Мова не є інстинктом, який базується на генетично успадкованому коді, і не міститься в загадковому «мовному органі» в мозку. Вона є вивченою навичкою... розподіленою в багатьох частинах людського мозку.

Філіп Ліберман

Джонові Дейві,

моєму наставникові й другові

Джерела зображень

Малюнок 5: Copyright © John Gurche; Малюнки 6, 13, 14, 15: Didier Descouens (CC-BY-SA-4.0) – Музей Тулузи; Малюнки 9, 10: Copyright © Robert G. Bednarik; Малюнок 11: Human Origins Program, Smithsonian Institution; Малюнок 12: Wim Lustenhouwer, VU University Amsterdam; Малюнки 17, 18, 19: From Blumenfeld: Neuroanatomy through Clinical Cases, Second Edition, Sinauer Associates, Inc., 2010; Малюнок 20: Передрук із Neuroanatomy of Language Regions of the Human Brain, Michael Petrides, Cytoarchitecture, Pages 89–138, Copyright 2014, з дозволу Elsevier; Малюнок 21: theodora.com/anatomy, використано з дозволу; Малюнок 22: internationalphoneticassociation.org/content/ipa-chart, на правах Creative Commons Attribution-Sharealike 3.0 Unported License. Copyright © 2015 International Phonetic Association; Малюнок 33: Малюнок 4.2.3, Gesture and Thought, David McNeill, 2005, University of Chicago Press.

Подяки

Книжка такого штибу залежить від допомоги багатьох людей: від тих, чиїми працями я послуговувався, до тих, хто виділив час на читання й коментування рукопису. Я з радістю дякую Ґісбертові Фенслоу, Вівіан Еванс, Калебу Еверетту, Пітерові Дж. Річерсону, Гелен Таґер-Флюсберґ, Джефрі Паллему й Філіпові Ліберману за корисні, нерідко дуже критичні, відгуки на фрагменти цього тексту. Окремо хотів би подякувати Меґґі Таллерман за прочитання й коментарі фактично до кожної сторінки. Ніхто із цих читачів не був зі мною повністю згодним, а декотрі — майже ні в чому не погодилися. Тому я звільняю їх від будь-якої відповідальності за наслідки й лише висловлюю вдячність за безцінну допомогу. Особливу подяку передаю моєму редакторові у видавництві Profile Books Джонові Дейві, який посприяв формуванню задуму цієї книжки кілька років тому. Філ Маріно і Боб Вайль з видавництва Liveright надали мені найбільш помічні та докладні редакторські поради з усіх, що я коли-небудь одержував. Якщо цій книжці судився успіх — у будь-якому зі значень цього слова, — Філ, Боб і Джон великою мірою є його причиною. Як завжди, мені конче втішно подякувати Максові Брокмену, який багато років є моїм чудовим агентом.

Дякую Крістен Нілл, моїй невтомній і вдумливій асистентці, яка забезпечила здобуття дозволів на ілюстрації в цій книжці та вела мій календар.

Ця праця й багато іншого стали можливими тільки завдяки підтримці й любові Лінди Вульфмен Еверетт.

Передмова

Десь у 1920 році на околиці міста Лаббок, що в Техасі, гримуча змія вбила мого прадіда. Ідучи із церкви додому разом із сім’єю через бавовняне поле, прадідусь Данґан попереджав дітей стерегтися змій, коли зненацька одна з них уп’ялася йому в стегно. Його дочка, моя бабуся Клара-Белль, розповідала, що він мучився три дні, з криками конаючи від болю, доки не спустив дух у спальні в глибині будинку.

Навіть тим, хто не був присутній при цьому інциденті, було зрозуміло, що ця змія — адже вона була гримучою — «попередила» прадіда, перш ніж напасти. Та, зважаючи на фінал історії, між Данґаном і змією, вочевидь, стався комунікаційний збій. Бабуся, яка на власні очі бачила, як змія вжалила її батька, багато розводилася про цей випадок у часи мого дитинства. Зокрема вона повсякчас згадувала, як змія «застерігала» його, так наче тварина скористалася б справжніми словами, якби тільки могла. Люди, які знають, що гримучі змії здатні до комунікації, часто приймають струшування хвоста за мову й через це наділяють їх людськими властивостями, кажучи, що вони «повідомляють» іншим істотам «триматися осторонь», похитуючи порожнистими кератиновими сегментами на кінці своїх тіл, що створює гучне гримання. Нехай ця дія не є повноцінною мовою, зміїний звук усе ж таки несе в собі важливу інформацію. Мій прадідусь сплатив дорогу ціну за те, що обійшов це повідомлення увагою.

Гримучі змії, певна річ, не єдині тварини, здатні до комунікації. У дійсності всі так чи інакше комунікують, одержуючи інформацію та передаючи її іншим тваринам свого або інших видів. Я поясню далі, що нам слід утриматися від називання зміїного гримання «мовою». Комунікаційний репертуар гримучої змії, хоч і надзвичайно дієвий, слугує суворо обмеженим цілям. Жодна змія не розповість вам, що хоче робити завтра або що думає про погоду. Такі повідомлення потребують мови — найбільш розвиненої форми комунікації, що колись існувала на Землі.

Оповідь про те, як у людини з’явилася мова, майже не написана, сповнена вигадок і відкриттів, а висновки, яких я дійшов, творячи цю книжку, мають багатий родовід у науках, пов’язаних з еволюцією мови: антропології, лінгвістиці, когнітивній психології, палеонейрології, археології, біології, нейробіології та приматології. Утім, як і в будь-якого вченого, мої інтерпретації підказано результатами сорокарічних польових досліджень мов і культур Північної, Центральної та Південної Америки, зокрема мисливців-збирачів бразильської Амазонії. Як і в моїй попередній монографії «Темна матерія розуму: культурно артикульоване несвідоме», написаній на перетині психології та культурології, я заперечую ідею мови як інстинкту, її вроджений характер.

Уже на початку ХХ століття в працях психолога Курта Ґольдштайна було спростовано ідею існування винятково мовних когнітивних розладів. Заперечення їх начебто вказує, що мова виникає із самої особистості, а не зі строго визначених зон головного мозку. А це, своєю чергою, підтверджує гіпотезу, що мова не є відносно недавнім винаходом, створеним, скажімо, 50–100 тисяч років тому, і не притаманна винятково виду Homo sapiens. Мої дослідження припускають, що мова почалася ще з людини прямоходячої (Homo erectus) і виникла більше мільйона років тому, отже, користувалися нею 60 тисяч поколінь.

Загалом головним героєм нашої оповіді є саме Homo erectus, людина прямоходяча, найрозумніша з істот, що населяли Землю в усі попередні доби. Еректус став піонером мови, культури, людської міграції та пригод. Десь за 750 тисяч років до того, як людина прямоходяча перетворилася на людину розумну, її племена перетинали відстані по 320 кілометрів відкритого моря та обійшли пішки майже весь світ.

Племена людини прямоходячої винайшли символи та мову — таку, що й у нашому світі не мала б вигляду чужорідної. І хоча їхні мови різнилися від сучасних кількістю граматичних інструментів, це були людські мови. Певна річ, через багато поколінь людина розумна вдосконалила те, що залишила їй прямоходяча, але й нині існують мови, схожі на ті, що виникли на світанку людства, і вони не поступаються рівнем іншим сучасним мовам.

Латинське слово homo значить «людина». Відповідно, будь-яка істота з роду Homo є людиною. У бінарній (двоїстій) латинській біологічній номенклатурі рід є більш широкою категорією, а вид — її вужчою відміною. Тому в назві Homo erectus видом є erectus («прямий, стоячий»), а входить він до складу роду Homo — «людина». Отже, Homo erectus означає «людина стояча» або «прямоходяча». Це був перший з видів людей. Homo neanderthalensis — значить «неандертальська людина», «неандерталець», від місця знайдення її скам’янілих решток — долини річки Неандер у Німеччині. Назва Homo sapiens перекладається як «розумна, мудра людина» і вказує (помилково, як ми тепер бачимо) на те, що тільки сучасна людина (адже всі ми люди розумні) є носієм інтелекту. Майже напевне ми — найрозумніші з усіх. Але ми не єдині розумні люди, що колись жили на цій планеті.

