обдаровувало б мене малозначущим і пустим натхненням, якби не глухі й потужні удари мого серця, що роздимають мені боки, не драматичний там-там, у ритмі якого спливають хвилини мого апофеозу. Я думаю про воскресіння тіла, яке обіцяє нам релігія, але тіла перетвореного, тіла, що перебуває на набагато вищому ступіні свіжости й молодости. І я виставляю напоказ свою брунатну й брудну шкіру дорослого чоловіка, підставляю її під струмені гарячої пари, притуляюся потемнілим і покраяним зморшками обличчям до пухкої, наче борошно, живої дитячої плоті, щоб вилікуватися від своєї потворности.

* * *

Нотатки лівої руки

Ночі стають холодними, а що нестача вугілля не дозволяє підтримувати центральне опалення, то нам довелося відмовитися від маленьких дортуарів на вісім ліжок і перетворити на загальний дортуар велику рицарську залу, опалювану печами. Діти сприйняли цю зміну з великим ентузіазмом, сподіваючись, вона надасть їм можливість улаштовувати ґрандіозну колотнечу. Що ж до мене, то я бачу в ній можливість розчинити свою тривожну, зболену самотність у цьому великому нічному єднанні, наповненому зітханнями, мріями, почуттями жаху та забуття.

Діти з власної ініціативи зсунули докупи свої ліжка, утворивши посеред зали підвищення, таку собі білу, вистелену матрацами дорогу, по якій я з великою втіхою пробіг кілька разів босоніж туди й назад. Це, власне, гіпнодром, а не дортуар чи спальня в традиційному значенні цього слова.

• • • • • • • • •

Гіпнодром і справді натворив чудес. Ґрандіозна буча, на яку сподівалися діти, розгорнулася в усій красі. Це було колосально! Шалена біганина по великій еластичній рівнині, вистеленій маленькими білими постелями. Миготіння ковдр і подушок, які збивали з ніг цілі клубки войовників, і ті падали, виючи з радости, дикі гонитви, що закінчувалися під сітками ліжок, шалений штурм фортеці, спорудженої з матраців, і все це відбувалося в задушливій, мов у теплиці, атмосфері, насиченій тваринним теплом, за грубими шторами, які затуляли всі вікна.

Я спостерігав за розгортанням воєнних дій, запхавшись у нішу, де мене ніхто не помітив. Я знав, що діти протягом цілого дня копали протитанкові рови й що тепер вони спалюють свої останні сили. Деякі з них уже поснули на тих самих місцях, де причаїлися в засідці. Тонус бійки різко знизився, коли я поклав край шабашу, одним порухом руки вимкнувши сто п'ятдесят потужних ламп, які освітлювали залу. Після цього сімдесят п'ять нічників відразу створили тьмяну й тремтливу атмосферу дортуарів, яка більше навіювала сон, аніж ніч. Колотнеча вщухла дуже швидко, попри те що кілька особливо затятих войовників ніяк не могли зупинитися. Саме тоді я відчув, як поважчали мої повіки. Я, звичайно, ніяк не міг передбачити, що я, опівнічний житель, чемпіон безсоння, нічний блукач, засну одним із перших, сидячи на краю ліжка, притулившись спиною до стіни, й це, можливо, стало для мене найповчальнішою наукою того вечора. Якщо я так погано засинаю, то, либонь, тому, що я спроможний засинати лише в товаристві чотирьохсот дітей.

Але мабуть, у мені існував хтось такий, хто був тут не лише для того, щоб спати, бо посеред ночі я прокинувся, свіжий-свіжісінький. Усі ці тіла, які лежали в усіх можливих позах, устеляючи велике місячне плато, були дивовижно зворушливі. Були там групи, що зчепилися, ніби опановані страхом, у дружніх обіймах, були ряди лежачих, ніби скошені однією кулеметною чергою, але найпатетичнішими здавалися ті, котрі спали кожен окремо, ті, хто забився в куток, щоб там померти самому-одному, наче дикий звір, або, навпаки, ті, кого останній подих затримав під час марного зусилля приєднатися до товаришів.

Після веселої вечірньої колотнечі видовище цього побиття мені жорстоко нагадало один із поворотів моєї долі, що завжди таїла в собі погрози, а саме зловісну інверсію. Застереження Командора були завжди непрямими й емблематичними. Проте наука цього вечора була жахливою й очевидною. Кожна із сутностей, які я відкрив і вивів на світло, може вже наступного вечора, сьогодні ж таки, змінити знак і згоріти в тим пекельнішому вогні, чим із більшим захватом я стану їй поклонятися.

Але смуток, яким наповнювали мене ці передбачення був таким піднесеним і величним, що він легко поєднувався з глибокою радістю, яку я переживав, нахиляючись над зануреними в сон дітьми. Я переходив від одного до іншого, переповнений ніжністю, обережно ступаючи по гіпнодрому. Я намагався запам'ятати особливу позу кожного, іноді я перевертав сонного, щоб побачити його обличчя, як ото перевертають камінець на пляжі, коли хочуть побачити його зворотний бік, вологий і невидимий. Пройшовши трохи далі, я підняв, не розділивши їх, двійко сплетених в обіймах близнюків, які, застогнавши, поклали голови мені на плече. Мої вологі й гнучкі ляльки, я ніколи не забуду особливого відчуття вашої мертвої ваги! Мої долоні, мої лікті, мій поперек, кожен із моїх м'язів навіки запам'ятали ту особливу, ні з чим не зрівнянну вагу…

* * *

Нотатки лівої руки

Міркуючи згодом над наукою, яку дала мені та пам'ятна ніч, я дійшов висновку, що незліченні пози дітей уві сні можна звести до трьох головних різновидів.

Насамперед відзначмо позу «на спині», яка перетворює дитину на лежачий надмогильний пам'ятник, обличчям до неба, ноги стулені, й така поза, треба визнати, більше схожа на смерть, ніж на відпочинок. Цій позі протиставляється поза «на боці», коли коліна підтягнуті до живота й усе тіло згортається у формі яйця. Це поза людського зародка, найпоширеніша з трьох, і вона нагадує про той час, коли людина ще не народилася. На відміну від цих двох поз, які наслідують переджиттєве й післяжиттєве положення тіла, поза «долілиць» цілком відповідає теперішньому земному життю. Вона єдина надає значущости — причому первісної — тій основі, на якій лежить сонна людина. Лежачий притискається до цієї основи, яка в ідеальному випадку є нашим земним ґрунтом, щоб водночас володіти нею й просити в неї захисту. Це поза полюбовника землі, який запліднює її сім'ям свого тіла, й та сама, яку рекомендують молодим рекрутам, коли навчають їх оберігати себе від куль та снарядних осколків. Уві сні «долілиць» голову кладуть боком на одну щоку або на другу або, частіше, на те чи те вухо, так наче прослуховують землю. Згадаймо також думку Блетхена про те, що ця поза найбільш придатна для відпочинку довгих черепів, і можна навіть поцікавитися, чи звичка матерів класти немовлят на живіт, а їхню голову — на скроню, не пояснюється — з огляду на гнучкість їхньої черепної кістки — намаганням зробити з них доліхоцефалів.

* * *

Нотатки лівої руки

Учора я дивився на Синю Бороду, коли він був розсідланий і прив'язаний до кільця у стіні. Ось так звільнений від будь-якої збруї, кінь розслаблюється, опускає голову й вуха, здається стомленим, знеможеним, наче побитим. Але досить його загнуздати й затягти вуздечку, накинути на спину сідло, як він весь напружується, форкає і б'є копитом об землю, підіймає голову, розплющує очі й нашорошує вуха… Ось так і я, почуваюся засмученим і невеселим, розчавленим своєю силою та вагою свого тіла, коли ноги мені підгинаються, а руки безпорадно теліпаються, та досить мені відчути на собі вагу дитини — і я відразу підбадьорюся й прокинуся до життя, стиснутий її коліньми, осідланий її торсом, обхоплений її рученятами, ощасливлений її сміхом.

* * *

Нотатки лівої руки

На відміну від сідниць дорослих людей, цих бугрів мертвого тіла, жирових відкладень, сумних, як верблюжі горби, сіднички дітей є живими й тремтливими, іноді вони здаються худими й запалими, але вже через мить усміхненими й наївно оптимістичними, виразними, як обличчя.

* * *

Нотатки лівої руки

Уже шоста година ранку, й перші промені сонця виграють на фарбованій черепиці східних башт замку. Під його лагідним теплом чотириста пенісів гіпнодрому заворушилися й підняли свої маленькі голівки, мріючи розквітнути, добутися до світла, до кольорів, до запахів, до головного куща янгола-фалофора. Та це ранкове збудження швидко минає, й вони мляво опускаються, приречені жити в темряві, у в'язниці геніталій, звідки їх випустять хіба що для бридкої служби з продовження роду. А може… й для форії? Може, саме в цьому суть великої винагороди святого Кристофа: за те, що він переніс на своїх плечах хлопчика-Бога, його патериця несподівано зацвіла й принесла плоди?

* * *

Нотатки лівої руки

Мед, який сочиться з їхніх вух, такий самий золотий, як і бджолиний, проте просякнутий гіркотою, що відвернула б кожного, крім мене.

VI
Астрофор

І сталося в половині ночі, і вдарив Господь в єгипетськім краї кожного перворідного…

ВИХІД, 12, 29.

Останні бої 1944 року відбулися у Східній Прусії біля міста Ґолдап, за сто кілометрів на північний схід від Кальтенборна. На 23 жовтня, штурмуючи будинок за будинком, його взяли війська Третього Білоруського фронту під командою генерала Черняховського, але 3 листопада він знову перейшов у руки німців унаслідок контрнаступу 29-го танкового Корпусу генерала Декера. До нового наступу совіцьких військ, який розпочався 13 січня 1945 року, настав період перепочинку, що дозволив населенню збагнути, яка небезпека йому загрожувала, й оцінити, чого варті ґарантії безпеки, на які був таким щедрим нацистський уряд. Визнати можливість вторгнення у Східну Прусію Червоної Армії означало оголосити себе злочинцем, винним у поразництві та зраді. Довгий кортеж утікачів зі Сходу, який совіцькі війська штовхали перед собою — спочатку то були білоруські селяни, потім литовці, що населяли околиці Мемеля, й нарешті перші німці зі Східної Прусії — у жодному разі не повинен був сприйматися місцевим цивільним населенням як застереження. На майданах сіл і в парках міст теліпалися на мотузках громадяни, яких було запідозрено в підготовці до евакуації. Таким чином, Червона Армія застала населення німецьких земель, які покинув вермахт, на місці, в переляканому й покірливому чеканні. Совіцькі солдати доповідали, що коли вони приходили на ферми, то всі тварини перебували у стайнях або у хлівах, вогонь палахкотів у печах, на плитах варився суп. А тим часом на вузьких і небагатьох дорогах країни, скутих полярним зимовим холодом, розгублено метушилися втікачі всіх національностей, намагаючись наздогнати обози вермахту, що відкочувалися на захід, відставши від своїх тилів.

Попри свою байдужість до того, що відбувалося зовні, Тифож двічі мав нагоду стати свідком цієї невтримної втечі. Спочатку перед самим Різдвом 1944 року на дорозі від Ариса до Ліка. Тоді як військова колона повільно просувалася в напрямку Ліка, обоз біженців, які їхали їм назустріч, здавалося, був паралізований холодом. Певно, десь під Арисом утворився затор, й вози завмерли в нерухомості, а тимчасом чоловіки намагалися скористатися з вимушеної зупинки, щоб перевірити упряж коней та укладку речей, а діти весело гасали поблизу та між деревами. Тифож, обминаючи валку підвід, пустив коня дрібним клусом в напрямку Ариса й через півкілометра виявив причину затору, здалеку побачивши гурт цивільних та військових, які вовтузилися біля двох перекинутих підвід. Військовий повіз послизнувся на закрижанілому крутосхилі дороги й так невдало наштовхнувся на селянського воза, що його дишель наче рогатиною простромив груди одному з військових коней, який, помираючи, впав навколішки, підтримуваний з одного боку сусіднім конем, а з другого конем селянської підводи, й обидва пручалися й ставали дибки, намагаючись звільнитися від посторонок.

Ця картина панічної масової втечі справила глибоке враження на Тифожа. Він подумав про відступ французів у червні 1940 року, який супроти цього здавався відплиттям на Цитеру[26], й повторив молитву зі Святого Письма: «Моліться, щоб ваша втеча не припала на зиму». Образ коня з пробитими грудьми глибоко запав йому в душу, бо він, звичайно ж, побачив у ньому символ — на жаль, розшифрувати його не зміг — або, точніше, ґеральдичну фіґуру, невідому, але споріднену з гербом Кальтенборна. Натомість те, що постало перед його очима, коли колона біженців змогла нарешті рушити вперед, було позбавлене будь-якої символічної аури; від нього віяло голим, неприхованим жахом: людський труп, який вмерз у закрижанілу дорогу, тисячу й тисячу разів придавлений, потрощений, розчавлений гусеницями танків, шинами вантажівок, колесами возів або просто підошвами чобіт, і тепер він був не товщим за килим, килим, який грубо обрізали по лініях людського силуету, де можна було побачити невиразні обриси людського профілю, одне око й кілька пасом волосся.

Через кілька днів по тому на дорозі з Льотцена до Райну йому випала інша зустріч, яка вразила його до глибини душі. Він побачив їх ще здалеку, всіх тих полонених, із закутаними кашне шиями та з пілотками на голові, їхні ноги були обмотані клаптями сукна або газетами, й вони тягли за собою на кінці мотузки свої валізки з толю або картону, під які підклали дерев'яні дощечки, перетворивши їх у такий спосіб на санчата. Їх були там сотні, а можливо, й тисяча, і вони не замикалися в сумній мовчанці, як інші біженці, а навпаки, базікали й жартували, погойдуючи торбами з провізією, які звисали їм на стегно. Побачивши їх ще здалеку, Тифож уже знав, із ким йому випало зустрітися, проте перша ж таки фраза, мовлена по-французькому, уколола його, мов гострий шпичак. Він відкрив був рота, щоб привітатися з ними, розпитати їх, але збентеження, схоже на сором, здавило йому горло. Несподівано він пригадав із ностальгією, яка його здивувала, шофера Ернеста, Міміля з Мобежуа, Фіфі з Пантена, Сократа й передусім божевільного Віктора. Ніщо, власне, не перешкоджало йому приєднатися до цих людей, які весело йшли в напрямку Франції і були сповнені рішучости подолати близько двох тисяч кілометрів земель, спустошених війною, посеред лютої зими, з ногами, обмотаними всіляким шматтям та папером… Він опустив очі й подивився на власні чоботи, його чудові чорні і м'які чоботи, які належали володареві Кальтенборнського замку і які він того ж таки ранку начистив своїми руками до блиску. Полонені тепер ішли повз нього, й вони знизили голоси, прийнявши його за німця, крім одного маленького й чорнявого, схожого на Фіфі, який кинув, проминаючи його:

— Фріц капут! Совєцькі скрізь і всюди — überall!