Еректус винайшов також іще один зі стовпів людського пізнання — культуру. Те, чим ми є тепер, частково викувано розумом, мандрами, експериментами й силою людини прямоходячої. Це варто відзначити, позаяк надто багато «сапієнсів» не розмірковують про важливість ранніх людей для нашого теперішнього стану.

Моя цікавість до мови та її еволюції має особисте коріння. Усе моє життя, від раннього дитинства, проведеного на мексикансько-каліфорнійському кордоні, мене чарували розмаїті мови й культури. Як могло бути інакше? Неймовірно, але всі мови мають бодай кілька спільних граматичних характеристик, хай то будуть назви речей або подій, способи впорядкування й структурування звуків і слів, або організація абзаців, оповідей і діалогів. Проте мови мають між собою, мабуть, більше відмінного, ніж схожого. Хоч як легко або важко розкрити ці відмінності, вони об’єктивно існують. У наш час немає універсальної людської мови, і невідомо, чи існувала вона в якийсь із попередніх періодів історії. У людській свідомості також немає вродженого граматичного шаблону. Подібність мов має коріння не в якійсь особливій генетиці. Мови йдуть від культури й загальних способів обробки інформації — і кожна з них прямує власним шляхом еволюції.

Проте кожна мова повністю вдовольняє потреби людини в спілкуванні. Хоч у нинішньому світі люди проводять у соціальних медіа більше часу, ніж, напевно, варто, тягне їх туди насамперед мовленнєва взаємодія. Хай якою зайнятою є людина, їй важко встояти перед спокусою вступити в якусь «бесіду» на екрані й висловитися із предметів, про які вона часто майже нічого не знає і не хоче знати. Під час «теревенів біля кулера», поглинаючи інформацію з телевізора, обговорюючи серіал (п’єсу), пишучи або читаючи роман, люди неминуче об’єднуються в дуже тісну спільноту.

У результаті межею, що відділяє людину від інших тварин, стає саме мова (а не комунікація). Однак зрозуміти мову, не збагнувши бодай дечого про її походження й розвиток, неможливо. Упродовж багатьох століть люди пропонували різні гіпотези щодо того, де й коли з’явилася мова. Міркували, який з багатьох видів роду Homo першим почав нею послуговуватися. Ставили питання про те, яка саме мова лунала на світанку людської історії. Відповідь на це — проста. Мова поступово розвинулася з культури, формуючись людьми, які комунікували одне з одним, завдяки людському мозку. Мова — служниця культури.

Книжка «Походження мови» пропонує унікальну широку історію еволюції мови як людського винаходу — від появи нашого виду до більш ніж 7000 окремих мов, якими людство спілкується нині. Це розмаїття було винайдене нашим видом: з появою кожного локального варіанта нова мовленнєва спільнота пристосовувала мову до потреб своєї культури. З упевненістю можна сказати, що перші мови були так само обмежені нейропсихологією й будовою голосового апарату людини. І всі з’являлися у свою чергу. Мова починалася не із жестів, не зі співу й не з наслідування звуків тварин. Мови зросли з культурно зумовлених символів. Люди впорядковували ці символи та будували з них символи вищого порядку. Водночас символи супроводжувалися жестами й модуляціями висоти голосу (інтонацією). Жести й інтонація функціонували разом і окремо для привернення уваги (щоби зробити більш помітними) певні символи у висловлюванні — найбільш «новинні» для слухача. Ця система символів, їхнє впорядкування, жести й інтонація виникали спільно — кожен з компонентів додавав щось таке, що вело до ускладнення й підвищення ефективності. Жоден із цих компонентів не був частиною мови, доки вони всі не стали нею (ціле додає мети частинам) — і сталося це близько двох мільйонів років тому. Мова була винайдена й сформована культурою, вона стала можливою завдяки нашому великому й щільному мозку1. Це поєднання мозку й культури пояснює, чому тільки люди здатні говорити.

Інші автори називають мову «винаходом» тільки для того, щоб одразу додати обмовку «який, утім, зовсім не є винаходом. Це лише метафора». Проте я вживаю слово «винахід» аж ніяк не метафорично. Я вкладаю в нього прямий сенс: людські спільноти створювали символи й граматику, де доти не було нічого.

А що таке винахід? Це творіння культури. Едісон не винайшов електричну лампочку сам-один: для цього знадобилися Франклінові праці з електрики, написані за 200 років до нього. Людина нічого не винаходить сама. Кожен є частиною культури, частиною творчих ідей іншого, давніх спроб і загального світу знань, у якому ми живемо. Будь-який винахід формується із часом, мало-помалу. І мова — не виняток.

1 Унікальна густина нейронів пояснюється Сузаною Еркулано-Узел (Suzana Herculano-Houzel) в її книжці The Human Advantage: A New Understanding of How Our Brain Became Remarkable (Cambridge, MA: MIT Press, 2016).

Вступ

Споконвіку було Слово.

Від Йоана 1:1

Ні, не було.

Ден Еверетт

Одного задушливого ранку 1991 року я летів в одномоторному літаку вздовж річки Кітіа в Амазонській сельві Бразилії десь за 320 кілометрів від найближчого міста. Сидячи в салоні, я надів мікрофонні гарнітури на двох худорлявих чоловіків з обвітреними лицями: їхні імена були Сабатаун і Біду. У такий час доби їх зазвичай можна було би бачити в хащах лісу, озброєних духовими рушницями 2,5 метра завдовжки, із сагайдаками отруйних дротиків, за полюванням на пекарі, оленів, мавп та інших представників фауни свого Едему. Але сьогодні вони надумали трохи побалакати, поки я вовтузився з контролером запису й рівнем гучності.

Перед початком я пояснив сумішшю їхньої рідної мови банава й португальської, чого від них хочу. «Погомоніть між собою. Про абищо. Розкажіть один одному про щось. Про тих американців і бразильців, які бувають у вашому селі. Про що схочете». Я вмовив їх і навіть заплатив за це. Для мене то був Священний Ґрааль польового лінгвіста-практика: природна бесіда (інтерактивне спонтанне спілкування за участю кількох осіб). З минулих хибних спроб я знав, що записати природну бесіду фактично неможливо. Причина в тому, що присутність дослідника з обладнанням для звукозапису впливає на сприйняття задачі та псує результат так сильно, що виходять вимушені, ненатуральні діалоги, які жоден носій мови не визнає за справжні. (Уявіть і самі, що хтось саджає вас поруч із другом, надіває гарнітуру й командує: «Спілкуйтеся!»).

Але того разу, поки перевіряв якість запису, я ледве міг стримувати свій захват. Почалася розмова так:

Сабатаун: Біду, Біду! Давай нині поговоримо.

Біду: М-м-м.

С.: Поговорімо нашою мовою.

Б.: М-м-м.

С.: Деніелові дуже подобається наша мова.

Б.: Так, знаю.

С.: Я говоритиму. Можеш потім розповісти про того ягуара.

Б.: Так.

С.: Згадаймо, як воно було колись давно.

Б.: Так. Пам’ятаю.

С.: Колись давно приїхали білі. Давненько ті білі прибули до нашого села.

Б.: Знаю я їх.

С.: Знайшли нас. Ми з ними працюватимемо.

Б.: Так. Знаю я їх.

Їхня бесіда природно перетікала від теми до теми більш ніж півгодини.

Там, за кілька тисяч кілометрів від дому, обливаючись потом, відмахуючись від ос і кровосисних мух, я мало не розплакався, коли Сабатаун і Біду замовкли, пробалакавши сорок п’ять хвилин. Я гаряче подякував їм за цей словесний скарб, який вони мені подарували. Чоловіки всміхнулися й рушили на полювання зі своїми духовими рушницями й отруйними дротиками. Я продовжив роботу на самоті: транскрибував (фонетично записував усі нюанси на папері), перекладав й аналізував звукозапис. Через кілька днів тяжкої праці над тим, щоб зробити дані більш «презентабельними», я передав фонограми, нотатки й залишки матеріалів для аналізу аспірантові Манчестерського університету, який супроводжував мене в цій амазонській експедиції.

Під вечір наша дослідницька група — я і троє моїх студентів — смачно повечеряли бобами, рисом і м’ясом пекарі, яке я купив у банава. Поївши, ми ще довго сиділи, обговорюючи спеку й комашню в сельві, яких ніколи доти не бачили, та найбільше раділи записаній розмові між Біду і Сабатауном й були їм неймовірно вдячні. Бесіди всередині бесід. Розмови про розмови.

Коли сонце блискавично сіло, як це буває в Амазонії, банава, за своїм звичаєм, прийшли до нас у гості. Учотирьох ми зробили розчинного лимонаду і кави, відкрили для них пакунок солодкого печива. Спершу ми привітали жінок-банава. Дівчата вручили найщедріший почастунок і найґречніше привітали жінок, що є культурно прийнятним для банава, — це плем’я дуже суворо розділяє ролі двох статей. Невдовзі дозволили сісти й чоловікам: ми подали ще кави, лимонаду й печива. П’ючи й закушуючи, гомоніли із чоловіками, здебільшого відповідаючи на їхні запитання про наші сім’ї та домівки. Як це роблять люди в усьому світі, ми з банава будували наші дружні стосунки через бесіду.

Природні розмови такого штибу дуже важливі для мовознавців, психологів, соціологів, антропологів і філософів, тому що вони втілюють собою складне об’єднане ціле мови, яке ніде не виявляється так позірно. Бесіди є вершиною лінгвістичних студій і джерелом інсайту, зокрема через те, що потенційно відкриті у своїй формі та змісті. Вони також конче потрібні для розуміння природи мови, завдяки їхній «неповній детермінованості» — у них повідомляється менше, ніж має бути, й усе невисловлене з’ясовується слухачем власними силами. Неповна детермінованість завжди була притаманна мовленню.

Приклад цього явища можна побачити в другому рядку діалогу між Сабатауном і Біду. Сабатаун каже Біду: «Поговорімо нашою мовою». Якщо сприймати цю репліку буквально, вона звучить дивно, адже чоловіки й так говорять своєю мовою. Насправді для них було б тяжкою задачею вести природну бесіду португальською, бо їхні знання цієї мови рудиментарні й зводяться до операцій обміну товарами. Сабатаун припускає дещо таке, що не було висловлене вголос. Цими словами він непрямо повідомляє мені, що вони не вестимуть бесіди португальською, бо розуміють, що я прагну дослідити, як вони спілкуються своєю мовою, і бажають допомогти мені. Але нічого із цього не прозвучало. Не детермінована словами, ця інформація міститься в контексті.

Так само в репліці «Згадаймо, як воно було колись давно» заховано їхнє спільне знання про широкий спектр речей, які вони хочуть пригадати. Що є серед них? Ритуали? Полювання? Взаємини з іншими людьми? Як давно це було? До того, як прийшли американці? До бразильців? Сто поколінь тому? І Біду, і Сабатаун (і навіть будь-хто з банава) знають, про що йтиметься, та це не є від початку зрозумілим представнику іншої культури.

Сабатаун і Біду є двома з вісьмох із гаком десятків носіїв мови банава, що залишилися на світі. Їхня мова вже багато допомогла вченим у дослідженні людської мови, пізнання, Амазонії та культури. Зокрема вони розповіли нам про незвичні звукові й граматичні структури, компоненти й спосіб виробництва отрути для дротиків і стріл, їхню класифікацію амазонської флори та фауни та про мовленнєві зв’язки з іншими племенами Амазонії. Такі дані можна природно отримати, вивчаючи структури і значення, лінгвістичну і соціальну організацію розмаїтих груп, які, подібно до банава, тисячоліттями облаштовували життя у своїх нішах.

Будь-яка людська спільнота — банава, французи, китайці, ботсванці — послуговуються мовою для створення соціальних зв’язків між її членами та рештою. Наш вид править бесіди вже дуже давно. Усі мови на Землі ведуть свою неповну детермінованість, соціальну зв’язуваність і визначені граматикою та мотивовані значенням висловлювання від перших гомінінів — людини прямоходячої, а, можливо, і ще давніших часів. Маючи свідчення культури людини прямоходячої — інструменти, житло, просторову організацію стоянок і подорожі океаном до уявних земель за небокраєм, — можна виснувати, що рід Homo володіє мовою вже близько 60 тисяч поколінь, тобто, імовірно, більш ніж півтора мільйона років. Тож тепер, після тисячоліть вправ, можна очікувати, що наш вид дуже добре опанував мовний хист. Також доречно сподіватися, що ті мови, які ми розробили із часом, якнайкраще вписуються в межі нашого пізнання й сприйняття, слухового діапазону, можливостей голосового апарату й мозкових структур. Неповна детермінованість означає, що будь-яке висловлювання в будь-якій розмові, кожен рядок у кожній книжці та всяке речення всякої промови містить «пробіли», припущені знання, цінності, ролі та емоції — недетермінований контент, який я називаю «темною матерією». Мову не можна зрозуміти повністю, не маючи спільного, внутрішнього набору цінностей, соціальних структур і знаннєвих відносин. Цими спільними культурними та психологічними компонентами мова відфільтровує те, що повідомляється, скеровуючи слухачеві інтерпретації того, що йому кажуть. Люди користуються контекстом і культурою, у яких лунає мова, для її тлумачення. Вони послуговуються жестами й інтонацією, виводячи з них повний сенс передаваного повідомлення.

Як і всі люди, перші види роду Homo, які починали складний і тривалий процес творення мови «з нуля», майже напевне ніколи не висловлювали вповні те, що мали на думці. Це порушило би базові конструкційні характеристики мови. Водночас первісні гомініни навряд чи послуговувалися випадково знайденими звуками й жестами. Навпаки, вони користувалися такими засобами комунікації, що мали бути зрозумілі іншим. І до того ж вони вважали, що їхні слухачі «доповнюватимуть проміжки», долучаючи свої знання про культуру і світ, щоб інтерпретувати почуте.

Це частина причин, з яких проблему походження людської мови неможливо плідно обговорювати, якщо не поставити діалог на чолі переліку речей, які слід зрозуміти. Кожен з аспектів людської мови пройшов певну еволюцію, — як пройшли її частини людського мозку й тіла, — включаючись у спілкування й соціальне життя. Мова ще не почалася вповні, коли перший людиноподібний примат промовив перше слово або речення. Її справжній початок іде від першого діалогу, у якому були наявні джерело й мета. Мова направду змінює життя. Вона будує суспільство, висловлює найвищі прагнення й найниціші думки, емоції та життєву філософію. Але будь-яка мова, зрештою, слугує одному — взаємодії людей. Інші компоненти — такі як граматика й називання — є вторинними щодо бесіди.

У цьому місці виникає цікаве питання про еволюцію мови: хто саме заговорив першим? За минулі два століття було відкрито чимало гіпотетичних предків сучасної людини: в Південній Африці, на Яві, в Китаї, в долині Неандера й ущелині Олдувай. У той самий час дослідники презентували ще кілька новітніх видів гомінінів, що внесло хаос в еволюційну мозаїку. Аби не загрузнути в трясовині непевних гіпотез, варто розглядати лише три види, що володіли мовою: Homo erectus, Homo neanderthalensis і Homo sapiens.

Серед лінгвістів небагато тих, хто стверджує, ніби людина прямоходяча мала мову. Більшість, насправді, заперечує це. Єдиної думки про те, коли перші люди заговорили, не існує. Проте існує сучасний консенсус щодо еволюції людини, застосовуваних методів і загального уявлення про розвиток фізичних і розумових здібностей нашого виду. У праці «Походження видів» Чарльз Дарвін припустив, що місцем «народження» людства є Африка, позаяк на цьому континенті живе більшість видів приматів. Він розсудив (правильно), що люди й людиноподібні мавпи, очевидно, перебувають у близькому спорідненні, маючи спільного предка. Дарвін зробив ці пророчі припущення до того, як було відкрито основних гомінінів (гомінінами називають представників роду Homo і їхніх прямих предків, таких як австралопітек афарський). Інша група родичів — людиноподібні (гомініди). Ця група включає в себе людей, орангутанів, горил, шимпанзе і їхніх спільних предків. Дійові особи оповіді про людську еволюцію включають паростки людини прямоходячої — аж до сучасної людини. Щоб зрозуміти зв’язок між деякими із цих дуже відмінних видів і з’ясувати, чи мали вони мову, слід зібрати всі наявні відомості про них.

Частково суперечливість питання про походження людини пов’язана з великим числом видів Homo, що існували на Землі. Проте важливо розуміти потенційні когнітивні здібності всіх гомінінів (виходячи з розмірів мозку, знарядь праці й здатності до подорожування), перш ніж перейти до значущості міграції гомінінів для еволюції мови. Можна зосередитися на фізіології або на культурі (або ж на них обох), але саме культура дає нам найцікавіші свідчення.