Ця суто паризька іронія, яка знайшла його навіть під час миттєвого контакту зі співвітчизниками, несподівано нагадала Тифожеві, яка неподоланна відстань завжди відокремлювала його — похмурого, мовчазного й меланхолійного — від веселого народу, до якого він належав. Він завернув Синю Бороду, який висловив своє невдоволення, рвучко мотнувши головою та лунко заіржавши, й поїхав назад до Кальтенборна. Він незабаром забув про цю зустріч, бо давно вже належав Східній Прусії, яка обвалювалася навкруг нього, але протягом усієї дороги до замку його переслідував образ Вільшаного Короля, який причаївся в болотах, захищений важким шаром грязюки від будь-яких зазіхань — чи то людей, чи то часу.

* * *

Нотатки лівої руки

Сьогодні вранці в Ґумбіннені. Перед будкою шевця стоїть черга з жінок і старих дідів, кожне зі шматком автомобільної покришки в руці. Зайшовши до майстерні, клієнт роззувається й чекає, поки швець приб'є клапоть стертого каучуку на місце підошви до напіврозвалених черевиків…

Мірою того як зростає моя могутність, я з тривогою і захватом спостерігаю за катастрофічним падінням німецької нації. Малих дітей уже евакуйовано далеко на захід. Дітей старшого віку мобілізовано в допоміжні команди протиповітряної оборони (Flakhelfer), тому школи зачиняються одна за одною. Лише поштові відділення в центрах кантонів (Kreisorte) досі працюють і щоб відіслати листа або посилку, треба подолати багато кілометрів. У меріях на місцях мерів сидять дідугани, які виконують також обов'язки помічників мерів та секретарів і роблять лише найнеобхіднішу роботу, серед якої — крім розподілу продовольчих карточок та повідомлення родин про загибель їхніх близьких на полях чести — ґауляйтер наказав реєструвати шлюби. Великий Райх, обвалюючись, хоче забезпечити собі легальних спадкоємців. Жодного лікаря тепер немає на сто кілометрів в окрузі.

Іноді можна почути, як люди нарікають, що життя ускладнюється. Істина ж полягає в тому, що воно спрощується, але, будучи простішим, стає дедалі тяжчим, дедалі невблаганнішим. Системи управління сучасним суспільством — адміністративні, комерційні тощо — були наче пружинами, які амортизували тертя між людьми й речами. А тепер населення віч-на-віч постало перед брутальною реальністю.

Оскільки ця країна провалюється у прірву, вона стає мені все дорожчою. Я бачу, як вона падає мені до ніг, слабка, знесилена, доведена до крайньої бідности. Враження таке, ніби, падаючи, вона показує свої підвалини, які досі були під землею, але зненацька оголилися, стали видимі. Вона стала схожа на перекинуту комаху, яка ворушить у повітрі шістьома ніжками навколо білого і м'якого черевця, обернутого до неба й раптово позбавленого темної та надійної близькости ґрунту. Мені вчувається навіть запах вологої землі та живого гниття, який поширює біле черево перекинутої догори лапками нації. Переді мною лежить безпорадне тіло Прусїї, досі живе й тепле, але я вже топчу його м'які та вразливі частини своїми чобітьми. Справді, треба було статися тому, що сталося, аби підкорити цю країну вимогам моєї владної ніжности.

* * *

Рауфайзена не було цілий тиждень. Одного вечора він повернувся з валкою вантажівок вермахту, з яких на подвір'я замку вивантажили три тисячі фауст-патронів і тисячу двісті протитанкових мін. Фауст-патрони були невеличкими гранатометами індивідуального використання, надзвичайно ефективними, попри їхню легку вагу та простоту конструкції — одне слово, ідеальна зброя для індивідів, які воюють із ворожими танками. Коли кумулятивний заряд вибухав на броні танка, він викидав потужний струмінь розжареного газу зі швидкістю в кілька тисяч метрів за секунду й при температурі в кілька тисяч градусів. Такий струмінь пробиває броню, розплавлений метал проникає в кабіну, завдає тяжких ран екіпажу або вбиває його й підпалює випари мастила та бензину, що збираються в кабіні. Але фауст-патрон має обмежену далекість дії — лише вісімдесят метрів, й інструктори наполягали на необхідності підпускати ворожий танк настільки близько, наскільки дозволяє хоробрість стрілка. П'ятнадцять метрів — ось ідеальна відстань, повторювали вони, але лише герой міг зважитися на те, щоб підпустити ворожий танк так близько до себе, тут була потрібна холоднокровність, що межує з повним відключенням свідомости.

Тому Рауфайзен на теоретичних заняттях, які відбувалися в залі замку, де поставили спеціальну грифельну дошку, намагався привчити дітей до думки, що броньоване страховище не таке вже й страшне.

— Танк глухий і наполовину сліпий, — стверджував він, карбуючи кожне слово. — Ви його чуєте, він вас не чує. Гуркіт двигуна не дозволяє екіпажеві, замкненому в кабіні, зрозуміти природу звуків — кулеметні черги, вибухи снарядів чи авіаційних бомб.

З танка майже нічого не видно. Його щілина для огляду вузька й залишає великі невидимі зони, куди входить і найближчий простір. Тряска при просуванні вперед ще більше ускладнює можливість щось побачити перед собою. Уночі він узагалі змушений пересуватися з відкритою баштою та люками.

Танк не може одночасно стріляти в усіх напрямках, а тим більше по об'єктах, що перебувають у безпосередній близькості від нього. Мертва зона обстрілу в поєднанні з тими тридцятьма секундами, які потрібні для того, щоб башта могла зробити повний оберт, дозволяють рішучому піхотинцеві діяти без жодного ризику. Мертвий кут пострілу з гармати становить від сімох до двадцятьох метрів, а кулемета — від п'ятьох до дев'ятьох, залежно від моделі танка. До того ж танк неспроможний стріляти влучно на повному ходу. Щоб зробити точний постріл із гармати, він мусив би зупинитися й тим самим дати час піхотинцю змінити позицію або вистрелити першому.

Потім Рауфайзен назвав шість вразливих місць танка, на яких стрілець повинен зосередити свою увагу, а саме: гусениці, днище, система провітрювання, двигун, башта й щілина огляду.

Мірою того як він говорив, в уяві дітей оживало казкове страховище, наділене грізною силою, але повільне, гримуче й незграбне, напівсліпе й глухе, й вони порівнювали його з рудою та чорною дичиною, на яку звикли полювати. Ця дичина була, безперечно, набагато небезпечніша, ніж олені, але до неї було легше наблизитися й уполювати її, одне слово, такий собі величезний кабан, не більше. І вони сміялися від утіхи, уявляючи собі, як весело буде полювати на нього.

Проте навчальні стрільби з фауст-патрона, які відбувалися на рівнині біля села Айхендорф, по спорудах із цегли, які приблизно відтворювали форму танків, відкрили юнґманам набагато суворішу реальність. Вибух пострілу, струмінь вогню, який обпалював потилицю того, хто стріляв, виття снаряда, що рикошетом відскакував від покритої снігом землі, коли він не вибухав, бо вдарявся об землю під хибним кутом, сліпучий спалах влучного пострілу, що розкидав цеглини, наче конфеті — і діти дуже швидко зрозуміли, що їм дали пекельну іграшку, й тепер для них починається новий період їхнього життя. Перший нещасливий випадок, який забрав життя в одного з юнґманів, Гельмута фон Біберзе, стався вже через два дні.

Згідно з принципом дії безвідкатної зброї енергія порохового заряду порівну розподіляється в двох протилежних напрямках: уперед, виштовхуючи снаряд, і назад — розсіюючись в атмосфері. Головна небезпека для стрільця й тих, хто його обслуговує, криється в тому виплескові вогню, що спрямований назад і нібито нікому не загрожує. Якщо він наштовхується на близьку перешкоду, то розсипається на бризки, які можуть бути смертельними для стрільця. Та особливо вони небезпечні для того, хто підносить йому снаряди, бо той вогонь має вбивчу силу в радіусі трьох метрів.

Коли Тифож довідався, що Гельмутові буквально знесло голову тим полум'ям, яке вихопилося ззаду з фауст-патрона, і що його останки лежать на ношах у каплиці замку, він відразу пішов туди й просидів біля мертвого хлопця більшу частину ночі.

* * *

Нотатки лівої руки

До самого світанку я не міг відірвати погляду від цього худого тіла, наче накресленого тушшю на білому простирадлі, на якому воно лежало, — кістяк, поцяткований то там, то там круглими горбочками м'язів, схожих на кульки омели, якими всипані оголені віти дерева. Я не знаю, чи цей дивний образ допомагає зрозуміти, що не лишилося нічого людського в цих останках без голови. Кажучи, що в них не залишилося нічого людського, я хочу сказати, що вже нічого не прив'язує це мертве тіло до світу людей. Це сутність, яка впала сюди з неба, наче метеорит, і їй судилося розчинитися в землі. Смерть надала повноти його тілу, якого воно ніколи не мало в живому стані. Сухожилля, нерви, нутрощі, судини, вся ця потаємна машинерія, яка його обігрівала й зрошувала, тепер зліпилася в однорідну й тверду масу, яка перетворилася лише на форму й вагу. Навіть грудна клітка, піднята, наче для глибокого вдиху, й опущений живіт застигли в нерухомості, цілком виключаючи будь-яку можливість живого тремтіння. А проте мої думки зосередилися навколо поняття ваги — мертвої ваги — й форичний акт мав стати їхнім завершенням.

Я завжди вважав, що людська голова — це куля, наповнена духом (spiritus), яка підіймає тіло, підтримує його у вертикальній позі, й разом із тим забирає в нього велику частину його ваги. Голова одухотворяє тіло, робить його безплотним. Коли ж тіло втрачає голову, воно падає на землю, раптово повернуте у свій плотський стан, наділений нечуваною вагою. Ця взаємозалежність між духом і тілом, коли зменшення духу пропорційно супроводжується поважчанням плоті, дозволила мені сформулювати відносну версію цього феномену, яку смерть повертає в її абсолютний стан. Звідси й ілюзія повноти грудей, які нібито вдихнули максимальну кількість повітря, попри інерцію обм'яклого тіла, позбавленого своїх пружин.

Я взяв на руки малого мерця, не відриваючи погляду від жахливої рани на тому місці, де була в нього шия. Попри свою велику силу й попри те, що я цього чекав, я захитався під його вагою. Я врочисто стверджую, що це тіло без голови важило втричі або й учетверо більше, аніж його жива вага.

Що ж до форичного екстазу, то він підняв мене в чорне небо, яке щосекунди здригалося від вибухів снарядів Апокаліпсису.

* * *

Нотатки лівої руки

Глибока ніч. Усі вони тут, зібрані на іподромі, цілком підвладні мені у своєму непробудному сні. Що робити? Наче великий нічний метелик, пухнастий і незграбний, я важко перелітаю від одного до іншого, не знаючи, як вилити своє бажання, цю гірку спрагу, що так торкається серця. Нічний метелик, наповнений любов'ю, летить до електричної лампочки. І здолавши всі перешкоди, майже впритул наблизившись до такої жаданої речі, він не знає, що йому з нею робити. І справді, що може зробити метелик з електричною лампочкою?

Правду кажучи, я не можу позбутися однієї підозри, яка мучить мене з такою наполегливістю, що я запишу її на папір посеред цієї темної ночі. Чи не могло статися, що моє неспання біля останків Гельмута назавжди прищепило мені смак до плоті набагато важчої, більш мармурової, ніж та, що кумедно сопе й похропує тут, на іподромі?

* * *

Нотатки лівої руки

Одна з найфатальніших ознак, які мене переслідують, чи, точніше буде сказати, одне з благословень, які витають над моєю головою, — це те, що на будь-яке запитання, на будь-яку обітницю, що я собі сформулюю, доля рано чи пізно неодмінно дасть відповідь. І ця відповідь майже завжди вражає мене своєю силою, хоч я вже давно звик терпіти такі удари.

Що робити з цими дітьми, яких я замкнув у великій клітці Кальтенборна? Тепер я розумію, чому та абсолютна влада, якою володіє тиран, зрештою доводить його до божевілля. Бо він не знає, що з нею робити. Немає нічого жорстокішого, аніж цей дисбаланс між необмеженою можливістю робити все що завгодно й незнанням, що саме робити. Якщо тільки сама доля владно не розширить межі убогої людської уяви й не підстьобне розгублену волю.

Від учорашнього дня мені відоме жорстоке й славне призначення моїх дітей.

Рауфайзен не шкодує зусиль на те, щоб Кальтенборн повністю виконував усі інструкції з опору ворогові, які так щедро розсилає фюрер. Загибель Гельмута не зупинила й не сповільнила навчальні стрільби з фауст-патронів. Центурії також по черзі встановлюють протитанкові міни. Це пласкі міни, так звані «тарілки», відносно безпечні для дітей, бо вибухають вони під вагою не менш як сорок кілограмів. Проте кожна з них важить п'ятнадцять кілограмів, і вони піддають тяжкому випробуванню сили та витримку юнґманів, які переносять їх від вантажівок на ті місця, де передбачається можливий наступ ворожих танків. Міни встановлюють на ділянці завширшки в двісті-триста метрів із таким розрахунком, щоб три міни закривали два метри відстані.

Я без особливої тривоги сидів за кермом однієї з військових вантажівок, які вермахт позичив нам ще на кілька днів, у кузові якої лежали п'ятсот важких мін, вибух яких міг би стерти з лиця землі чимале місто. Дві машини були вже розвантажені, й мене чекали лише двадцятеро хлопців. Згідно з правилами кожен чоловік може нести лише одну міну, й він повинен іти сам-один на відстані не менш як сорок метрів від найближчих носіїв. Я керував розвантаженням, після чого пішов слідом за останнім носієм, головним чином тому, що мені не було чого робити, але мною рухали також почуття симпатії й дружби.

Це був Арнім з Ульма, що у Вюртенберзі. Один із тих селянських дітей-швабів, низьких і кремезних, із круглою головою й твердим черепом, але світло-зелені очі та золотаве волосся з лишком урівноважили в очах есесівських селекціонерів ці вади. Одне слово, білявий родич наших овернців, тим більше, що шваби мають у Німеччині славу людей жадібних, злостивих, вульгарних і брудних. Але я любив цього Арніма за його силу, що, головним чином, зосереджувалася в ногах, але, хоч вони й здавалися надто важкими для його віку, хода в нього була легкою, майже стрибучою, так ніби вони на кожному кроці дивувалися, що несуть таку малу вагу.

Але цього разу хода Арніма з Ульма не була такою легкою й пругкою, бо він ніс на кінці витягнутої правої руки важкий смертоносний диск, цей млинець із броньованого заліза, який примушував його нахилятися ліворуч, разом із тим витягнувши ліву руку горизонтально, щоб усе ж таки якось утримувати рівновагу тіла. Він просувався вперед дрібненькими кроками, і я став наближатися до нього з неясною думкою допомогти йому всупереч інструкціям. Пройшовши близько сотні метрів, він зупинився, щоб змінити руку попередньо обмотавши лівий зап'ясток клаптем тканини, знятим із правого; для такої ваги він був надто тендітним. Він рушив далі ще дрібнішими кроками, цього разу простягши в порожнечу праву руку. Потім зупинився знову й, помітивши мене, усміхнувся й надув щоки, показуючи, який він стомлений. Зрештою він обрав позу, безперечно, зручнішу для нього, але цілком суперечну правилам поводження з мінами, мінування та розміновування, яких нас навчали. Тримаючи міну знизу обома руками, він поніс її, притискаючи до живота, а груди трохи відкинувши назад. Завдяки тому, що він двічі зупинявся, я значно наблизився й був від нього не більше як за десять метрів, коли прогримів вибух.