Символи (асоціації здебільшого довільних форм зі специфічним значенням: наприклад, використання трьох звуків слова «пес» на позначення собаки свійського) стали винаходом, який вивів людину на шлях еволюції мови. Із цієї причини ми повинні розуміти не лише те, як вони з’явилися, а також те, як їх було прийнято великими спільнотами людей і організовано. Одна з відкинутих мною гіпотез є, мабуть, одним з найвпливовіших пояснень походження мови людей за всі часи. Це ідея виникнення мови з єдиної генетичної мутації, що сталася від 50 до 100 тисяч років тому. Мутація начебто дала людині розумній здатність будувати складні речення. Цей комплекс ідей відомий як «універсальна граматика». Проте ретельні вивчення свідчень біологічної та культурної еволюції нашого виду наводять на іншу гіпотезу, а саме на теорію знакової прогресії. Цей вислів означає лише те, що мова поступово виникає з індексів (об’єктів, що позначають речі, з якими вони фізично пов’язані, наприклад, відбитків звіриних лап) та ікон (об’єктів, що фізично схожі на речі, які вони презентують, наприклад, портретів реальних осіб) і, нарешті, символів (узвичаєних, здебільшого довільно обраних, способів передавати значення).

Згодом ці символи поєднуються з іншими, утворюючи граматику, будуючи складні символи з простих. Ця знакова прогресія зрештою досягає такої точки в мовній еволюції, у якій жести й інтонації інтегруються з граматикою і семантикою, формуючи повноцінну людську мову. Ця інтеграція передає і виокремлює інформацію, яку оповідач повідомляє слухачеві. Вона представляє вирішальний, хоча й часто нехтуваний, етап у походженні мови.

Оскільки еволюція мови є таким складним питанням, найперші спроби розв’язати його, як неважко передбачити, кінчалися фіаско. Замість об’єктивних даних і знань, ці студії спиралися на умоглядні речі. Однією з поширених думок була та, що всі мови ведуть початок від гебрейської, позаяк вона вважалася мовою Бога. Багато інших ідей, близьких до цієї «протогебрейської» гіпотези було покинуто, проте були серед них і такі, що містили зерна кращих гіпотез. Їхні паростки привели, хай і манівцями, до сучасного розуміння походження мови.

Проте всі ці ранні спроби мали серйозні прогалини, а брак фактичних свідчень у поєднанні з розлогими спекуляціями викликав роздратування в багатьох учених. Відтак у 1866 році Паризьке лінгвістичне товариство заявило, що не прийматиме надалі праць на тему походження мови.

На щастя, цей мораторій згодом було знято. Нинішні студії із цього предмета є дещо менш спекулятивними і вряди-годи міцніше ґрунтуються на фактах, ніж праці ХІХ і ХХ століть. У ХХІ столітті, попри певні труднощі, науковцям вдалося скласти докупи достатнє число найдрібніших шматочків мозаїки мовної еволюції, щоб мати уявлення, як утворилися людські мови.

Та попри все, однією з найбільших нерозгаданих таємниць у походженні мови, відзначених багатьма, є «мовний розрив». Між людиною та іншими видами існує глибочезна лінгвістична прірва. Системи комунікації тваринного царства анітрохи не схожі на мову людей. Тільки людська мова складається із символів і тільки людські мови є значною мірою композиційними, тобто ділять висловлювання на менші значущі частини: оповіді — на фрагменти, фрагменти — на речення, речення — на словосполучення, відтак на слова. Кожна з менших одиниць є складовою значення більших. Дехто пояснює явище мовного розриву тим, що людина є особливою істотою, не схожою на інші. Інші стверджують, що винятковість людської мови визначена самим Богом.

Та більш імовірним є те, що цей розрив формувався найдрібнішими, ультрамікроскопічними змінами, що відбувалися під впливом культури. Так, людська мова значно відрізняється від систем спілкування інших тварин, але когнітивні та культурні кроки, зроблені людиною, аби подолати «мовний поріг», були меншими, ніж уявляється багатьом. Факти свідчать, що не відбулося «раптового стрибка» в переході до унікально людських властивостей мови — натомість наші попередники з роду Homo і, можливо, навіть австралопітекові поволі, але впевнено розвивалися в напрямку опанування мови. Цей «черепашачий» марш перших гомінінів зрештою призвів до зяючої еволюційної прірви між мовою людей і комунікаційними системами інших тварин. У підсумку, в людини сформувався складний соціум, культурні, психологічні й неврологічні переваги над іншими істотами.

Людська мова, отже, починається скромно як комунікаційна система серед перших гомінінів, мало в чому відмінна від аналогічних систем інших тварин, хоча й більш ефективна, ніж у гримучої змії.

Що сталося б, якби всі вісімдесят носіїв мови банава раптом померли, а їхні кістки було б знайдено в майбутньому, через 100 тисяч років? Якщо забути всі опубліковані мовознавцями словники, граматики й інші дослідження мови банава, чи дала б їхня матеріальна культура достатньо свідчень про здатність до мовлення й символічного міркування? Можна припустити, що цих свідчень було б навіть менше, ніж ми маємо їх про неандертальця або людину прямоходячу. Предмети мистецтва банава (намиста, плетення й різьблення), їхні робочі знаряддя (луки, стріли, духові рушниці, дротики, отрута і кошики) повністю розкладаються в природі. Тож їхня матеріальна культура зникла би без сліду за термін, значно менший, ніж ті 800–1500 тисячоліть, що відділяють нас теперішніх від перших людських культур. Певна річ, аналіз ґрунту засвідчив би, що вони мали селища певного розміру, хатини й так далі, проте було б так само важко екстраполювати з решток їхніх артефактів наявність у них мови, як важко нам судити про те, мали чи не мали мови певні групи давніх мисливців-збирачів. Нам відомо, що нинішнє населення Амазонії має повністю сформовані людські мови й багаті культури, тому слід бути обережними в передчасних висновках про те, що відсутність свідчень про мову або культуру доісторичних людей указує на відсутність у них цих важливих когнітивних ознак. Справді, якщо придивитися, можна побачити свідчення про те, що найперші види Homo мали культуру і розмовляли.

Розв’язання таємниці виникнення людської мови починається з дослідження природи й еволюції єдиного наявного виду, що володіє мовою, — Homo sapiens, або, як називає його Том Вулф, Homo loquax (людини балакучої). Кілька унікальних перспектив позначають шлях еволюції мови.

По-перше, людська мова виростає зі значно ширшого явища тваринної комунікації. Комунікація є не чим іншим, як (зазвичай зумисною) передачею інформації від однієї особини до іншої: хай це будуть феромонні сигнали мурах чи крики мавп-верветок, чи рухи й положення хвоста собаки, чи байки Езопа, чи написання й читання книжок. Мова, втім, це значно більше, ніж передача інформації.

Другий погляд на еволюцію мови походить із дослідження біологічних і культурних точок перспективи. Як мозок, голосовий апарат, рухи рук і всього тіла, в поєднанні з культурою, впливають на мовну еволюцію і полегшують її? Надто багато студій розвитку мови зосереджено на одному із цих аспектів — біологічному або культурному — з виключенням усіх інших.

І, нарешті, є ще один погляд, який може вразити багатьох своєю незвичністю. Це погляд на еволюцію мови очима польового лінгвіста-дослідника. Ця перспектива ставить перед нами два фундаментальних питання: до якої міри подібні людські мови, що існують у наш час, і що розмаїття мов може сказати нам про мови первісних людей? Із цієї точки зору ми можемо чітко побачити еволюційні етапи шляху мови перших видів Homo.

Виникають і додаткові запитання. Чи є жести необхідними для мов людей? Так. Чи є голосовий апарат, ідентичний апаратові сучасної людини, необхідним для всіх людських мов? Ні. Чи потрібні всім мовам людства складні граматичні структури? Ні, не потрібні, але вони наявні в усіх сучасних мовах з різних причин. Чи комунікують деякі суспільства менше, ніж інші, зокрема засобами мови? Начебто так. Людина прямоходяча, може, і володіла мовою, та, з усім цим, цінувала й мовчання.

Частина перша

Перші гомініни

1. Сходження гомінінів

Рука Господня була на мені, і вивів мене Господь у дусі й поклав мене серед долини; долина ж та була повна костей. Обвів він мене навкруги них, і ось було їх дуже багато по долині, і всі вони були пресухі...

Єзекиїл 37:1-2

Розв’язати суперечності часто буває нелегко. У червні 2011 року перед судом за вбивство дворічної Кейлі Ентоні постала її мати, Кейсі Ентоні. Обвинувачення підтримувало версію, що Кейсі сама вбила дитину, на тому ґрунті, що жінка тримала її тіло в багажнику авто (до якого лише вона мала доступ) кілька днів у 32-градусну спеку. Було знайдено свідків, які показали, що відчували запах розкладу тіла з багажника машини й бачили личинок комах — таких самих, які кишать і множаться на трупах у спекотну погоду. Моторошні докази, ніде правди діти. Проте звучали вони переконливо. Якби судовий процес на цьому спинився, вердикт «винна» було б винесено напевне.

Але протилежна сторона також вибудовувала свою доказову базу. Певна річ, вони викликали своїх свідків, включно із судовим експертом, який заявив, що сморід, помічений людьми, ішов від забутого Кейсі в багажнику сміття, яке пролежало там більше тижня (ніхто не намагався виправдовувати її стандарти гігієни). До того ж інші експерти визнали, що личинки, знайдені в багажнику машини Кейсі, були не того виду і не в тій кількості, яка могла б свідчити про сховане в ньому мертве тіло. Зрештою, після довгих дебатів між експертами й адвокатами, присяжні ухвалили рішення на користь захисту. Дванадцятеро людей сприйняли оповідь обвинувачуваної достатньо ймовірною, аби піддати обґрунтованому сумніву те, що сталося з Кейлі.

Проблема обґрунтованого сумніву, з якою стикаються певні колегії присяжних, є також поширеною в науці. Різниця ж у тому, що науковці, на відміну від правників, мають з обґрунтованого сумніву велику користь. Пов’язано це з тим, що пристаючи на позицію сумніву, вони ані спростовують, ані прославляють жодну з теорій. Натомість учені прагнуть оцінювати різні теорії, відкидаючи ті з них, які викликають забагато обґрунтованого сумніву, хай і тимчасового. Іншими словами, сумнів є інтелектуальним інструментом, що дозволяє науковцям зменшити кількість теорій, які варто розглядати.

Не дивно, що між експертами часом виникають суперечки. У дійсності згода між експертами трапляється рідше, ніж незгода. Будь-який науковий поступ зазвичай виникає як диспут щодо тлумачення фактів або протиставлення фактів теоретичним тезам. Наука не шукає «істинної» теорії. Її задача — знайти «найкращу» з теорій, намацуючи шлях до розуміння.

Значно більшою і складнішою задачею, ніж будь-яке розслідування вбивства, є пошук пояснення, звідки походять люди і їхня мова. Ця спроба вимагає уявити всю траєкторію розвитку — від початкового стану гомінінів до теперішнього становища людини — і це уявлення завжди буде сповнене суперечностей і незгод. Вирішального знання бракує навіть таким засадовим питанням, як мінливість у складності людського мислення впродовж історії еволюції нашого виду. Немає також єдиної думки щодо діапазону змін п’ятьох головних атрибутів — розуму, швидкості, розміру, статі й сили — серед сучасних людей.

То чому ж ці проблеми, дотичні до обмежень людських можливостей, пов’язані з розумінням еволюції виду? Причина в тому, що і фахівці, і прості люди не погоджуються, що саме означають нові факти, позаяк по-різному інтерпретують усі знахідки. Замість наївно чекати на примирення, краще сподіватися на зважування альтернативних думок. Більшість фахівців здатні визначити, коли одна гіпотеза затуляє обґрунтованим сумнівом іншу. Але ніхто не може наказати нікому, яку з гіпотез обирати, як не може передбачити, котру оберуть інші. Науковий вибір завжди мотивується інтелектуально, культурно і психологічно.

Складовою розуміння людського виду повинна стати оцінка, як люди змогли досягти більшого успіху в пізнанні, порівняно з іншими видами тварин. Люди є скрізь. Як таргани і щури, вони до всього адаптуються, швидко множаться і вправно пересуваються. Вони міцні й гнучкі. Вони кмітливі. Можуть триматися своєї території, бути денними, нічними й сутінковими істотами. Бувають добрими й підлими. На добре це чи на зле, люди стали володарями цієї планети. Якби динозаври досі були живі, люди вбивали б їх на мисливські трофеї або тримали б у зоопарках. Динозаври не зрівнялися б із «сапієнсами». Саме люди, а не вони, є хижаками, що стоять у кінці всіх харчових ланцюгів. Успіх людей багато в чому визначився тим, що, навіть маючи м’яку шкіру, позбавлені гострих кігтів і великої фізичної сили, вони здатні спілкуватися між собою. Завдяки мові люди можуть планувати, обмінюватися знаннями, навіть залишати досвід майбутнім поколінням. У цьому й корінь переваги людства над усіма іншими земними видами.

То чим же насправді є ця людська здібність? Що є мова? Неможливо говорити, як виникла певна характеристика, така як мова, не маючи бодай приблизного уявлення, чим ця характеристика є.

Мова є взаємодією значень (семантики), умов використання (прагматики), фізичних властивостей звукового інвентарю (фонетики), граматики (синтаксису або структури речень), фонології (структури звуків), морфології (будови слів), дискурсивних принципів організації спілкування, інформації та жестів. Мова — це ґештальт: вона як ціле є більшою за суму своїх частин. Інакше кажучи, ціле в ній неможливо зрозуміти, просто дослідивши його компоненти.

Існують цілі спільноти лінгвістів, які прив’язують себе до конкретних мовних підрозділів. Є прагматики, аналітики спілкування, синтактики, морфологи, фонетисти й семантики. Ніхто з них не вивчає мову загалом — лише певну складову, якою вони професійно цікавляться. Синтактик для мови — як офтальмолог для організму. Обоє конче необхідні, але кожен (що можна зрозуміти) куштує тільки маленьку скибочку пирога.

Яким же має бути весь пиріг? Це — комунікаційна система. Саме на це вказують історичні та сучасні факти — на те, що кінцевою метою всякої мови є створення спільноти, культури, суспільства. Будуються вони через оповіді та розмови, письмові й усні, з яких кожна допомагає встановлювати й виправдовувати спільні ціннісні пріоритети культур або окремих осіб. Мова, у дійсності, будує знаннєві структури, притаманні певній культурі (такі як визнані кольори, типи професій, що вважаються найбільш привабливими, медичні й математичні поняття, інші речі, відомі людям як членам суспільства). Мова також допомагає інтерпретувати суспільні ролі, такі як роль батька, начальника, підлеглого, лікаря, вчителя й учня, що їх визнає культура.

Граматика — величезна підмога мові, а також мисленню. Та в найліпшому випадку вона є лише малою частиною мови, і її важливість варіюється від мови до мови. Є мови з примітивною граматикою, а є такі, де вона неймовірно складна.

Шлях, пройдений людиною по мовній стежці, був переходом від природних знаків до людських символів. Знаки й символи добре пояснюються через теорію «семіотики» в працях Чарльза Сандерза Пірса. Пірс був, мабуть, найяскравішим із філософів за всю історію Америки. Він зробив вагомий внесок у математику, природничі науки, мовознавство й філософію. Він був засновником двох окремих областей дослідження: семіотики (студій знаків) і прагматизму (унікального явища, притаманного виключно американській філософській школі). Попри свої блискучі здібності, Пірс за все життя не зміг знайти тривалого місця роботи через сварливу натуру, схильну до бунту проти суспільних звичаїв. Семіотика Пірса безпосередньо не торкалася еволюції мови. Проте саме вона виявилася ідеальною моделлю щаблів лінгвістичного розвитку.

Теорія Пірса непрямо передбачила перетворення знаків з природних (індексів) на ікони, відтак на створені людиною символи2. Ця прогресія відображає поступове ускладнення типів знаків та сам еволюційний шлях мовних здібностей видів роду Homo. Знак є будь-яким паруванням форми (слова, запаху, звуку, дорожнього знака, морзянки) зі значенням (тим, на що знак посилається). Індекс — початковий щабель еволюції — є формою, яка представляє дійсний фізичний зв’язок із тим, на що посилається. Відбиток котячої лапи є індексом — він указує на кота, спонукає нас очікувати його. Аромат стейка на грилі народжує в уяві образ стейка і гриля. Дим індексує вогонь. Ікона є чимось таким, що фізично зображає те, на що посилається: скульптурний або мальований портрет покликається на зображувану особу через фізичну подібність. Звуконаслідувальні слова, типу «бах», «дзень», нагадують про певні звуки.