Я нічого не почув. Я лише побачив, як несподівано спалахнуло біле полум'я на тому місці, де був хлопець, і відразу по тому потужна повітряна хвиля бризнула на мене кривавим дощем і повалила мене на землю. Певно, я втратив на якийсь час тяму, бо пам'ять мені підказує, що мене відразу оточили й кудись понесли, чого, звичайно, не могло бути. У лазареті з великим подивом переконалися, що мене майже не зачепило осколками. Кров, якою я був залитий від ніг до голови, належала не мені, а Арнімові, в одну мить перетвореному на червоний туман.

Відбувшись зі мною відразу після нічного вартування біля Гельмута, це жорстоке хрещення перетворило мене на іншого чоловіка.

Велике червоне сонце несподівано зійшло перед моїми очима. І те сонце було дитиною.

Червоний ураган кинув мене в пилюку, як Савла по дорозі в Дамаск, засліпленого осяйним спалахом світла. І цим ураганом був молодий хлопець.

Багровий циклон притис моє обличчя до землі — так велич посвяти примушує молодого послушника впасти ниць до ніг єпископа. І тим циклоном був молодий хлопець із Кальтенборна.

Пурпуровий плащ нестерпною вагою ліг на мої плечі, утвердивши мене в моєму високому сані Вільшаного Короля. І тим плащем був Арнім зі Швабії.

* * *

Нотатки лівої руки

Цілком оговтавшись і прийшовши до тями, я, проте, без видимої причини не квапився відмовитися від турботливого доглядом фрау Нетти. Якщо добре поміркувати, то я взагалі не можу зрозуміти, чому я досі обминав увагою цю частину підвального поверху, перетворену на лазарет, де гострий і цукристий запах ефіру, вкидає мене в дивне запаморочення. Відкриту й поранену плоть можна більшою мірою вважати плоттю, аніж плоть неушкоджену, до того ж вона має власний одяг — бинти, які є набагато красномовнішою решіткою дешифрування, аніж просто одяг. Ця атмосфера, змішана з тривогою й екстазом, відразу перенесла мене в лазарет школи Сен-Кристоф, де мені довелося полежати кілька днів після того, як Пельснер примусив мене вилизати язиком своє обдерте коліно.

Богу дякувати, сьогодні я маю достатньо ясний розум, щоб оцінити всі важливі наслідки для мене того прикрого епізоду. Мені знадобилися всі ці довгі роки, щоб видобути істину з тих глибин, де я ховаю все те, що має стосунок до моєї сором'язливої стриманости. Але будьмо справедливі й утримаймося від анахронізмів: коли я тіпався в лихоманці й корчах під ногами в Пельснера, я, звичайно, був неспроможний проаналізувати те, що зі мною діялося. Я переживав надто безпосередньо події свого життя, щоб намагатися витлумачити їх. Та мені й не було сенсу цього робити, бо ціла низка нещасть, які мене переслідували, сама по собі була достатнім поясненням мого нервового виснаження. Але потім мені довго довелося пролежати в лазареті — десь близько двох тижнів, здається, — і там я мав би відкрити собі очі, якби не неясний страх довідатися надто багато про себе не тримав їх уперто заплющеними.

Отже, тільки сьогодні я спроможний написати правду про ту кризу, і зроблю це максимально коротко: у ту мить, коли я доторкнувся губами до розпанаханої рани Пельснера, мене насамперед приголомшив напад радости, радости нестерпно бурхливої, бурхливої й пекучої, що завдала мені такого болю, якого я ніколи ані раніше, ані потім не переживав, але то був біль нечуваної втіхи. І нема нічого дивного в тому, що мій юний організм, замкнений у своїй власній ніжності, не міг пережити той біль без глибокого потрясіння.

Що ж до наступних днів, які я пролежав у лазареті, то вони стали ніби продовженням, пом'якшеним, розбавленим і значно лагіднішим, аніж те нестерпне випробування. Солодкавий і ледь відчутний запах ефіру, яким пропахло все й навіть їжа, підтримував мене в стані легкого сп'яніння, водночас щасливого й тривожного. Та особливо зігрівала й надихала мене в ті наповнені гарячковим хвилюванням години моя зачарованість бинтуванням і та жадібна цікавість, із якою я спостерігав, як поступово розмотують бинт, а потім відривають від шкіри тампон із вати й марлі й відкривають рану, побілілу та зморщену. Прямокутничок із марлі, хрест-навхрест приліплений до рани лейкопластирем, хвилював мене набагато більше, аніж найпишніші шлярки жіночої сукні. Що ж до самої рани, її обрисів, її глибини й навіть етапів її загоєння, то вони дарували моєму бажанню набагато апетитнішу й несподіванішу поживу, аніж просто голе тіло, хоч би яким воно здавалося привабливим. Етапи загоєння починалися з того, що рана підсихала й затягувалася шкіркою, іноді хворий зривав її й відкривав нову рану, звідки сочилася кров, а іноді вона відпадала сама, відкриваючи клаптик новоутвореної шкіри, рожевої й прозорої. А крім того, дезинфекційні засоби надавали рані якогось дивного провокативного вигляду. На молочно-білих ділянках шкіри, оброблених перекисом водню, руді, як хна, мазки йоду утворювали фантастичний макіяж. Але ніщо не могло зрівнятися з кричущим червоним кольором нового засобу, ртутного хрому, який підозрювали в неефективності, бо він був цілком безболісним. Звісно, деякі рани здавалися сухими й підтягнутими, наче тонкі уста праведниць, але вони були винятком. Більшість скидалися на веселі, скривлені в гримасі й наквацьовані губи розгульних хвойд.

* * *

Нотатки лівої руки

Цього ранку чотириста хлопчиків були вишикувані щільними шеренгами на плацу. Вони щойно зробили свою вранішню пробіжку й були вдягнені лише в чорні спортивні труси, з голими грудьми й голими ногами. Рауфайзен, викликаний на одинадцяту годину до комендатури в Йоганнесбурзі, був у своїй парадній формі: у касці, в портупеї, в чоботях, із моноклем в оці. Засунувши під пахву хлист, він нервово походжав туди-сюди перед шеренгами. Мені досить було побачити, як цей суб'єкт, наче жук у блискучому панцирі, красується перед безпорадною невинністю, і я відразу вгадав, які підлі почуття заполонили йому душу! Він викрикнув короткий наказ, і вишикувані хлопці попадали вперед, наче збиті кісточки доміно, й тепер перед ним лежав лише килим із людських тіл, складених так акуратно, ніби покоси жнива або трави. Й тоді він рушив на середину цього килима, але ішов він не між тілами, а прямо по них. Його чоботи нахабно топталися по людських тілах, наступаючи то на руку, то на сідницю, то на потилицю. Він навіть зупинився посеред цього поля скошених дітей і закурив там сиґару, розставивши ноги й далі тримаючи хлист під пахвою…

Керуючись своїм диявольським інстинктом, ти дуже точно винайшов формулу антифоричного акту, й за це, Стефане з Кіля, я провіщаю тобі смерть, близьку й жорстоку!

* * *

Вони йшли з Ревеля та Пернау, що в Естонії, з Риги та Лібави, що в Латвії, з Мемеля та Ковно, що в Литві, й вони привертали до себе менше уваги, ніж інші біженці, бо пересувалися переважно вночі під охороною есесівців, які створювали навколо них порожнечу. Стара селянка, що бачила, як вони проходили в місячному світлі в моторошній тиші, розповідала, що мерці покинули свої могили на Сході й утікали від ворога, який оскверняв поховання. Інші очевидці також запевняли, що бачили мерців і додавали, що голови в них поголені, тіла висохли і клацають кістками, вони вдягнені у смугасті піжами й іноді прикуті ланцюгами один до одного. Якщо хтось із них падав від виснаження, найближчий до нього охоронець добивав його пострілом у потилицю, й таким чином цей таємничий вихід залишав за собою сліди.

Тифож ніколи не зустрічав жодної з таких колон, що йшли від фабрик смерти, від шахт, від кар'єрів або від концентраційних таборів Сходу, яких евакуювали перед навальним наступом Червоної Армії. Проте одного дня, коли справи привели його далеко на північ аж до Анґербурґа, він зупинив Синю Бороду, побачивши в придорожній канаві труп, прикритий старим пастушим плащем. То був труп створіння, яке не мало ані стати, ані віку, й тільки з номера, витатуюваного на лівому зап'ястку, та з жовтої літери J[27], що виділялася в центрі червонястої зірки Давида, вишитої на його лівому рукаві, можна було здогадатися, хто це такий. Тифож сів на коня, але через два кілометри мусив зупинитися знову біля пакета з мішковини, опертого на придорожній стовп. То був хлопчик у кашкеті, зшитому з трьох клаптів фетру. Він ще дихав, він був ще живий. Тифож легенько його струснув, прагнучи побачити якусь зворотну реакцію. Проте марно. Малий поринув у заціпеніння, що здавалося близьким до смерти. Коли Тифож підняв його на руки, у нього серце стислося — таким легеньким виявилося це тіло, так ніби нічого не було в брудному лахмітті, звідки стриміла голова. Тифож вирішив повернутися до Кальтенборна. До цитаделі було близько двадцяти кілометрів, і він сподівався повернутися туди ще до світанку.

І справді, через годину світла гіперборейська ніч ще оточувала його своїм мерехтінням і своїми таємницями. Синя Борода просувався вперед мирною й розміреною ходою, і дорожня крига розсипалася зорями під спокійними ударами його підків. Це вже був не той шалений біг, коли Тифож повертався до Кальтенборна після вдалого полювання, стискаючи в руках біляву й свіжу жертву. Його не несло звичне для нього форичне сп'яніння, коли з нього вихоплювався рев торжества й дикі вибухи сміху. Над його головою повільно обертався навколо Полярної зірки великий зоряний бестіарій. Велика Ведмедиця на своїй Колісниці, Жираф і Рись, Овен і Дельфін, Орел і Телець, перемішані зі святими й фантастичними створіннями, Єдинорогом і Дівою, Пегасом і Близнюками. Тифож їхав з урочистою повільністю, туманно усвідомлюючи, що для нього розпочинається нова пора, й він здійснює свою першу астрофорію. Під його великим плащем зореносна дитина іноді ворушила губами, промовляючи незрозумілі слова невідомою мовою.

Більша частина покрівель замку уже втратила черепицю, й у тих отворах, які утворилися, гніздувалося нічне птаство. Але на одному з горищ збереглася невелика комірчина, де сходилися труби опалення та каналізації й де було можливо за допомогою примуса утримувати тепло, наче в оранжереї. Саме туди й помістив Тифож свого підопічного, поклавши його на розкладне ліжко, яке знайшов серед мотлоху. Потім спустився на кухню й приніс звідти миску молочної манної каші, якою спробував нагодувати — щоправда, марно — свого знайденого хлопчика.

Відтоді життя Тифожа розділилося між його звичними обов'язками всередині та зовні цитаделі й цією вистеленою матрацами та нагрітою комірчиною, де він докладав усіх зусиль, щоб повернути до життя вмирущого Єфраїма. Годі було визначити вік цієї дитини, якій могло бути й вісім і п'ятнадцять років і чия фізична слабкість перебувала в різкому контрасті з раннім розумовим розвитком. Тифож знайшов у лазареті ромашкове мило, яким він обережно мив Єфраїмові голову поступово звільняючи її від смердючої кори злиплого волосся та гнид. Та особливо тривожила дизентерія малого, від якої корчилося його скелетоподібне тіло, виштовхуючи білясту рідину з кров'ю в підставлену миску. Потім хлопець просив пити й пив багато, невтомно, а коли Тифожа не було, він сам доповзав до великого мідного крана, що стримів на горищі посеред труб, сокир, багрів і великих брезентових рукавів, призначених для боротьби з пожежами. Після чого поринав у сон, наповнений кошмарами та боротьбою з невидимими ворогами. Тифож обладнав у своєму помешканні невеличку кухню, де мав змогу готувати, не привертаючи нічиєї уваги, бульйони та відвари з овочів, якими годував свого хворого.

Йому довелося чекати два дні, поки малий зміг заговорити. Він розмовляв на ідиші, домішуючи туди слова на івриті, литовські й польські, з яких Тифож розумів лише ті, що мали німецькі корені. Але він мав досить часу й невичерпного терпіння, щоб їх зрозуміти, й коли малий обертав до нього своє тендітне личко, присипане лишаями, на якому, здавалося, жили тільки його величезні чорні очі, Тифож слухав усіма своїми двома вухами, усім своїм єством, бо він бачив перед собою світ, який віддзеркалював його власний із моторошною достеменністю, хоч із протилежними знаками.

Так він довідався, що під цією Німеччиною, опанованою екстазом війни, яка завдала глибокого потрясіння німецькій нації, існує велика мережа концентраційних таборів, яка утворює свій власний, можна сказати, підземний світ, що не має жодного зв'язку — крім хіба суто випадкового — з поверхневим світом живих. По всій Європі, окупованій вермахтом, але головним чином у Німеччині, Австрії та в Польщі — близько тисячі сіл, хуторів та місцевостей утворювали пекельну географічну мапу таємної імперії, яка мала не тільки свої столиці та центри, а й свої супрефектури, транспортні вузли, місця сортування людей. Ширмек, Нацвіллер, Дахау, Ноєнґам, Берґен-Бельзен, Бухенвальд, Оранієнбурґ, Терезієнщтадт, Маутгаузен, Штутгоф, Лодзь, Равенсбрюк… Ці назви в устах Єфраїма звучали, як добре відомі йому місця на землі тіней, єдиній, яку він знав. Але жодна з них не світилася таким моторошним чорним блиском, як Освенцім, місцевість, розташована за тридцять кілометрів на південний схід від Катовіце, в Польщі, яку німці називали Аушвіц. Саме там була Anus Mundi[28], велика метрополія мерзоти, страждань і смерти, до якої звозили нещасні жертви з усієї Європи. Єфраїм потрапив туди таким малим, що йому здавалося, він там і народився, й він майже пишався тим, що виріс у тій жахливій безодні, яка мала моторошну славу серед населення концтаборів. Заарештовані німецькими спецслужбами в липні 1941 року, відразу по вторгненні вермахту в Естонію, його батьки та він були відправлені прямо до Аушвіца. Їх туди привезли у вагонах для худоби, й про той день у нього залишився тільки спогад про низку прив'язаних аеростатів, схожих на великі сосиски, підвішені в чорному небі. Есесівці палицями пригнали величезний табун людей у табір. Потім були душ, стрижка, дезінфекція, після чого їм дозволили вибрати собі одяг із великої купи ганчір'я на превелику радість дітей.