Символи є усталеними зв’язками з позначуваними ними речами. Вони є складнішими за інші знаки, бо фізично не мають подібності або іншого предметного зв’язку з об’єктами посилання. Вони є частиною суспільної угоди. Числівник «3» стосується кількості трьох предметів, а «Ден» — будь-якої особи з таким іменем, не тому, що слово «три» має фізичну подібність до відповідної кількості, й не тому, що всі люди на ім’я Ден мають якісь спільні фізичні характеристики. Ця довільна усталена асоціація форми та значення є саме тим, що робить символи початком мови і свідченням про суспільні норми. Символи були початковою «суспільною угодою».

Малюнок 1 дає уявлення про відносний порядок еволюції мови, у близькій відповідності до ідей Пірса (хоча і з перенесенням індексів раніше за ікони).

Щойно в людей з’явилися символи, певна їх частина стала більш значущою за іншу. Якщо я, наприклад, писатиму в англійському прозовому тексті всі літери «S» як «Ŝ», а «P» — як «Ƥ», читачі, які є носіями англійської мови, не зважатимуть на ці орнаменти, миттєво визнаючи їх незначущими. А якщо я замість «S» писатиму «P», одразу виникне плутанина. Це пояснюється тим, що значущі частини символів не можуть бути змінені без спотворення їхньої ідентичності, тимчасом як незначущі можуть мінятися без наслідків. Отже, символи не є елементарними частинками — вони містять у собі «шлакові» частини (ті, що не є суттєвими для їхнього значення) поряд з важливою інформацією. За Пірсом, ця інформація є важливою для «інтерпретанта» значення символу.

Від символів та інтерпретантів в еволюції мови лише один крок до явища, відомого як «двоїсте структурування», що організує менші одиниці в більші об’єкти. Двоїсте структурування робить можливим перехід між трьома рівнями складності — G1 G2 і G3, — які визначають різні типи граматики, що їх обирають людські суспільства як фундамент для побудови своїх мов (див. малюнок 1).

Гіпотеза, що еволюція мови йшла стежкою підвищення рівня складності Пірсових знаків, підтверджується археологічними знахідками. З іншого боку, стрибок від ікон до символів у цій схемі видається «неприродним». Цей щабель вимагає втручання людини. Еволюція не створювала символів або граматик. Їх творить людський розум. Ось чому історія, як виникла мова, є оповіддю радше про винахід, ніж про саму лише еволюцію. Еволюція створила наш мозок. Усе подальше — творіння самої людини.

Але для розуміння, що відбулося, необхідно обговорити не тільки мову. Для цього слід пов’язати розвиток мови з біологічним розвитком самого нашого виду. Згідно з наявними свідченнями, вид людина розумна, як і будь-яка сім’я, базується на певному наборі взаємин, який зазвичай називають філогенетичним деревом, або кладом (малюнок 2). Ця схема дуже умоглядна, але вона дає нам відправну точку. Нижні гілки серед видів Homo можуть виявитися зовсім не такими, як наведено тут.

Усі тварини комунікують — звідси стрілка від Царства Тварин. Але не всі тварини мають мову — вона, як видається, виникла тільки в процесі еволюції роду Homo.

Як і все складне й суперечливе, походження життя на Землі має безліч гіпотез-пояснень3. Одна з найпоширеніших ідей стверджує, що життя було створено певною вищою істотою (божеством). Будь-яка дискусія на тему теїстичного пояснення життя і мови мусить зважати на те, що походження обох цих феноменів є крайньою межею для теїстів. Однією з типових відповідей теїстів на запитання, як виникли ДНК і подальші форми життя, є «теорія годинникаря». На момент винайдення цієї метафори годинники були найбільш досконалою з відомих технологій. Є багато причин, з яких суперечки між філософами й теїстами обертаються навколо передових технологій сучасного їм світу. У цьому випадку годинник розглядається як складна, заплутана ієрархічна структура, що була, як очевидно, кимось створена. Тож якщо хто-небудь знайде годинник на далекій планеті, ця знахідка свідчитиме про існування майстра, який, маючи намір на думці, розробив і виготовив цей прилад. Вільям Пейлі у «Теології природи» 1802 року так сформулював цю теорію:

Ідучи пустищем я, уявімо, наштовхнувся ногою на камінь; мене запитали, як цей камінь потрапив туди; на це я, імовірно, відповім, що камінь лежав там завжди, навіть якщо знаю, що це не так, і нікому така відповідь не здасться абсурдною. Та якщо я знайду на землі годинник і мене запитають, як він опинився в цьому місці, я навряд чи дам на це таку саму відповідь: що, як мені відомо, годинник завжди там лежав. У певний час повинен був існувати ремісник або ремісники, які створили [цей годинник] з метою, якій він у точності слугує; ці ремісники розуміли його конструкцію і відтворили її в матеріалі... Усі ознаки замислу, усі прояви творчості, які ми бачимо в годиннику, існують і в механізмах природи в іще більших обсягах, у такому ступені, який перевищує можливості розуму.

Аргумент Пейлі про «ремісника» з’явився до праць Воллеса і Дарвіна про еволюцію та природний добір — на півстоліття раніше. І в наш час є теологи й науковці-теїсти, які вважають цей аргумент сильним, підставляючи на місце годинника складний біологічний орган — око. Утім ще філософ Девід Юм указав на три серйозні проблеми в аналогії з годинником. По-перше, матеріали, з яких зроблено годинник, не трапляються в природі, а створені самою людиною. Це робить аналогію штучною. За словами Юма, доцільніше було би скористатися чимось таким, що складається суто з органічних речовин, наприклад, гарбузом, адже кожен може спостерегти, що гарбуз виростає сам собою.

Друге заперечення Юма — у тому, що не можна послуговуватися емпіричним знанням, роблячи висновок про неемпіричне. Якщо розуміємо, що таке годинник, то ми також знаємо, що він створений. Ми можемо навіть спостерігати, які роблять годинники. Однак ніхто не має прямого досвіду спостереження за створенням світу. Тому висновок, що позаяк годинник має творця, то і Всесвіт повинен його мати, є не лише емпірично невиправданим, а й нелогічним. Насамкінець Юм зауважує: навіть якщо годинник засвідчує, що кожна складна річ — і зокрема Всесвіт — має творця, це нічого не каже нам про природу такого творця. Ці міркування, отже, навіть якщо їх не визнано хибними, не ставлять жодну з релігій або ідей божественного творення вище за інші.

Певно, найефектніший аргумент проти аналогії годинника походить із культури. Жодна людина сама по собі не може зробити годинник або якусь із його деталей. Годинник є продуктом культури, а не одного творця. Якщо Всесвіт був створений, то його творіння вимагає існування суспільства, а не Бога, якщо тільки Бог не є кардинально відмінним від того, як описують його основні релігії. Конкретно кажучи, аргумент божественного творіння Всесвіту відпадає, бо так каже наука. В еволюційної теорії є міцне наукове підґрунтя, якого не мають теїстичні пояснення.

Еволюція — чітко встановлений факт. Лише пояснення, як відбувалася еволюція, яким був її характер — природний добір, генетичні процеси, родоводи, — можна назвати теоріями. Сама еволюція теорією не є. Аби зрозуміти походження мови, нам слід загальніше розглянути в межах цієї дискусії походження життя. Для цього потрібна еволюція.

Вік Землі становить близько 4,5 мільярда років. Починалася вона, імовірно, як вируюча хмара, що поступово охолоджувалася й тверднула; вода завершувала цикл постійної конденсації та випаровування, знижуючи температуру поверхні нашої червоної планети, аж доки її не стало достатньо, щоб утворити бурхливі гарячі океани, позбавлені життя й негостинні до нього. Це сталося в архейський еон докембрію. Проте в океанічному «бульйоні» містилися фосфати, цукри, нітроген — і з них утворилися перші вуглеводи й інші будівельні цеглинки життя. Принаймні це є одним з можливих пояснень.

Інше — запропоноване низкою вчених — стверджує, що молекули ДНК походять із Космосу, звідки були занесені метеоритом або астероїдом. Ця гіпотеза походження ДНК має назву «панспермія». Згідно з її послідовниками, космічний холод і лід комет є сприятливішими умовами для утворення нуклеотидів. Наша планета — наче велетенська яйцеклітина в космосі, яку запліднили космічний пил, метеорити й астероїди — сперматозоїди Всесвіту, які принесли нам ДНК. Існує навіть кілька переконливих фактів, що підтверджують цей погляд. Метеорити регулярно потрапляють в атмосферу Землі. Деякі з них справді могли б занести до нас ДНК з іншої частини Всесвіту, з інших планетних систем. Або ж метеорит приніс не готову ДНК, а її компоненти — нуклеотиди.

Хоч як там сталося, нуклеотиди зрештою об’єдналися у Світовому океані. Згодом навколо них почали утворюватися мембрани. Усередині цих мембран склалися молекули нуклеїнових кислот: рибонуклеїнової (РНК) і дезоксирибонуклеїнової (ДНК). У певний момент ці кислоти набули властивості, притаманної всьому живому, — самовідтворення. Від народження планети Земля до появи молекулярного життя минуло близько 500 мільйонів років. За наступні 500–800 мільйонів форми життя стали достатньо великими, щоб закарбуватися у викопних скам’янілостях4.

Від початку цього нуклеотидного бульйону Земля перейшла у другу половину докембрію — протерозойський еон. Основа життя — ДНК — знову формувалася із цукрів, фосфатів і нітрогену.

Завдяки розумінню ДНК ми знаємо, що людина й собака різняться на молекулярному рівні складом своїх ДНК і тим, у якій послідовності стоять її компоненти, що має назву «геному». Геноми є сумами розмаїтих ДНК і РНК та їхніх поєднань. Зробімо уточнення: собаки та люди відрізняються не тільки складовими ДНК, а й їхнім «синтаксисом». Ієрархія ДНК та її елементів є такою:

Якщо розглядати Землю від її початку до сьогодні, 99,997 % історії планети минуло до плейстоцену (2,8 млн років), епохи, у яку з’явилася людина вміла (або ж людина прямоходяча, за іншою класифікацією) — перший з видів роду Homo. Такі види, як людина розумна, виникли ще пізніше. Період, у який з перших гомінінів постала сучасна людина, почався в пізньому міоцені (23–5,3 млн років тому), продовжився в пліоцені (5,3–2,8 млн років тому) і плейстоцені, аж до поточної епохи — голоцену, яка розпочалася 11 тисяч років тому.

Люди мають один привілей над усіма іншими формами життя, який дозволяє їм міркувати про своє походження. І з усім цим людська перспектива є культурно зумовленою. Тому, поряд із потужними розумовими здібностями, культура не тільки скеровує людське розуміння світу, а й визначає, на що саме варто звернути увагу. Культура вводить у межі те, як люди виправдовують свої міркування. Наука народилася з цінностей культури, які надали їй форми; вони визначили соціальні ролі, структуру знань, санкціоновану суспільством (те, чим є знання і як його компоненти зіставляються між собою).

Культура є однією із причин, чому різні вчені по-різному ставляться до викопних свідчень. Суперечка тут стосується не лише фактів, хоча й вони також важливі. Річард Фейнман був першим, хто звернув увагу, що результати фізичних дослідів мають тенденцію бути ближчими до опублікованих прогнозів, ніж очікувалося. Це вказує на культурний ефект у науці, відомий як «упередженість підтвердження». І хоча цей предмет відданий на розгляд самій лише науці, утекти від тіні культурного впливу неможливо. Способи тлумачення викопних свідчень міняються регулярно. Мої висновки в цій праці є мало чим відмінними від інших, і ця відмінність не робить їх кращими чи гіршими за інші, поки в нас немає додаткових даних.

Накопичені через мову й західну культуру наукові факти щодо людини розумної підводять до висновку, що люди є приматами і що коріння їхнього роду слід шукати в походженні приматів. Хто ж такі примати? Звідки вони?

Ряд приматів, одним з видів якого є людина розумна, виник більше ніж 56 мільйонів років тому. Оскільки еволюція є процесом поступовим і неперервним, до «власне приматів» існували ще й «протопримати». Найдавнішим з відомих нам викопних приматів є плезіадапіс, який мешкав близько 58 мільйонів років тому в Північній Америці.

Проте справжня історія еволюції приматів починається з першого відомого роду істинних приматів — теярдин, які стали предками всіх інших приматів, зокрема й людей. Теярдини (названі на честь теолога-єзуїта і палеонтолога П’єра Теяра де Шардена) були маленькими істотами, близькими за розміром до нинішніх мармозеток. Розвиваючись і знаходячи окремі ніші, ці тварини формували нові породи й, зрештою, нові види. Нові види складалися в нові роди5.

Багато приматів діляться на роди, відповідно до форми й стану їхніх носів. Наприклад, сучасні мокроносі мавпи представлені майже винятково мадагаскарськими лемурами. Люди належать до підряду сухоносих мавп. Сухоносі мавпи, своєю чергою, діляться на довгоп’ятотодібних і мавпоподібих, або вищих приматів, від яких походить і людина. Подальший поділ: на вузьконосих і широконосих. Усі мавпи Нового Світу мають ніздрі, звернені вбік, а у мавп Старого Світу (включно з людьми) вони дивляться вниз. На малюнку 3 подано підсумок класифікації людей серед інших приматів.

Ця схема показує «родинне дерево» приматів, у якому люди представлені як частина підряду вузьконосих. Разом з усіма мавпами й людиноподібними мавпами люди належать до інфраряду мавпоподібних (або вищих приматів). Широконосі мавпи Західної півкулі еволюціонували окремо від своїх старосвітських родичів: людиноподібних мавп серед них немає. Відповідно, жоден з людських видів не розвинувся у Новому Світі.

Усі примати вміють лазити по деревах. І хоч я мушу зізнатися, що не вмію лазити так добре, як вовняна мавпа, усі люди, будучи приматами, мають тіла, принаймні частково пристосовані для лазіння по деревах. Є ще дещо, що вирізняє нас із-поміж інших ссавців: люди мають більший мозок, слабший нюх і стереоскопічний зір — усі ці риси допомогли нам стати володарями найсправжнісінької «планети мавп».

Еволюція — велике прокрустове ложе життя, на якому різні види витягуються, обрубуються або ще якось змінюються відповідно до своєї ніші. Еволюція вивела приматів в авангард під час «великого буму ссавців», що стався після завершення ери динозаврів у період крейдово-палеогенового вимирання (бл. 66 млн років тому) і дала початок довгій низці когнітивних стрибків. Цей тривалий поступ розвитку ссавців дав світові, зрештою, гомінідів.

Більшість сучасних науковців позначає терміном «гомініди» всіх великих людиноподібних мавп. Проте частина досі воліє вживати його в старому сенсі — на позначення тільки роду Homo. Переважна частка, втім, резервує термін «гомініди» спільно для всіх великих людиноподібних мавп, гомінінів, людей і всіх їхніх прямих предків, починаючи з тих часів, коли шимпанзе і люди відгалузилися окремо від дерева приматів. Використання двох термінів «гомініди» і «Homo» не підвищує зовнішню складність людської еволюції, а просто рятує нас від двозначності.

На противагу цьому, Дарвінова теорія еволюції шляхом природного добору є значно простішою. Її особлива привабливість і елегантність справді полягають в її простоті. Становлять її три постулати.

По-перше, здатність популяції поширюватися є, в принципі, безкінечною, натомість, здатність середовища підтримувати популяцію — обмежена.

По-друге, у кожній популяції виникає мінливість. Тому не існує двох тотожних організмів. Мінливість впливає на здатність окремих особин виживати і розмножуватися, адже деякі з них дають нащадків більш життєздатних у своїй ніші.

По-третє, батьки у якийсь спосіб передають риси мінливості своїм нащадкам6.

Разом ці три постулати поєднуються в теорію «природного добору». Під час своєї знаменитої подорожі на судні «Біґл» (1831–1836) Дарвін спостеріг, що тварини начебто пристосовуються до свого середовища. Упродовж усієї своєї наукової кар’єри він також помічав, як різні істоти (наприклад, прославлені ним галапагоські зяблики) швидко адаптуються до якнайменших змін у середовищі.