— Ми гралися, вдягаючись у жіночі сукні, декотрі бігали, шкутильгаючи, бо змогли знайти собі лише пару тільки лівих або тільки правих черевиків. Нам здавалося, що ми святкуємо Пурим[29].

І Єфраїм не зміг утриматися від тоненького кволого сміху, згадавши про те кумедне прибуття. Потім його розлучили з батьками, яких він більше ніколи не бачив, і відвели до бараку, в якому утримували дітей віком до шістнадцятьох років, серед яких було навіть кілька немовлят. Колишній учитель приходив давати їм уроки, й Єфраїм не міг забути, як одного разу він поставив перед ними таке завдання: поміркуйте, що з вами сталося б, якби земне тяжіння раптом зникло? Відповідь: усі ми полетіли б на місяць. Єфраїм досі пирскав від сміху, згадуючи про ту відповідь. Есесівці іноді ставилися до них досить поблажливо. Дітям дозволяли не стригтися, їм поставили стіл для гри в пінґ-понґ, а одного разу принесли цілу купу одягу з Канади.

Коли Єфраїм уперше промовив слово «Канада», Тифож зрозумів, що відбулася ще одна велика зловісна інверсія. Канада була провінцією його особистої мрії, притулком його несторівського дитинства та перших місяців життя в пруському полоні. Він попросив Єфраїма пояснити, про яку Канаду він говорить.

— Про яку Канаду? — перепитав Єфраїм, здивований таким невіглаством. — То була скарбниця Аушвіца. Розумієш, ув'язнені приносили із собою все, що в них було найціннішого — дорогоцінне каміння, золоті вироби, прикраси, годинники. Коли їх відправляли до газових камер, їхній одяг із усім, що було в них зашите в кишенях чи десь-інде, складали в окремому бараці, який ми називали Канадою.

Тифож не міг беззастережно змиритися з цією жахливою метаморфозою своєї найпрекраснішої, найщасливішої мрії.

— Але чому, чому ви назвали той барак Канадою?

— Бо для нас Канада означала багатство, щастя, свободу! Мені, наприклад, батьки завжди казали: «Якщо хочеш бути щасливим, еміґруй до Канади. Твій двоюрідний дідусь Єгуда має в Торонто фабрику одягу. Він багатий, має купу дітей». Я завжди мріяв поїхати до Канади. Але знайшов її в Освєнцимі.

— І що там було ще, в тій Канаді?

— Там були кімнати, напхом напхані одягом, а в інших приміщеннях складали лише окуляри, лорнети й навіть моноклі. Й був там іще барак із волоссям. Жіночим волоссям, яке мало бути завдовжки не менш як двадцять сантиметрів, щоб його можна було використати. Деяким жінкам вистригали лише вузеньку смугу від лоба до потилиці, щоб їх можна було впізнати, якщо вони втечуть. Волосся з таборів вивозили цілими вагонами. Казали, ніби з нього виготовляють валянки для солдатів на російському фронті.

Почувши цю розповідь, Тифож пригадав, як він прийшов до фрау Дорн, принісши їй в одній руці оленячий окіст, а в другій тягнучи мішок із волоссям, і пригадав також, як перелякалася та велика жінка, задкуючи від нього й показуючи ні, ні, ні головою, руками, всім своїм тілом. Певно, вона чула про волосся з Аушвіца й подумала, що її хочуть примусити працювати на цій великій фабриці смерти.

Потім Єфраїм розповів про те, як їх мордували перекличками, що іноді тривали по шість годин, протягом яких в'язні мусили нерухомо стояти на ногах незалежно від того, якою була температура повітря. І Тифож відразу впізнав диявольську інверсію тієї повної переклички, завдяки якій він любовно повторював у Кальтеборні імена всіх своїх дітей. Після цього розповідь про табірних доберманів, навчених ганятися за в'язнями і рвати їх на шматки, здалася йому лише легким додатковим штрихом, що завершував ту моторошну аналогію, ту страхітливу протилежну подібність, яка стала тепер його особистим пеклом. Але остаточно його доконала розповідь про газові камери, замасковані під душові кімнати.

— Десь уже наприкінці, — розповідав далі Єфраїм, — я з двадцятьма хлопцями працював у так званій Rollkommando. Нам видали воза, в який ми самі повинні були запрягатися. Ми штовхали та тягали воза по всьому табору, а по головній алеї мчали, можна сказати, вчвал. Я завжди біг попереду й обирав напрямок руху, повертаючи дишель то праворуч, то ліворуч. Ми перевозили білизну, ковдри, дрова. Тому нам було дозволено їздити по всьому табору, ми все могли бачити. Я навіть був присутній при селекціях. Одного разу дав рум'яна якійсь жінці, щоб вона намастила собі щоки й не здавалася такою блідою та хворою. Якось узимку один капо дозволив нам увійти в газову камеру, щоб погрітися. То була кімната з душем, але душ був несправжній. Приреченим наказували роздягтися і радили запам'ятати, куди вони кладуть одяг, щоб потім було легше його знайти. їм навіть роздавали рушники. Після цього в кімнату напихали якомога більше чоловіків і жінок. У кінці наглядачі заштовхували в'язнів до кімнати плечем, щоб змогти зачинити двері, а малих дітей кидали іншим на голови. Голівки душів були несправжніми. Я бачив, що вони лише наколоті, але не проколоті наскрізь. Коли після обробітку газом двері відчиняли, то видно було, що найсильніші чоловіки топталися по інших, щоб вибратися нагору й урятуватися від випарів смертельного газу, які підіймалися знизу. Купа мерців діставала до стелі, внизу лежали діти й жінки, а нагорі чоловіки, які були менш слабкими.

Попри ті полегкості, які створювали для нього його вік та праця в розвезенні по табору всякої всячини, Єфраїм, безперечно, не міг бачити на власні очі всього, що відбувалося у величезній метрополії смерти. Але він мав вуха, щоб чути, а чутки в таборі поширювалися швидко. Єфраїм знав про існування такого собі кварталу В, де доктор Менґеле здійснював медичні досліди на ув'язнених. Менґеле, розповів Єфраїм Тифожеві, мав дуже великий інтерес до близнят і був присутній при розвантаженні всіх ешелонів, щоб відібрати для себе всіх двійняток, братів і сестер, яких міг там знайти. Його головний інтерес полягав у тому, щоб мати змогу зробити розтин двох близнят, які померли одночасно, й само собою зрозуміло, що випадок ніколи не надав би йому таку можливість. Проте доктор Менґеле мав звичай допомагати випадкові. Крім того в Аушвіці ходили чутки про те, що там відбувалися досліди на людях, які помирали у вакуумі, щоб знайти спосіб лікувати фізіологічні відхилення, які відбуваються при розгерметизації кабін літаків, що підіймаються на дуже велику висоту. Піддослідного поміщали у спеціальну камеру, з якої в одну мить викачували все повітря. Крізь засклений ілюмінатор було видно, як у жертви бризкає кров із носа та вух, тоді як його нігті вгороджувалися у шкіру на лобі й невтримним рухом здирали з обличчя весь його м'ясний покрив.

Слухаючи довгі розповіді Єфраїма, Тифож, ціпеніючи від жаху, бачив перед своїми очима пекельне Місто, яке кожним своїм каменем було схоже на форичне Місто, про яке він мріяв у Кальтенборні. Канада, швейне виробництво з людського волосся, собаки-добермани, досліди над близнятами та над атмосферним вакуумом, а передусім, передусім фальшиві душові — усі ці винаходи, всі ці відкриття ніби відбивалися в моторошному дзеркалі, що перетворювало їхню первісну суть на нестерпно жахливу реальність. Йому залишалося тільки довідатися, що есесівці насамперед намагалися знищити два народи — євреїв і циган. Отже, він тут віднайшов доведену до пароксизму тисячолітню ненависть народів осілих проти народів кочових. Євреї та цигани, народи-мандрівники, сини Авеля, його брати, з якими він був солідарний душею й тілом, масово гинули в Аушвіці під ударами новітнього Каїна — в чоботях, касці та науково організованого. Тепер для Тифожа стало все ясно: він склав собі остаточне уявлення про табори смерти.

Якщо Аушвіц був кінцевим пунктом смерти для більшости ув'язнених, які проходили крізь його портал, прикрашений моторошно-іронічним гаслом Aïbeit macht frei (Праця робить вільним), для деяких він став лише пересильним пунктом, звідки їх переправляли до інших таборів або на будівництва та заводи за бажанням адміністрації, яка парадоксально хотіла водночас і знищити свої жертви, й видобути максимальну користь із їхньої праці. Навесні 1944 року Єфраїма з невеликою кількістю його товаришів переправили до рідної Литви, в табір під Каунасом. А втім, через короткий час у серпні, наближення совіцьких військ спричинило евакуацію табору, і в'язнів погнали на південний захід, цього разу пішки. Жалюгідне людське стадо плентало від одного, тимчасового табору до іншого, аж поки добулося до провінції Анґербурґ, де Тифож і підібрав Єфраїма.

* * *

Нацистські власті намагалися якомога надовше відтягти захід, який справив би гнітюче враження на населення Східної Прусії, — перенесення в західну Німеччину останків маршала Гінденбурґа, які покоїлися в мавзолеї міста Танненберґ посеред знамен пруських полків, якими він командував. Проте це сталося в січні 1945 року, коли після двомісячного затишшя совіцькі війська розпочали широкий наступ на німецькі позиції. Коли 13 січня різке похолодання зробило озера та болота прохідними для бронетехніки, дві бригади важких танків за підтримки трьохсот п'ятдесяти артилерійських батарей прорвали німецьку лінію оборони між Ґумбінненом і Ебенроде, а за ними в прорив увійшли тринадцять піхотних дивізій. Ромінтенівський ліс був захоплений ворогом, усі мисливські павільйони згоріли. Коли на засніжених полях та замерзлих озерах стали гасати табуни коней із божевільними очима та розмаяними гривами, в яких на правому стегні було вибите тавро у формі стилізованих рогів лося, в усьому регіоні зрозуміли, що імперський кінний завод у Тракенені наказав довго жити. 27 січня, коли совіцькі війська вже стояли під Кеніґсберґом, підрозділи німецьких саперів висадили в повітря бункери та допоміжні будівлі «Вовчого лігва» Гітлера в Растенбурзі. Розповідали, що у Варціні стара баронеса фон Бісмарк, невістка залізного канцлера, навідріз відмовилася покинути замок і землі, які кайзер подарував у 1866 році переможцю під Садовою. Вона залишилася сама-одна зі старим служником, попросивши лише у своїх людей, щоб перш ніж розбігтися, вони викопали їй могилу, й стала чекати, тендітна й безстрашна, накрита гривою сивого волосся та з лорнетом у руці, червону навалу, яку, вона знала, не переживе.

Проте наступ Червоної Армії відбувався по окремих напрямках, між якими іноді були сотні кілометрів, а не суцільною лінією, витісняючи німців по всьому фронту. Отже, в тилу переможців залишалися численні вогнища опору, й вони трималися далі, адже Гітлер наказував чинити опір до останнього й не капітулювати за жодних обставин. Тому, наприклад, група армій «Північ», розташована в Латвії й відрізана від Східної Прусії ще на початку жовтня 1944 року, одержувала постачання морем, через порт Лібаву й трималася до самого замирення. Фортеця Кеніґсберґ капітулювала лише 10 квітня й навіть після загальної капітуляції вермахту, що відбулася 8 травня, деякі з його підрозділів ще чинили опір, наприклад, на півострові Гела та на східній околиці Данциґа.

Доля напол у ті апокаліптичні дні була визначена їхнім головнокомандувачем оберґрупенфюрером Гайсмаєром, який у своєму циркулярі від 2 жовтня 1944 року наказав, щоб у разі якщо ворог підійде до якоїсь із них, а вони майже завжди були розташовані посеред безлюдної місцевости, вона не зможе розраховувати на підтримку армії, а отже, необхідно вжити всіх заходів, щоб перетворити кожну з них на вогнище автономного опору. Тому ніхто не був здивований, коли комендант Кеніґсберґа вивів на лінію оборони підрозділ дітей, чиї величезні каски сповзали їм на лоба при кожному їхньому пострілі і яким шнапс та сигарети, що їх завжди роздавали перед боєм, замінили цукерками й шоколадом.

У ніч із 22 на 23 січня велика пожежа спалахнула на обрії, видимому зі східної тераси Кальтенборна. То горіло місто Лік. Після цього протягом двох днів і двох ночей попід мурами фортеці проходили розгромлені частини німецької армії. Два старі танки М-2, які воювали ще на початку війни, тягли на буксирі чотири чи п'ять вантажівок із пораненими солдатами, які допомагали цій валці просуватися вперед своїми двигунами, ковзаючись і застряючи в замерзлих вибоях. Мотоцикли з коляскою BMV, які брали участь у французькій кампанії, автобуси з розбитими салонами, двоколки з брезентовим верхом, запряжені кіньми, волохатими, як ведмеді, що трясли головами за кожним кроком і видихали подвійні струмені пари, й нарешті окремі піхотинці, що перевозили свій убогий скарб у дитячих візках, — усі вони сумною процесією пройшли повз Кальтенборн як символи неминучого розгрому. Рауфайзен визнав за ліпше замкнути юнґманів у цитаделі, щоб уберегти їх від цього видовища трагічної загибелі вермахту.

А потім навколо запанували порожнеча й тиша. А 1 лютого надійшла інформація, яка дозволила накреслити на мапі нову лінію фронту, що починалася від Кульма, тяглася до Данциґа й проходила через Ґрауденц, Марієнвердер і Марієнбурґ, за двісті кілометрів на захід від Кальтенборна. Після цього стало очевидно, що цитадель опинилася в тилу росіян, у котлі, в якому бойові дії тимчасово припинилися.

* * *

Тифож ставився досить байдуже до цих зовнішніх подій. Кращу частину свого часу він проводив із Єфраїмом, який трохи оклигав, і до нього повернулася іскра життя, іскра, яка іноді мерехтіла в ньому навіть веселим вогником. Одного дня Тифож посадив його собі на плечі й прогулювався з ним по горищах замку, по хаотичному нагромадженню всілякого мотлоху та старих речей, по-чудернацькому освітлених слуховими віконцями, біля яких він зупинявся, щоб хлопець зміг помилуватися широкими обширами лісів, озер і боліт, які оточували Кальтенборн. Краєвид сподобався Єфраїмові й потім щоразу, коли він бачив Тифожа, то вимагав, щоб той покатав його на плечах.

— Коню Ізраїля, покатай мене, — казав йому він. — Покажи мені дерева, щоб я побачив відлигу, яка повідомить про настання ночі 15 Ніссана[30].

Ця гра була досить небезпечною, й Тифож не недооцінював ризику, на який наражався зореносний хлопчик посеред зграї юних білявих хижаків. Але пекло, яке пережив Єфраїм, не йшло в жодне порівняння з тими загрозами, які висіли над ним тепер.

Проте одного вечора, коли Кінь Ізраїля доскакав аж до північного крила замку, він опинився віч-на-віч із есесівцем Ріндеркнехтом, який прийшов узяти кілька матраців у купі мотлоху. Протягом секунди тривала взаємна розгубленість, а тоді, не гаючи часу, щоб поставити Єфраїма на підлогу, Тифож схопив есесівця за лацкани грубого мундира, підняв його, притиснув до стіни і здавив йому груди з такою силою, що в того затріщали ребра. Есесівець уже майже перестав пручатися, і його спотворене обличчя посиніло, коли Єфраїм раптом голосно скрикнув і став обома кулачками бити по голові свого коня та підстрибувати на його плечах. Тифож, засліплений страхом і люттю, робив своє далі, але хлопець наче збожеволів і став пручатися з такою силою, що зірвався з плечей, упав на підлогу й скрутився там у калачик, здригаючись від ридань. Після цього Тифож покинув свою жертву, яка обперлася на стіну й дихала зі свистом, наче тюлень, а він опустився навколішки біля хлопця.

— Не вбивай його, Бегемоте! — повторював малий, судомно схлипуючи. — Воїни Предвічного прийдуть і визволять народ Ізраїлю, але ти не вбивай, ні, не вбивай! Присягаюся тобі, він нікому нічого не скаже.

Тифож відніс Єфраїма в його комірчину, не завдаючи собі більше клопоту з есесівцем: може, малий і мав рацію, але ризик від того не ставав меншим. Це вперше, що у важливій справі він накинув свою думку французові. Тифож не сумнівався, що віднині він усе більшою й більшою мірою підкорятиметься своєму підопічному. Він змирився з цим, відчуваючи, що голосом малого говорить сама доля. Проте він хотів знати, хто такий Бегемот, і чому хлопець назвав його цим ім'ям. Він запитав його про це наступного дня.

— Я назвав тебе так через твою силу, Коню Ізраїля, — відповів йому той. — Одного дня Всевишній заговорив до Якова з темної хмари й сказав йому так:

Ось Бегемот, якого Я створив, як створив тебе.

Він годується травою, як бик.

Подивись-но, вся його сила у череслах його

А його витривалість у м'язах, що ростуть у нього на боках!

Він крутить хвостом, наче кедром,

А нерви на його стегнах сплелися, мов мотузки.

Його кістки — мідні труби,

А ноги — залізні бруси.

Це шедевр Усевишнього.

Його Творець подарував йому меча.

Гори виробляють для нього харч,

Навколо нього граються всі польові звірі.

Він ховається під лотосами,

В очереті й темряві боліт.

Лотоси накривають його своєю тінню,

Верби, схилені над водою, його оточують…

Єфраїм продекламував ці рядки з Книги Йова в наспівному ритмі, характерному для талмудистів. А закінчив свою декламацію загадковим, як у гнома, смішком.

Тифож, якому негайно уявився образ Вільшаного Короля «в очереті й темряві боліт», захоплювався його вірою в тріумфальну перемогу свого бога, й він наблизився до нього, як до жаркого вогнища, щоб погрітися в променях його профетичної віри. Одного дня в замку не стало води, бо гребля ставка, в якому збирали питну воду для навколишнього реґіону, була зруйнована бомбардуваннями. Потім вона знову потекла з кранів тоненькою цівкою, залишаючи у зливальницях сліди іржі. Єфраїм анітрохи не був здивований: це просто перша кара єгипетська, хіба тоді вода в усій країні не перетворилася на кров? Час настав, знай, повторював він, і визволення близько.

* * *

Наприкінці березня холод несподівано відступив. Буря з дощем очистила всю навколишню місцевість від снігу, женучи перед собою хмари шпаків, сивок і чайок, здіймаючи високими хвилями воду на визволених від криги озерах, затоплюючи повенями вулиці розташованих у низинах сіл. Потім вітер стих, і стало видно, як високо в небі пропливають вишикувані трикутним ключем табуни диких гусей. Діти, що обслуговували батареї протиповітряної оборони, не могли утриматися від того, щоб не пальнути кілька разів із гармат по цих живих мішенях, які потрапили в сектор їхнього обстрілу. Коли снаряд вибухав у центрі трикутного ключа, зграя птахів перетворювалася на хмару пір'я під переможне виття стрільців.

Рауфайзен радів цій ранній відлизі, яка могла затримати сподіваний наступ росіян. Але того ж таки вечора, наповненого пахощами брунькування дерев, уперше в далечині почулося сухе, грізне клацання гусениць російських танків. Якщо в когось виник бодай найменший сумнів, то він відразу розвіявся з прибуттям молодого селянина, який приїхав верхи на рудому тракененському жеребці, остроги якось недоладно стриміли на його ногах. Він приїхав з Ариса, чималого містечка, що було за п'ятнадцять кілометрів від Кальтенборна. Воно було майже цілком евакуйоване, й він там залишився лише з кількома дідами й тваринами. Совіти увійшли туди три години тому, й незабаром вони будуть тут. Рауфайзен наказав негайно зайняти всі місця для оборони, які він визначив для окремих груп і колон юнґманів.

Чекання тривало б довше, якби невтомний брязкіт численних танкових гусениць замовк бодай на кілька хвилин. Нарешті у вечірній сутіні двоє танків виїхали на плац й зупинилися з погашеними фарами біля самої брами. Це були Т-34, виготовлені сибірськими селянами, неймовірно незграбні, з погано приладнаною бронею, на якій були нерівності завтовшки з палець, із широкими, наче килимові доріжки, гусеницями, але вони не боялися ні холоду, ні багнюки й доповзли сюди від самої Азії, підім'явши під себе всі панцерні дивізії Гітлера.

Вони увімкнули фари й спрямували їх на мури, які здавалися сліпими, бо не мали бійниць. За ними під'їхав один із тих автомобілів-амфібій американського виробництва, які дуже цінувалися в таких реґіонах озер і боліт. З автомобіля вийшов офіцер і став попереду танків у такому місці, де його силует було чітко видно у світлі фар. Він тримав у руці мегафон. Це був лейтенант Микола Дмитрієв, учасник Сталінградської битви, нагороджений орденом за битву під Мінськом і який мав леґендарну славу серед бойових побратимів за свою мужність і своє везіння. Він наблизив рурку мегафона до свого обличчя і сказав кілька слів німецькою мовою зі співучим українським акцентом:

— Я не озброєний! Ми знаємо, що тут діти. Здавайтеся! Вам не буде завдано ніякої шкоди. Відчиняйте браму!

Його фразу урвала кулеметна черга з бічної башти. Мегафон покотився в сніг, а лейтенант Дмитрієв притиснув руки до грудей. Але танки погасили фари, й не було видно, як він упав. Проте темряву відразу прорізали спалахи пострілів із фауст-патронів, які били по танках. Дизельні мотори заревіли, й два броньовані страховища стали розвертатися для відступу. Але в одного з них уже були перебиті гусениці, він зробив крутий поворот і вдарився в другий танк із таким звуком, ніби брязнули молотом по ковадлу. Так вони обидва й застигли, ніби двоє биків, що зчепилися рогами, під градом снарядів, які зривали з них листи броні. Клуби чорного диму повалили з їхніх боків. Потім на півгодини запала тиша, після якої пролунав постріл із гармати калібру 155. Снаряд ударив по мурах прямою наводкою, потрясши атмосферу, після чого задзвеніла кришталева музика скла, бо всі шибки всіх будівель розлетілися на дрібні скалки. Через мить почувся віддаленіший гуркіт німецьких зенітних гармат, що, певно, обстрілювали дорогу на Шланґенфліс, по якій, либонь, просувалися колони совіцьких військ.

У наміри Рауфайзена не входило захищати мури фортеці по всьому їхньому периметру. Він планував евакуювати звідти її оборонців після першої ж сутички й зосередити постріли на вході до фортеці або на тому проломі в мурах, крізь який посунуть совіцькі танки. Але цим намірам бракувало істотного елементу: Рауфайзен не врахував потужність артилерійського вогню нападників. Для нього стало несподіванкою таке активне застосування артилерії, яка почала методично обвалювати старі фортечні мури замку. Замість утворити один пролом, який було б легко захищати, ворожа артилерія заходилася методично знищувати цитадель, обвалюючи мури великими шматками, на будівлі, які стояли під ними. Через годину два важкі чотириствольні кулемети, змонтовані на двох вантажівках із відкритим кузовом, зайняли позицію під захистом ангара й стали обстрілювати всі отвори у фасаді замку, тоді як кілька гаубиць, що були надто малими цілями для фауст-патронів, розташувалися між будівлями. Позиції захисників фортеці стали надто вразливими. Обложеним залишалося тільки спробувати приєднатися до піхотинців, розпорошених поза мурами замку, й обстрілювати танки та самохідну артилерію супротивника з несподіваних і непередбачуваних місць.

Тифож уже встиг змінити свій елегантний костюм хазяїна Кальтенборна на робу французького військовополоненого з двома величезними літерами Ф. В., нашитими на грудях, коли перші снаряди з гаубиць забарабанили по даху. Він поквапився піднятися на горище, його підганяло й швидкоплинне видіння, яке він побачив, проминаючи наріжну кімнати, двері якої були розтрощені, трьох убитих юнґманів, що лежали один на одному біля кулемета, дуло якого було задерте до чорного чотирикутника розчиненого вікна. На одному з горищ із купи матраців валував чорний і задушливий дим, який стелився по підлозі, попри те, що в даху зяяли великі шматки зоряного неба. Тифож побіг до комірчини Єфраїма.

Єврейський хлопчик сидів перед розхитаним столиком у своїй кімнатці, який він накрив прямокутником білої тканини. Він розіклав на ньому шматочки хліба, баранячу кістку, якісь трави, склянку з водою, розбавленою червоним вином.

— Єфраїме, треба втікати, — крикнув йому Тифож, щойно увійшов до комірчини. — Росіяни руйнують замок!

— Чим ця ніч на п'ятнадцяте Ніссана відрізняється від інших ночей? — серйозним голосом запитав у нього хлопець.

— Ходімо, не можна втрачати ні хвилини!

— Бегемоте, шедевр творіння Всевишнього, ти повинен відповісти мені: «У цю ніч ми вийшли з Єгипту». То чим ця ніч відрізняється від інших ночей?

— У цю ніч ми вийшли з Єгипту, — слухняно повторив Тифож.

Але справжній землетрус потряс підлогу під його ногами, й шматок тиньку відвалився від стелі.

— Ходімо, Єфраїме, треба втікати!

— Так, нам треба втікати, — погодився хлопець, виходячи з-за столу. — Воїни Предвічного забивають на смерть найстарших синів єгиптян, але вони допоможуть нам утекти. Але якщо ти не хочеш сісти зі мною за пасхальний стіл, то дозволь мені принаймні прочитати тобі кілька рядків із Гаґґади.

Він зосередився, і його губи заворушилися. Вибухнуло ще кілька снарядів, після яких настала тиша, ще моторошніша, ніж канонада. Тифожеві увірвався терпець.

— Ти дочитаєш свою Гаґґаду в мене на плечах. Сідай верхи на Коня Ізраїля! — наказав він хлопцеві.

Коли він виходив із комірчини з Єфраїмом на плечах, низько нахилившись, щоб хлопець не вдарився головою об одвірок, тріскотіння кулеметів, що долинало зусібіч, і вперта мовчанка артилерії, схоже, свідчили про те, що нападники уже проникли на територію замку. Він був змушений зробити напівоберт, бо горище на лівому крилі замку перетворилися на суцільне вогнище. Йому довелося спускатися парадними сходами й ризикнути пройти через центральний корпус будівель, звідки долинала стрілянина битви. На кожному кроці Тифож натикався на тіла мертвих юнґманів, одні з них були неушкоджені й наче поснули, окремо або групами — і він із болем у душі пригадав гіпнодром, — інші були покалічені, пошматовані, невпізнанні. Команда, викрикнута російською мовою, та постріли з револьвера примусили його піднятися на один поверх. Одні двері були там відчинені — двері до кабінету Командора. Він прискорив ходу. Велике вікно, що виходило на терасу з мечами, зяяло у глибині, наче велика пробоїна. Тифож сперся на ґобелен, щоб відсапатися. Й саме тоді пролунав Крик. Тифож відразу його впізнав, і він знав, що вперше почув його в абсолютній чистоті. Цей тривалий стогін, гортанний і нерівний, наповнений різними обертонами: і навдивовижу веселими, й нестерпно болючими, не замовкав для нього, починаючи з його стражденного дитинства у крижаних коридорах Сен-Кристофа й до Ромінтенського лісу, де він супроводжував смерть великих оленів.

Але ті відлуння, більш або менш далекі, були тільки низкою невпевнених наближень до цієї неймовірної пісні, яка з нестерпно гострою силою долетіла до них із тераси Трьох Мечів. Він знав, що вперше чує в його первісному варіанті, цей зойк, що завис між життям і смертю й був фундаментальним звуком його долі. І знову ж таки — як у той день, коли він зустрівся з французькими полоненими, що добиралися на свою далеку батьківщину, але з незрівнянно більшою силою переконання — перед ним постало вмиротворене й безплотне обличчя Вільшаного Короля, накритого саваном торфу; і цей образ був його останньою надією, останнім притулком.

— Ти чув? — запитав він. — Мені здалося, хтось помирає на терасі. Ти що-небудь там бачиш?

А що Єфраїм, нахилившись міг побачити перила тераси, то він розповів Тифожеві, що зміг розгледіти в поцяткованій зірками темряві, яка не переставала здригатися під вибухами снарядів. Три мечі були там, на своєму місці, але на них повисли якісь темні тіні, так наче вони перетворилися на держална прапорів із важкої чорної парчі, з глибокими складками.

Тифож знову рушив до парадних сходів. Він вийшов на майданчик першого поверху, коли близькі постріли примусили його запхатися в якийсь куток. Російські солдати — перші, яких він побачив — гнали перед собою чоловіка, що хитався, падав і знову спинався на ноги під копняками чобіт. Брутальний штурхан штовхнув його вперед, ближче до Тифожа, й той побачив розпухле обличчя, одне око було вибите і стікало по щоці кривавим слизом. Він упізнав Рауфайзена. Есесівець упав ще раз і спробував зіп'ястися на ноги, хапаючись обома руками за поручні сходів. Він стояв навколішках, коли один із солдатів приставив йому до потилиці дуло револьвера. Пролунав приглушений постріл, і голова Рауфайзена, смикнувшись уперед, ударилася об кам'яну балюстраду. Потім мертве тіло сповзло вниз по сходах. Тоді Тифож схопив руками худі коліна Єфраїма й, потягнувши їх уперед, глибше засунув голову між його стегна, ніби хотів ще надійніше його захистити. А тим часом у його пам'яті пролунала фраза, яка прийшла до нього з дитинства. «… і лише тоді, коли настав кінець, йому пощастило в тому, що невинність послужила йому захистом і виправданням перед Господом, дозволивши сподіватися на Його милість та на спасіння душі».

Тепер пройти по сходах було неможливо. Треба було знову піднятися, можливо, проникнути до каплиці й заховатися на терасі. Тифож майже не думав. Він діяв під спонукою нагальних подій моменту. Частина стелі в каплиці обвалилася, але двері на велику терасу залишалися відчиненими. Тифож поквапився туди. Він ступив кілька кроків і завмер на місці, приголомшений тим, що побачив.

Чистий білий сніг, якого не торкнулася відлига, накривав терасу. Балюстрада також була білою, але під самими мечами вона мала густо-червоний колір, так ніби була застелена червоною мантією. Вони були там усі троє, Гаро, Гайо й Лотар, двоє близнюків і тепер, як вірні товариші, надійно охороняли з обох боків хлопця з білим волоссям, прохромлені наскрізь, їхні широко розплющені очі дивилися в небуття, а леза мечів завдали кожному свою окрему рану. У Гайо кінчик меча стримів із-під лівої лопатки, у такий спосіб, що, пройшовши крізь тіло навскоси, він задер йому коліно й відхилив голову в протилежний бік, ніби щоб зберегти рівновагу тіла. Цівка застиглої крови, що тремтіла під нічними поривами вітру, з'єднувала з парапетом великий палець його ноги, скорченої в передсмертній судомі. Гаро нахилив голову праворуч, до Лотара, можна було подумати, але туди обернув її меч, який стримів у нього збоку з горла й діставав до вуха. Кулаки в нього були стиснуті, коліна ледь зігнуті — то була поза стрибуна на самій вершині його стрибка, спрямованого до неба. Голова Лотара була відкинута назад. Він роззявив рота й стиснув зуби на кінчику меча, який вистромився між ними. Він був пронизаний по прямій лінії, ноги стулені докупи, руки притиснуті до боків, схожий на досконалі піхви для меча, який його пронизав. Зірки вже почали згасати, й дитяча голгофа височіла на тлі чорного неба. «На срібному полі три пажі, що голови в небо задерли», — прошепотів Тифож.

Вибух, від якого здригнулася тераса, перетворив каплицю на град каміння й уламків черепиці, що посипалися на Тифожа та Єфраїма.

— Єфраїме, — сказав Тифож, — я загубив окуляри й тепер майже нічого не бачу. Веди мене!

— Це пусте, Коню Ізраїля, я візьму тебе за вуха й керуватиму тобою!

Низки трасуючих куль пролетіли над ближніми деревами.

— Єфраїме, я бачу в небі великий чорний кулак. Він стискається, і з нього капають сльози.

— Ходімо звідси, Бегемоте, мені здається, ти зсунувся з глузду.

— Єфраїме, хіба у священних книгах не сказано, що його голова й волосся були білі, як сніг, його очі палахкотіли, як вогонь, ноги здавалися двома стовпами з розжареної міді, і двосічний меч стримів із його рота?

— Бегемоте, якщо ти не зробиш напівоберт, я відірву тобі вуха!

Тифож слухняно зробив, як йому сказано, й відтоді, як мала дитина, підкорявся всім рухам рук і ніг Зореносця. Вони не пройшли й десятьох метрів, як їх зупинила група російських солдатів, що наставила на них автомати. Але в цю мить пролунав фальцет Єфраїма: «Війна кінець! Французький солдат!», і росіяни розступилися, звільнивши дорогу для Дітоносця.

Бої в замку припинилися, й лише його праве крило з баштою Атланта залишилося неушкодженим. Але підрозділи російських солдатів намагалися очистити навколишній ліс від загонів юнґманів, що розпорошилися в ньому, й то там, то там досі вибухала стрілянина, поступово віддаляючись від замку. Тифож пройшов поміж охопленими пожежею будівлями, проминув заґратовані двері псарні, де одинадцять доберманів, посічених кулеметними кулями, показали йому останню картину Кальтенборнських ловів, і вийшов на дорогу до Шланґенфліса, невпевнено просуваючись у напрямку рятівного заходу. Як потерпілий від кораблетрощі посеред океану, що пливе, керуючись інстинктом, без надії на порятунок, він робив усі ті рухи, які могли привести його до спасіння, ні на мить не вірячи в те, що зможе до нього дістатися. Він перейшов через Шланґенфліс, освітлений, як удень будинками, що горіли, мов смолоскипи, викидаючи високо в небо стовпи диму разом зі снопами вогненних іскор та омахами полум'я. Потім темрява знову зімкнулася над ним. Він ішов ще кілька хвилин, подвійно осліплений, коли Єфраїм раптом смикнув його за обидва вуха.

— Зупинися, Бегемоте! Послухай!

Він зупинився і став слухати. У нічній тиші з погрозливою чіткістю до них долинув дзенькіт гусениць танкової колони на марші. Десь за кілометр попереду них злетіла в чорне небо червона ракета. І майже відразу просвистіли перші снаряди, вибухаючи на дорозі. Отже, батарея протиповітряної оборони юнґманів ще не була знищена й відкрила вогонь на поданий їхніми розвідниками сиґнал.

— Нам треба зійти з дороги, — вирішив Єфраїм. — Звертай ліворуч у ланди, ми там зачекаємо, поки пройде колона танків.

Не сперечаючись, Тифож звернув ліворуч, на косогір, намагаючись переступити через брудні кучугури придорожнього снігу, й відчув під своїми ногами м'яку й зрадницьку землю вересового пустища. Він наштовхнувся обличчям на колючий кущ, після чого пішов, виставивши перед собою обидві руки, як сліпий. Він ішов так досить довго, аж поки гуркіт бомбардування, що долинав від дороги, не перетворився для нього в якесь глухе й неясне гурчання, схоже на перекоти далекого грому. Поступово ґрунт під його ногами ставав дедалі м'якшим, і з кожним кроком йому довелося докладати зусилля, щоб витягти ногу з багнюки. Потім його руки наштовхнулися на гілля та тонкі стовбурці дрібного підліску, й він упізнав чорну вільху, яка росте на болотах. Він хотів зупинитися, повернути назад, але якась невтримна сила штовхала його вперед. І мірою того як його ноги усе глибше вгрузали в насичений водою болотяний ґрунт, він відчував, що дитина — така худенька, майже прозора — придавила його так тяжко, наче була олив'яною. Він ішов, і багнюка підіймалася все вище по його ногах, а тягар який на нього тиснув, ставав усе важчим. Він мусив тепер робити надлюдські зусилля, щоб подолати липучий опір, який навалився йому на живіт, на груди, але він не відступав, знаючи, що так буде добре. І коли востаннє підвів голову до Єфраїма, то побачив лише шестикутну золоту зірку, яка повільно оберталася в чорному небі.

Авель Тифож і материнське покликання чоловіка

Треба ознайомитися з багатьма скандалами, описаними в цій чудовій книжці, інверсіями, відхиленнями, конверсіями знаків, аби стало цілком очевидним: найвище покликання чоловіка — бути тим, хто носить дітей. Якщо Скандал означає водночас перешкоду й пастку, то не слід дивуватися, якщо ти десь спіткнешся й потім виявиш, що ти заблукав і перебуваєш не там, де тобі треба бути. Саме так відбуваються так звані «злоякісні інверсії»: саме на них ти спочатку наштовхуєшся, але саме вони в житті неминучі, а інверсії «доброякісні» нерідко заводять нас у глухий кут.

Справжній скандал — це не людожер, любитель свіжого м'яса; це чоловік-мати, носій дитини, який своєю ніжністю перетворює на порох едіпівський світ. Це не прославлення недозрілих дітей, зібраних для того, щоб у різних місцях тішитися їхнім квітучим дитинством, це зустріч із дитиною-зореносцем, покритою лишаями, служити якій чоловік обирає собі за долю. Не Гітлер, один із найвидатніших тиранів, творить історію, а Распутін, який перешкоджає історії утворюватися, намагаючись вилікувати дитину.

Спотворена структура, яка, руйнуючи всяку відмінність, залишає випалену землю, пустельний світ? Сприятливе видіння світу світла та злагоди, в якому ми бачимо «подібність зі справжнім життям»? Лихо тому, — чи блаженний той, — хто приносить у світ скандал? Дивовижна двозначність Форії! Дивовижною також можна вважати історію, яка одним стрибком переносить нас до свого загадкового завершення. У кількох рядках декорації встановлюються, ролі розподіляються. У негенітальному світі, який правитиме за рамку для реставрації первісного Адама, секс належить уже не живому створінню, а простору, й той, хто обмежує його чоловічістю, від самого початку береться в дужки, а з ним і та жінка, з якою він має справу. Дівчина — це «фальшиве вікно», й про неї більше не буде мови.

Залишаються на арені чоловік і дитина — хлопчик. Чоловік, очищений від багатьох своїх атрибутів, видається стерильним, старим, як світ, таким, що «зберігає атавістичну ностальгію за життям надлюдини». Хлопчик має дванадцять років: «Він досяг найвищої рівноваги й завершености у своєму розвитку».

* * *

Закритий світ повноти

Дванадцять років — це вік, який психологи, мало схильні до лірики, назвали віком благодати, віком прихильности та гри, коли створіння переживає останні хвилини своєї наповнености життям перед «винищенням невинних», яке організовує страховище зрілости, завдаючи удару нижче пояса, й, розламуючи досконалу єдність, відокремлює альфу від омеги.

Я маю на увазі ту тваринну єдність, той подих, що однаково оживляє всі частини тіла, які дають підстави говорити про «свіжу плоть», природно інтеґруючи дитину у світ тварин, дозволяючи всі символічні взаємозалежності, всі метаморфози. Народні пісні та казки наповнені ними: дикі лебеді, білі звірі — це завжди тварини, на яких полюють і яких їдять, така собі «білява здобич».

Усе у світі є символами і притчами. Дитина, «носій знака», посередник між природою і людиною, забезпечить тому, хто вміє розшифрувати послання, носієм якого вона є, володіння світом і ключем долі. Звідси випливає велика значущість погляду, «віщого ока», для Тифожа, для якого розшифрування знаків є великою справою життя; і для його смаку людожера, бо знаки мають потребу в плоті, щоб виявляти себе. Плоті, яку він розглядає, досліджує, якій підкоряється і яку звеличує водночас.

Але діти — істоти легенькі, тендітні й наділені такою скороминущою грацією, що вони невловні. Їхнє розсіяння на чотири вітри залишає місце тільки для «атмосфери, такої розрідженої, що нею неможливо дихати». Звідси в Тифожа пристрасть до світу закритого, до інституцій, до тих форм «хлоп'ячої» організації, де він може роздивитися, порахувати свої жертви й зібрати їх у такій кількості, щоб одержати достатнє насичення атмосфери й досягти сп'яніння всіх почуттів та ілюзії, що й сам він розчинився в атмосфері, насиченій красою. «Усі ці діти киплять у велетенському казані, перш ніж бути з'їденими, але я стрибнув у нього з любови й варюся разом із ними». Усередині цього дитячого всесвіту алхімік Тифож, розігрітий до білого жару, може дозволити собі всі інверсії, усі схрещення знаків, щоб спробувати знайти те, що він шукає; він досягне в цьому успіху лише до певної міри, і то з двох причин.

По-перше, у тваринній єдності існує ще одна лінія розколу, яка цього разу не пов'язана із розвитком генітального апарату в тілі підлітка; вона притаманна дитині, яка ще не досягла статевої зрілости і створює безлад у пантеоні Тифожа, де мудро вишикувані взаємозамінні діти — «Вони всі здавалися йому чогось вартими» — або, навіть ліпше, ті фотографії дітей, які вдесятеряли свою силу, «підіймаючи реальний об'єкт до уявної могутности»: це поява розуму, відкритого на світ у малого зореносця. Вона радикально змінює розподіл ваги між головою й тілом, між духом і плоттю. Й напружена присутність цього унікального абсолютно Іншого робить його несхожим на анонімного слухняного хлопця, якого терпляче монтує Тифож. Безперечно, що доброякісна інверсія лютого голоду Вільшаного Короля у свою чергу підкоряє мисливця, руйнує його територію, розбиває його систему знаків, зганяє його з протоптаних доріг, осліплює його й приводить до загибелі. Чи, може, навпаки, рятує? Можливо, до того як зануритися в болото під вагою свого юного вершника, колишній учень Сен-Кристофа пригадає чудовий спіричуел, у якому оспівується дванадцятирічний Ісус у Храмі, і здивовані, поблажливі, а потім і доведені до цілковитої розгублености доктори Закону: Li'le boy, how old are you[31]? І як справді не порівняти — і Тифож це зробить — світло, що промениться від цього хирлявого хлопчиська, який знає страждання і знає, що він приречений на славну жертву, зі світлом, яке сяяло від того іншого хлопчика, що його носив на своїх плечах святий Кристоф?

Інша причина невдачі Тифожа полягає в природі самого бажання. Річ у тому, що об'єкт бажання — це завжди фальшивий об'єкт; чи, якщо сказати точніше, за ним завжди є інша річ давнішого походження, яку він лише замінює і яку робить необов'язковою. Усі діти, яких зібрав Тифож, — це лише спроба спіймати віддзеркалення самого себе й віднайти первісну єдність, яку його історія розламала. У його бажанні ховається ностальгія, яка приходить до нього з протилежного боку (так у долі Авеля Тифожа письмо лівої руки руйнує те, що написала права) і через яку спливає і втрачається істотна частина втіхи. «Прогрес відбувається навпаки». Попри ясність розуму й могутність Тифожа, щось від нього завжди вислизає; діти водночас перебувають тут, і їх тут немає — принаймні йому завжди бракує Нестора — і незабаром він перестає розуміти, що означає це накопичення непотрібних об'єктів: «Що я маю робити з цими дітьми, яких я зібрав на великій обгородженій території Кальтенборна?»

Тифожеві завжди бракуватиме однієї дитини під час переклички, «без якої я втрачаю всіх», його самого. І ця дитина завжди неминуче відсутня. За Авелем, чиє життя перевернулося, після того як він лизнув рану Пельсенера, в полі відчуттів людожера, яким він став, ховається інший Авель, набагато давніший, фундаментальний потяг якого до зброї завжди криється за дослідженням і прирікає Тифожа на одвічне кочове життя. Це тривожний пошук втраченого ягняти, без якого, в кінцевому підсумку, мало важить отара. «Так ніби я можу через двадцять років по тому взяти його лихо на свої плечі дорослого чоловіка й примусити його сміятися, сміятись!»

Таким чином спроба Тифожа, підпорядкувати собі свій світ, запечатавши його «остаточною печаттю тотальности» закінчується фальшивою перемогою. Інша Дитина й дитина Я вислизають від нього однаковою мірою. Без того, щоб поставити під сумнів своє дивовижне знання дитячого тіла, він через інші шляхи відкриє, що його власний центр перебуває поза ним і що наймогутніший володар, якому він повинен зберігати відданість, — це найслабший із дітей.

Відкритий світ Форії

Одночасно з розпачливою темою тотальности у книжці від самого початку обговорюється тема Форії, «цей невеличкий шлюб між дитиною і дорослим». Тут тиску великої кількости відповідає вага унікального; затхлій атмосфері — широкі обрії і спокійна ейфорія підкореного велетня, навколо чиєї шиї стискаються голі й брудні стегна сміхотливого юного вершника, якому він із приємністю служить. Це «витончено комплементарна» тема тотальности, так вважає Авель Тифож. Практично це така ситуація, яка виникає, коли відкрите протиставляється закритому, вільне поле — обгородженій ділянці.

Нехай там що, і саме це наділяє його всіма можливостями, і найгіршими, і найкращими, образ Форії — це образ матеріальний. Відкидаючи у своїх стосунках із дитиною «легкі дороги, всі прокреслені батьківством або сексом», ні володар, ні коханець, Тифож приєднується до великих форичних героїв усіх часів — Атласа, Геркулеса, Нестора, Кристофа, Распутіна, найвеличнішого з усіх, і слідом за Нестором відкриває найвище покликання чоловіка: носій дитини, чоловік-мати.

У такий спосіб він робить це одкровення, яке утворює першу розколину в його пересічній долі, Авель Тифож, цей «погаслий чоловік», цей «сновида» уперше відкриває своє космічне походження: «Коли земля була лише вогненною кулею, душею, яка її підпалила, була моя душа». Жодні пристосування, жодні інституції, жоден моральний кодекс не підкорять його Закону Отця. Відокремлений від історії та її випадковостей, він також уникає виміру часу: «Я віднаходжу свою вічність, вона робить мене сучасником і батьків, і їхніх нащадків». Материнська частина його буття, що єднає його з матір'ю-землею, поміщає його у тривожний світ магії, передчуттів, таємних взаємозалежностей, світ, наповнений «блискавками й криками».

Це також світ винятковий, який містить у собі лише матір та її дітей і перетворює її на тигрицю, коли йдеться про те, щоб повернути собі одне з її малят. Досить глянути на ту незламну рішучість, із якою кальтенборнський людожер забирає дітей у їхніх батьків. Ця «невблаганна» його частина є складовою його материнської душі.

Розмноження не має нічого спільного — й не дивно — з цим лютим привласненням: ба більше, «важкий віз розмноження роду» наводить на нього жах. Воно має інше завдання — ініціацію. Але воно може дійти до того, щоб радикально перетворити морфологію ініційованого. Авель був задуманий Нестором; йому не вистачить власного життя, щоб прояснити глибокий зв’язок, який поєднував леґенду про святого Кристофа з долею Нестора, тією долею, яку він повинен «оберігати й виконувати». Це привласнення дітей відбувається через плоть: «Я лив усе своє сім'я в цю маленьку плоть», — каже Нестор, і саме тому, що він тривалий час гріє у «своїй великій, важкій і вологій долоні» слабенький кулачок свого товариша, відбувається друге народження Тифожа. Своєю чергою, він також спробує інкорпорувати в себе плоть своїх дітей, зробити їх учасниками через «певне зараження» розгортання своєї власної долі, навіть якщо вони прискорять його кінець.

Ключем такого привласнення дітей є ніжність: надзвичайна ніжність чоловіка, попри те що вона була майже знищена, задушена ще в колисці моральними імперативами чоловічости.

Авель Тифож сам себе визначив як «лагідного велетня, спраглого по ніжності». Його великі долоні утворюють колиску, його широкі стегна створені для того, щоб носити довго, не стомлюючись. Він знає, як схопити тіло дитини, як його тримати, він знає всі точки рівноваги, найнепомітніші артикуляції, він уважно дослухається до тремтіння м'язів і сухожиль, до нутрощів, до всієї «тієї потаємної машинерії», яку він носить у себе на плечах. Він любить годувати дітей, він відчуває, як усередині тіла відбуваються алхімічні метаморфози, що перетворюють поглинуту їжу на «пісні, рухи, плоть та екскременти». Він любить перев'язувати рани, лікувати не тільки дітей, а й тварин. Він не відчуває ніякої відрази до їхніх випорожнень, він не вагається підтерти задницю Нестору, коли той церемонно підставляє йому свої велетенські сідниці. Більше того, згодом він побачить у цьому провістя того миття ніг, яке влаштував своїм учням Христос. Але саме у форичному акті його ніжність знайшла свій вияв майже в екстазі: Я не знав, що носити дитину — це так приємно. За двісті років до Тифожа ось що написав Софі Воланд Дидро після своєї прогулянки до парку Марлі:

«Ми підійшли до статуї, яка вразила мене простотою, силою і витонченістю ідеї. То був кентавр із дитиною на спині. Дитина простягла свої рученята до голови звіра і керує ним, смикаючи його за волосся. Треба подивитися на обличчя кентавра; на оберт його голови; на його розімлілий вираз; на те, з якою пошаною ставиться він до дитини-деспота. Він дивиться на неї, й виникає враження, що він боїться зрушити з місця. На іншу статую я дивлюся ще з більшою приємністю; це старий фавн, який із ніжністю дивиться на новонародженого, якого тримає на своїх руках».

Цей малий вершник, який сидить на спині страховиська, ці голі стегна, що захищають його тендітну шию, цей юний «розквітлий посох», цей ґрандіозний кущ, який віднині прикрашає лоб Анального Янгола — це перетворення оленя на дитину й «суперфоричні ритуали», про які мріяв Тифож, коли кожна мати мріє, як вона стискає у своїй плоті фаллос, якого в неї нема, — ось відновлена, без пропащої жінки, єдність первісного Адама. Авель тоді віднаходить «екстаз великого гермафродитного предка». Сумний і пригнічений, придавлений своїм величезним тілом, він може примиритися із самим собою лише в тому випадку, коли він «запряжений у тіло дитини, обплутаний її ніжками, осідланий її торсом, схоплений за комір її ручками, увінчаний її сміхом». Це не генітальна сексуальність, вільна від емоцій, які належать виключно пенісу, що передає всім іншим частинам тіла неймовірну гостроту, ценестезичну й кінестезичну; це ніжність губів, рук, плечей, заду: це ейфорія. «Еротичний транс, одностайна радість усього мого єства».

Проте екстаз проливається на інший схил материнського почуття — інстинкт смерти. Кожна мати носить у собі образ Пієти. Звеличуючи плоть своєї дитини, домагаючись від неї відповідей на всі запитання, вона відкриває, що, по суті, це маленький труп. Її руки, що є колискою, є також гробницею. Ніколи вони не бувають такими лагідними, ніколи їхній доторк не буває таким виправданим, як тоді, коли вона тримає мертву дитину. Ніколи також вона не буває по-справжньому насамоті з собою, як у ту мить, коли розлучається зі своєю дитиною. Звідси виникає спокуса, в якій ніхто не признається навіть самому собі: «Чи не могло статися, що моє неспання біля останків Гельмута назавжди навіяло мені смак до плоті набагато важчої, більш мармурової?»

Чи міг Авель Тифож до кінця залишатися у стані цієї «чудесної невпевнености»? Материнське поєднання ніжности й смерти, хоч воно й позначене смаком домінації, залишає, проте, двері відчиненими для інших одкровень, які прискорять плин його долі.

Моральний світ Омеги

Чоловічий усесвіт материнської ніжности може існувати тільки за верховенства Омеги. Чоловічий член, інструментальний механізм спілкування з жінкою, виключається з гри. Або, точніше кажучи, він виключається із зовнішнього користування як об'єкт, що його за бажанням можна застосовувати а можна, й нехтувати: він є, але ним не користуються. Так було з Тифожем, чий член був чимось не більш важливим, аніж цюцюрка в малої дитини, фотоапарат правив для нього за «величезний член у шкіряних піхвах, який теліпався в нього між стегнами» й багаторазово підсилював дію ненадійного погляду. Але не значущість фалоса й не «ім'я Батька» владарювали над світом Тифожа: Янгол-Фалофор був переслідуваний і переможений Анальним Янголом; єдність буття була відвойована Омегою.

У малих хлопців малі фаллоси підіймаються марно й сліпо, в чеканні, коли їх закинуть до генітальних в'язниць. Тоді як їхні сідниці «сміхотливі, тремтячі, виразні, як обличчя».

Сідниці? Це радше анти-обличчя. Вони, на відміну від ока або рота, не є інструментом пізнання. «Я» нехтує їх або зневажає; ніякої претензії на цінність. Роздвоєна маса без погляду, вони нічого не пропонують тому, хто на них дивиться, крім плоті. А проте, наскільки вони багатші на символи, аніж член! Вони виражають «наївність», «доброту», «смирення». Не лише те смирення, яке є наслідком функції випорожнення, присідання, до якого воно примушує, до того «ставання навколішки навпаки», коли коліна спрямовані в небо, а Омега в землю, яку вона в такі хвилини годує; але також слабкість, людську тендітність, безпорадність перед будь-яким насильством, насильством погляду, прицілу… або меча: «Тільки тоді, коли я побачив його сідниці, я вперше його полюбив, бо вони відкрили мені те, що було в ньому безпорадного, незграбного і вразливого».

Те саме він говорить про Прусію у хвилину її розгрому: «Можна сказати, що, падаючи, ця країна виставляє назовні свої підвалини, які раніше були приховані, а тепер несподівано оголилися, вийшли на світло. Не треба було чогось меншого, щоб підкорити цю країну, та її дітей вимогам моєї владної ніжности».

І справді, тема Омеги пов'язана з центральним образом рани та жалю, який вона розбуджує. Одержимість губ, усіх губ. «Саме це спустошило мене в ту мить, коли мої губи зустрілися з губами рани Пельсенера…» Потріскані взимку губи хлопців, які Авель Тифож змащує «благодійним і царським жестом» олією із солодкого мигдалю. Губи, схожі на гнійні виразки, у формі заднього проходу, «око циклопа між запаленими повіками, з міцно стуленими складками… плоть відмерла, пасивна, неспроможна бачити, спроможна тільки бути побаченою, болюча, відкрита». Губи, які ніжно обстежують пухнасті тіла юних пансіонерів…

Далі йдеться про абсолютний знак, який об'єднує альфу та омегу, поцілунок тієї гарячої рани, яку хлопець носить між своїми сідницями. Образ абсолютної ніжности. Але також абсолютного жалю; бо меч — це «шановане лезо», символ чоловічости — знайде для себе ідеальні піхви й прокреслить у свій спосіб дорогу єдности. Це та первісна вразливість буття, яке символізує Омега і яка робить її «до певної міри моральною». І це добре для Омеги, яка виконає найжорстокішу зі злоякісних інверсій на терасі мечів, улаштувавши там хлоп'ячу Голгофу, звідки лунає крик, цього разу крик смерти: «Тифож відразу його впізнав, і він знав, що вперше почув його в абсолютній чистоті. То був у своєму первісному стані зойк, що завис між життям і смертю, фундаментальний звук його долі».

Смерть і перетворення

Червоний ураган кинув мене в пилюку, як Савла на дорозі в Дамаск, засліпленого яскравим світлом. І цей ураган був малим хлопцем. Після смерти Арніма й хрещення кров'ю — «з тієї крови, яка обляпала мене з ніг до голови, жодна крапля не була моєю» усе прискорюється. Теми зіштовхуються, проходять через інверсію, розігріваються, вибухають у дивовижних сутінках Бога. Усе обвалюється мірою того, як завершується доля. Форичне місто змінюється на свою протилежність і гине в полум'ї. Видющий стає сліпим; Людожер стає служником, і ми бачимо, як він виходить із руїн із малим зореносцем на плечах, який його веде. Він помалу провалюється під вагою дитини під свій саван із торфу, у «свій останній притулок».

Так водночас завершуються, після того як вони нерозривно злилися, драма Німеччини й драма Авеля Тифожа.

Що ж відбулося? І де воно насправді відбулося?

Доля Тифожа зіграла на кількох регістрах водночас, і всі вони були потрібні для його розшифрування. Його треба читати як музичний твір, записаний на п'ятьох лінійках, але для якого автор із делікатности не дав ключа; тому кожен може слухати його, як йому заманеться.

Перший, фундаментальний звук — це щось подібне до бассо-контінуо. Вібрації непомітно підіймаються від землі, що має незапам'ятну історію, від землі-матері; їхня інтенсивність пробуджується, здіймається: крещендо до свого апогею і круто падає згідно з циклічним ритмом: доля Тифожа вписується в один із цих циклів. У цього поганого коханця починається тривалий космічний оргазм із поступальною ерекцією форичного світу, яка знаходить свою кульмінацію у хрещенні кров'ю: «Що ж до форичного екстазу, то він мене поніс у чорне небо». Усе відразу провалюється, й приходить спочинок у мирі торфовища. Постійний контакт із землею підтримується через щоденні маленькі цикли перетравлення їжі, важливість яких стверджується протягом усієї книжки. І так само як екскременти, удобрюючи землю, сприяють новим проростанням, так само криваве занурення в землю Форії народжує в родоводі, який тягнеться від Атласа до Тифожа, нових форичних велетнів, чия місія, яка завжди залишається тією самою, буде водночас підтримувати належну відстань і зв'язок між небом і землею.

Друга лінія відхиляється від головного плану. Беручи початок у дуже давньому приниженні, вона розвивається у відчайдушне бажання володіти й домінувати і зрештою приводить до смертельної констатації, що всяке володіння марне і ти не можеш домінувати ні над чим, якщо ти не перетворюватимеш на камінь усе, до чого доторкатимешся, й навіть те уявлення, яке ти склав про себе. Це фаустівська лінія долі Тифожа в тому сенсі, в якому її розумів Шпенґлер, добровільна й трагічна, добровільно трагічна: «Дон Жуан — це я», — стверджує він, вірячи в остаточну перемогу чоловіка з каменю, який живе в ньому. І Командор, який затягне його в темряву, матиме його обличчя.

Усе в цій долі самогубця можна зрозуміти на лінії, що тягнеться над ним угорі, в послідовності криків, в яких природа знову й знову відкриває себе. Це спочатку зойки малого Авеля на шкільному подвір'ї, у яких лунає страх перед життям і які згодом приведуть дорослого Тифожа до його розпачливих завивань. Коли до них домішується, майже заглушуючи їх, «щасливий і жалібний стогін» юних школярів із колежу Сент-Круа, який пронизує його, «як удар списом» і з яким він уперше, але й остаточно пов'язує винищення невинних немовлят за наказом царя Ірода. Ця тріщина в бутті, яку він спершу з жахом відчув у самому собі і яку потім відкриває в юних тілах, наповнених життям, розбудить його і приведе у світ жалости.

На четвертій лінії вимальовується те, що можна назвати Христовою спокусою Тифожа, спокусою добровільної жертви, яка об'єднує на тій самій землі мисливця й дичину, володаря й служника, чоловіка й дитину. Апофеоз Форії! Осяяння приходить, коли він споглядає Вільшаного Короля, закам'янілого у своєму торфі, й виснажене обличчя, «хлоп'яче й сумне», яке лежить поруч із ним. Смерть, «жахлива, але добровільно обрана», така сама, яку, безперечно, обрав Нестор, щоб урятувати колеж Сен-Кристоф, — Тифож наближає її до Святої Вечері, до Страждань Христа, — чоловік-мати в усій своїй повноті, водночас Агнець Божий і Добрий Пастир — і Кінь Ізраїля, «в'ючна тварина», готовий стати з нею віч-на-віч, щоб забезпечити вирішальну перемогу «символа» над «дияволом» і спокуту людства.

Бракує останньої лінії, щоб розшифрувати цю добровільно обрану, дуже прозору долю, лінії ясновидіння. Тут уже більш не йдеться про те, щоб дивитися, як ти живеш, чи пильно вивчати знаки долі; око — це людожер, хижий, владний, ненажерний. У два найвирішальніші моменти Форії Нестор і Авель гублять свої окуляри й, цілком осліпнувши, довіряються своєму верхівцеві.

Осліплення й довіра — необхідні умови ясновидіння! Мріяти можна лише в такому стані. У цьому жорстокому й брутальному світі кожен персонаж будує собі свій ідеальний світ, свою Канаду, яка завжди залишатиметься «тим потойбічним світом, який перетворює на ніщо сміховинну вбогість»; тією міфічною провінцією, в яку ми переносимо всі свої персональні мрії та прагнення. «І Бог мені свідок, — вигукує Тифож, — що я ніколи не прагнув Апокаліпсису». Великі філософи ісламу стверджували, що в їхній містичній географії існує світ, проміжний між Сходом, «землею світла», і Заходом, який є світом матеріальним, чуттєвим; царством посередництва між часом і вічністю, необхідним для того, щоб належно оцінювати уявні події, усю ту драматургію, для якої душа є водночас сюжетом і сценою. Саме на цій містичній землі Гуркалія набуває форми й утворюється тепер, але поза історичним часом усе те, що уявляє собі й чого бажає кожен із нас. Доля розігрується в різні часи, у кількох усесвітах водночас. Минуле не позаду нас, а під нашими ногами, й наша земля як могила, якій воно довірило свої таємниці, але з якої воно має виринути й воскреснути. Саме тому Гуркалія визначається як земля Видінь і земля Воскресіння.

Безперечно, Авель Тифож це передчуває, коли, перш ніж зникнути, здійснюючи, як він думає, вирок своєї долі, він востаннє споглядає золоту зірку в чорному небі.

Він забирає із собою неповторний об'єкт свого ясновидіння, невичерпне видіння дитини, «шедевр Творіння», на якому зосереджуються всі знаки й символи чуттєвого всесвіту; це тендітність краси; це рана буття, яке пробуджується до жалости й до служіння; це вага на плечах того, який є водночас тим самим і неповторно Іншим.

Форичний шлюб чи анти-доля: ці два архетипічні образи служника й дитини, пов'язані один з одним, залишають тому, хто виконує роль чоловіка, завдання творити історію. Але саме їм доручено перетворювати її.

Філіп де Моне

Інформація видавця

Зміст

Нотатки лівої руки Авеля Тифожа • 7

Голуби Райну • 140

Гіперборея • 165

Людожер із Ромінтена • 201

Людожер із Кальтенборна • 246

Астрофор • 345

Післямова Філіпа де Моне • 381

Літературно-художнє видання

Мішель Турньє

ВІЛЬШАНИЙ КОРОЛЬ

Переклад з французької Віктора Шовкуна

Відповідальний редактор Л. Пішко

Художній редактор О. Баратинська

Оригінал-макет О. Жупанський

Підписано до друку 2.08.11

Формат 84x108 1/32

Папір офсет. № 1

Друк офсетний. Зам. 279.

Наклад 2000 пр.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру суб'єкта видавничої справи № 2770. Серія ДК

ФОП Жупанський

Україна, 08293, Буча, вул. Тарасівська, 7а,

тел.: (+38096) 350-61-05;

E-mail: zhupansky-publisher@ukr.net

Віддруковано з оригіналу-макету замовника у ДП «Видавництво і друкарня «Таврида»

95000, Україна, АРК, м. Сімферополь, вул. Ген. Васильєва, 44

Турньє, Мішель.

Т88 Вільшаний король: роман / Мішель Турньє; з фр. пер. В. Шовкун; післямова Філіпа де Моне. — К.: Вид-во Жупанського, 2011. — 393 с.

ISBN 978-966-2355-18-5

Назва «Вільшаний король» перегукується з германською міфологією і є глибоко символічною. Але сам роман наштовхує на думку про універсальніший міф, а саме міф про Людожера. Його головний герой Авель Тифож глибоко переконаний, що існує потаємна узгодженість між плином речей та його особистою долею. Він має в собі щось від чарівника й людожера, обидва ці образи глибоко притаманні французькому фольклору, а тому роман Турньє багато критиків вважають чи не найбільш значущим романом французької літератури двадцятого сторіччя.

ББК 84.4ФРА

Мішель Турньє

/Michel Tournier/

Один із найвизначніших сучасних французьких письменників, член «Ґонкурівського комітету». Мішель Турньє не лише входить до першої п'ятірки французьких прозаїків, але і впродовж останніх тридцяти років є одним із найпопулярніших сучасних авторів світової літератури — живим класиком. За роман «Вільшаний король» був удостоєний Ґонкурівської премії. У 1996 році роман було екранізовано, головну роль у фільмі зіграв Джон Малковіч.

Примітки верстальника

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 14: <…> розлука з [Рашеь] => Рашель остерігають мене про <…>

с. 15: <…> я занотовував усі свої нещастя й не [споодівався] => сподівався, що <…>

с. 21: <…> жіночі сексуальні органи, з [який] => яких Він утворює <…>

с. 22: <…> він [перебувває] => перебуває у стані вагітности <…>

с. 26: <…> відвислими щоками, круглим черевом і [щироким] => широким задом.

с. 26: <…> наважуся [стведжувати] => стверджувати, переконаний <…>

с. 30: <…> не менше, аніж [дратувла] => дратувала б подружня обручка <…>

с. 39: <…> могутній посмик, [невтримнеий] => невтримний ефект обертання.

с. 43: <…> чи [радще] => радше виражає їхній елементарний страх.

с. 48: <…> побачив, що він [намамаював] => намалював Святого Кристофа.

с. 51: <…> падали з коней і [котился] => котилися по землі <…>

с. 60: <…> поступитися [перешітуванню] => перешіптуванню у класах <…>

с. 64: <…> протягом [останього] => останнього тижня ми вивчаємо <…>

с. 65: <…> можна було б зробити несподівані [вікриття] => відкриття, якби <…>

с. 74: <…> високі якості моєї душі [підтведжуються] => підтверджуються <…>

с. 77: <…> найприхованішу й найтемнішу [таємицю] => таємницю мого життя <…>

с. 80: <…> на нижчому рівні [влали] => влади, тому <…>

с. 86: <…> де вона [викладада] => викладала філософію.

с. 89: <…> сиплеться йому під ноги [невечерпний] => невичерпний потік квітів <…>

с. 90: <…> кабріолет «віва», великий [спортиний] => спортивний «рено».

с. 94: <…> утілює в очах Етьєна [надзвийно] => надзвичайно привабливу породу <…>

с. 95: <…> Ми розлучилися з [Етьеном] => Етьєном біля дверей Лувру <…>

с. 108: <…> свідчили про [диявольскі] => диявольські розваги <…>

с. 115: Я клацнув першу [фотогафію] => фотографію, але <…>

с. 124: Тут [ідетьсяч] => ідеться не про те, скільки убивств <…>

с. 126: <…> їм нарешті [пощатило] => пощастило оточити священний чотирикутник <…>

с. 127: Над майданом западає моторошна [тища] => тиша <…>

с. 143: <…> на борту [літка] => літака було встановлено сирену <…>

с. 144: <…> чекав такого [поєднанна] => поєднання знаку й плоті <…>

с. 152: <…> тихо воркотів, [прибраши] => прибравши самовпевненого вигляду.

с. 165: <…> долі прямолінійної, незламної, [непохитгної] => непохитної <…>

с. 169: Людям, які оселялися на новому місці, [здавлося] => здавалося, що <…>

с. 174: <…> із яким завзяттям Тифож [віддававася] => віддавався роботі.

с. 174: <…> доки з-під неї не починала [проросочуватися] => просочуватися вода <…>

с. 177: <…> зупинився на краю галявини, [схвильваний] => схвильований <…>

с. 177: <…> лісові кордони, розкидані [наколо] => навколо Ґудзонової Затоки <…>

с. 179: <…> величезний заповідник із високими [деревми] => деревами та озерами <…>

с. 179: Він [преконав] => переконав себе в тому, що <…>

с. 181: Лише Сократ, який [прочивав] => прочитав низку лекцій з історії літератури <…>

с. 187: <…> до сумнівної [скупчности] => скупчености, нечистоплотности й підлоти <…>

с. 188: <…> в глибокій і потаємній пам'яті його [дитнства] => дитинства <…>

с. 196: <…> внесли до анналів <…> досліджень під [ім'м] => ім'ям Вільшаного короля.

с. 196: Потім він [продекламува] => продекламував два рядки з вірша Ґьоте <…>

с. 197: <…> лише голова в [якись] => якийсь таємничий спосіб <…>

с. 197: <…> значно більше світла на ритуали [стродавніх] => стародавніх германців <…>

с. 198: <…> [щтутґартського] => штутґартського фахівця з [ладшафтного] => ландшафтного будівництва.

с. 205: <…> але, [беперечно] => безперечно, наповнене значенням <…>

с. 206: <…> твариною [форично] => форичною за самою своєю суттю <…>

с. 211: <…> дедалі більшу [пристрать] => пристрасть, яку він укладав у цей пошук <…>

с. 213: <…> одним із найбільших випробувань для головного [егеря] => єгеря <…>

с. 217: <…> зупинилися, задерши голови, [нашоровши] => нашорошивши вуха <…>

с. 232: [Перевнтажені] => Перевантажені в такий спосіб плечі зсудомлюються <…>

с. 233: Тепер уже не [випададо] => випадало сумніватися <…>

с. 238: <…> дістатися до найбільшого [контфорса] => контрфорса, який <…>

с. 241: Оновлена фортеця <…> не [мога] => могла не привернути до себе увагу <…>

с. 242: <…> [генерад] => генерал фон Кальтенборн брав участь <…>

с. 245: <…> відіслати його назад до [концетраційного] => концентраційного табору <…>

с. 249: <…> на пісні, рухи, плоть та екскременти [дійтей] => дітей <…>

с. 257: <…> Блетхен не [задовальнявся] => задовольнявся тим, що проводив <…>

с. 261: <…> повністю спеціалізувалася на виробництві виробництву ящиків для риби <…>

с. 264: Поліція діяла наосліп і [бездадно] => безладно <…>

с. 264: <…> гудіння бджіл над полем [роквітлого] => розквітлого рапсу <…>

с. 265: <…> старовинний чорний лімузин [Комадора] => Командора, що зупинився <…>

с. 270: <…> була несприятливою для [екпедицій] => експедицій фрау Нетти <…>

с. 271: <…> розкиданих по всій [терторії] => території Райху <…>

с. 273: <…> відбивають [мотороший] => моторошний заклик «Чорного Корпусу» <…>

с. 276: Нас [насамперел] => насамперед об'єднувало те, що ми належали <…>

с. 278: <…> спростовується невтримною [схильністтю] => схильністю іберійських рас <…>

с. 280: <…> на приємну й [нерозрину] => нерозривну єдність <…>

с. 284: [Спадкоєність] => Спадкоємність і час, у свою чергу об'єднані <…>

с. 289: <…> не міг утриматися від [захопленх] => захоплених вигуків <…>

с. 289: <…> досі [нелооцінював] => недооцінював заслуги француза.

с. 294: <…> повторюючи, що у [дванацять] => дванадцять років діти надто малі <…>

с. 296: <…> утворюють то окремі [плями до] => плями, то довгі смуги <…>

с. 296: <…> хоче [якнаскоріше] => якнайскоріше вступити у володіння <…>

с. 306: <…> завмер, раптово зупинившись, [нашоровши] => нашорошивши вуха <…>

с. 309: <…> відкриває нову [сторіну] => сторінку у грі сутностей <…>

с. 309: Бо Тифож [упеше] => уперше в житті відступив від свого правила <…>

с. 315: Дощ [покапань] => покарань сиплеться на тих, хто відкриває рота <…>

с. 317: <…> щоб [підримати] => підтримати всю цю споруду <…>

с. 317: <…> в [міцевості] => місцевості, яка називається Беренвінкель <…>

с. 326: <…> з генералом графом фон [Кальенборном] => Кальтенборном.

с. 338: <…> вогонь [теба] => треба підтримувати всю ніч <…>

с. 341: <…> були завжди непрямими й [еблематичними] => емблематичними.

с. 345: <…> контрнаступу 29-го [танковогого] => танкового Корпусу <…>

с. 345: <…> сприйматися [міцевим] => місцевим цивільним населенням <…>

с. 350: <…> лише герой [міз] => міг зважитися на те <…>

с. 360: <…> опертого на [придирожній] => придорожній стовп <…>

с. 367: <…> есесівці [насамперел] => насамперед намагалися знищити <…>

с. 368: <…> наступ [Чевоної] => Червоної Армії відбувався по окремих напрямках <…>

с. 369: А потім [наколо] => навколо запанували порожнеча й тиша.

с. 373: <…> Воно було майже [ціком] => цілком евакуйоване <…>

с. 374: <…> всі шибки всіх [бідівель] => будівель розлетілися на дрібні скалки <…>

с. 375: <…> крикнув йому Тифож, щойно [увійшв] => увійшов до комірчини <…>

с. 375: <…> справжній землетрус потряс [пілогу] => підлогу під його ногами <…>

с. 382: <…> створіння переживає останні [хвилинии] => хвилини <…>

с. 383: <…> для якого [розшифрувння] => розшифрування знаків є <…>

notes

Примітки

1

Свята простота! (Лат.).

2

Тут: сам по собі (лат.).

3

Вранішній дарунок (нім.).

4

«Осляча Шкура» — казка Шарля Перро.

5

Півголосом (іт.) — музичний термін.

6

Рота — найвищий суд римо-католицької церкви в Римі.

7

Невідомою землею (лат.).

8

У римо-католицькій церкві не священнослужителів причащають лише вином.

9

Тератологія — наука про потворність розвитку живих істот.

10

Світло зі Сходу (лат.).

11

Болотний хутір (нім.).

12

Лісовий чай (нім.).

13

Охорона нужника (нім.).

14

Болотяний майдан, Квітучий хутір, Пруський ліс, Заячий округ, Чотири копита, Зелена шкура (нім.).

15

Лісник, лісничий, головний лісничий, головний лісничий краю (нім.).

16

Переклад Максима Рильського.

17

Заповідник Ромінтенський степ (нім.).

18

Аненербе (нім. Ahnenerbe — «Спадщина предків», повна назва — «Німецьке товариство з вивчення стародавньої німецької історії і спадщини предків») — організація, що існувала в Німеччині в 1935–1945 роках, створена з метою науково-ідеологічного забезпечення функціонування державного апарату Третього Райху.

19

Людина юдео-більшовицької раси (нім.)

20

Один народ, одна держава, один фюрер (нім.).

21

Глибоко посаджені очі (нім.).

22

Інше «я» (лат.).

23

На початку (лат.).

24

Назва китайської секти, яка в 1900 р. громила посольства європейських країн.

25

З нічого (лат.).

26

Ідеться про картину відомого французького художника Антуана Ватто, на якій зображено галантну сцену на тлі літнього краєвиду.

27

Jude — єврей (нім.).

28

Дупа (задній отвір) світу (лат.).

29

Єврейське релігійне свято, під час якого діти вдягаються в маскарадні костюми.

30

Переддень єврейської Пасхи.

31

Хлопче, скільки тобі років? (англ.).