За іронією долі, у той час як Дарвін пропонував теорію природного добору, чеський монах Ґреґор Мендель закладав підвалини генетики. Сім років досліджуючи садовий горошок (1856–1863), Мендель вивів кілька важливих принципів генетичних студій.

Першим був принцип «сегрегації», який стверджував, що певні риси розділяються на дві частини (відомі як алелі), і тільки одна із цих частин передається від кожного з батьків до спільних нащадків. Який саме алель буде передано, визначає випадок7.

Другим є принцип «незалежного розподілу». Згідно з ним, пари алелів, що утворюються від з’єднання батьківських гаплоїдних клітин, формують нові комбінації генів, яких немає ані в батька, ані в матері.

І хоча праці Менделя зрештою набули загального визнання, у них містилася проблема, розв’язати яку не вдавалося до пришестя сучасної генетики. Насамперед, як показав Томас Морган у нині вже славетному експерименті з дрозофілами, гени є пов’язаними між собою, тобто за певні риси відповідають цілі групи їх. Це суперечило ідеї Менделя про те, що кожен з генів поводиться незалежно, — на цю точку зору приставала більшість генетиків до появи праць Моргана. Знахідки Моргана означали, що незалежний розподіл Менделя виявився помилкою. Морган також зробив предметом оригінальних тривалих досліджень клітинні структури. Завдяки його працям стало ясно, що хромосоми є реальними елементами клітин, а не гіпотетичними носіями генів8. Відтак Морган припустив, що мінливість є завжди уривчастою, тоді як насправді вона зазвичай є безперервною. Якщо спарувати мати зростом 196 см і батька заввишки 157 см, то в них народяться діти не з точно таким самим зростом, як в одного з батьків, а з будь-яким значенням між цими двома межами — серед інших можливостей. Іншими словами, багато (насправді більшість) рис можуть змішуватися. Ця можливість не була врахована в простій інтерпретації принципу незалежного розподілу з Менделевих студій гороху, де всі риси, з якими він працював, були дискретні й, з метою дослідження, не пов’язані між собою.

Іншим вирішальним фактом про еволюцію стало те, що ціллю природного добору є фенотип (видимий зовні набір фізичних і поведінкових атрибутів, які визначаються генами й середовищем), а не генотип (генетична інформація, що частково зумовлює фенотип). Отже, природний добір діє на істот (відбирає їх для виживання) на ґрунті їхньої поведінки й загальних фізичних характеристик. Гени лежать в основі цих властивостей і поведінки, але фенотип — це більше, ніж гени; у його формуванні беруть участь гістони, а також середовище і культура. Гістони контролюють час розкриття генетичної інформації, а значить, те, як гени формують фенотип.

Коли про еволюцію думають небіологи, вони часто уявляють її як утворення нових видів, проте, цей погляд може бути оманливим, попри те, що нові види справді є одним з продуктів еволюції. Якщо «учений»-креаціоніст стверджує, що одні види не можуть трансформуватися в інші й, відповідно, ідея еволюції є хибною, вони насправді говорять про макроеволюцію — еволюцію великих обсягів. Проте макроеволюція є лише однією з форм еволюції взагалі. Макроеволюція в дійсності є звичайним накопиченням малих еволюційних змін, таких як, до прикладу, мутація одного алеля; такі зміни іменують «мікроеволюцією».

У той час як мікроеволюція, за визначенням, є менш помітною — надто для спостерігача, що має короткий людський вік, — саме в ній коїться справжня дія. У результаті, якщо пояснити малі зміни, розуміння більших прийде саме собою. Учені-еволюціоністи прагнуть зрозуміти біологічні зміни в часі (еволюцію) та в усіх формах. І макро-, і мікроеволюція є лише точками в неозорому континуумі модифікацій унаслідок природного добору.

Одним зі шляхів стимуляції мікро- і макроеволюції є мутація. Багато мутацій мають нейтральні наслідки. Інші — фатальні. Але деякі надають організмові переваги для виживання. Зміни, спричинені природним добором у певному середовищі, є позитивними, якщо істота, що зазнала мутації, дає більш життєздатних нащадків, ніж ті істоти, які не мутували.

Нейтральні мутації також важливі для еволюційної теорії, навіть якщо вони, за своїм визначенням, не приносять організмові ані шкоди, ані помочі у виживанні. Як запропонували в 1962 році Лайнус Полінг (єдина людина, що має дві персональні Нобелівські премії — з хімії та з миру) та Еміль Цукеркандль, нейтральні зміни стаються з регулярністю в часі. Ця регулярність виконує роль молекулярного годинника, що дозволяє нам визначити момент розгалуження двох споріднених видів. Сьогодні цей годинник став конче важливим інструментом у розумінні еволюційних відмінностей між істотами, навіть якщо вони самі не є відповідальними за ці відмінності.

Однак мутації, що їх обирає природний добір,— не єдиний з механізмів еволюції. Вивчаючи такі складні речі, як життя на Землі, не слід дивуватися тому, що жодна з концепцій не пояснює його повністю. Крім природного добору, є й інші джерела мікро- і макроеволюції. Одним з них є так званий генетичний дрейф. Це явище фактично означає зменшення генетичного розмаїття всередині популяції. Уявімо, що все людське населення планети становить тисяча осіб, об’єднаних у сто родин. Тепер припустімо, гени, які продукують фотопігменти, відсутні в п’ятьох із цих родин, тобто в п’ятдесятьох осіб. Ці люди будуть нездатними розрізняти кольори. Далі уявімо, що цих людей уникатимуть інші як небажаних з певних культурних причин, тому всі п’ятдесят надумають переїхати в інше місце. І нарешті, нехай після їхнього від’їзду всіх інших, здатних розрізняти кольори, винищить епідемічна хвороба або природна катастрофа. Люди з кольоровою сліпотою не постраждали. Цей малоймовірний, але можливий ланцюг подій призведе до того, що в людського виду залишаться тільки гени, здатні давати нащадків, сліпих до кольорів. Спільнота цих нащадків розростатиметься із часом, даючи нові покоління й утворюючи нову популяцію людей. Такий сценарій призведе до значних змін у властивостях людини, що стануться незалежно від природного добору.

Генетичний дрейф є природним процесом зменшення генетичного розмаїття, спричиненого менделівським принципом випадковості вибору алелів. Природний добір не бере участі в ньому, позаяк витривалість не впливає на результат.

Особливим випадком генетичного дрейфу є «ефект пляшкового горлечка». У ньому зміна співвідношення алелів спричиняється зовнішніми чинниками, як у нашому випадку вигнання людей з кольоровою сліпотою. Такими «вузькими місцями» можуть виступати міграції, під час яких переселювана група має в собі інше співвідношення алелів, ніж популяція загалом. «Ефектом пляшкового горлечка» є зменшення генетичного розмаїття під впливом зовнішніх подій. Це може бути хвороба, яка вбиває по одному члену кожної з родин. Існує імовірність, що скорочення населення змінило розподіл генів у популяції в цілому, і це створює «пляшкове горлечко». Це також може спричинити «ефект засновника» — виникнення субпопуляції з іншим розподілом алелів, ніж у початковій популяції, що, своє чергою, дає нові покоління життєздатних нащадків. Іншими словами, якщо початкова популяція людини прямоходячої, яка вийшла з Африки, мала інше співвідношення алелів, ніж та частина, що залишилася в Африці, то ці дві популяції будуть двома окремими популяціями-засновниками майбутніх поколінь.

Іншою формою еволюційних змін, на які впливає культура, є «ефект Болдуїна», що має особливе значення для еволюції людської мови. Уперше він був запропонований у 1896 році психологом Джеймсом Марком Болдуїном і став важливим проривом еволюційної теорії щонайменше із двох причин. По-перше, він наголосив на важливості фенотипів (видимих фізичних і поведінкових характеристик) для природного добору. По-друге, продемонстрував можливість взаємодії культури з природним добором. Як гіпотетичний варіант, уявімо, що популяція людини прямоходячої потрапила влітку в Сибір, невдовзі з’ясувавши, що зими там дуже холодні.

Далі припустімо, що всі вони навчилися робити зимовий одяг з ведмежого хутра й що виготовлення такого одягу вимагає великої спритності пальців, яка недоступна всій спільноті — крім однієї щасливої людини, яку спіткала генетична мутація, що надала їй здатність притискати великий палець до вказівного і, завдяки цьому, робити ефективні й витривалі шви на ведмежих шкурах. Ця людина, отже, змогла нашити якісних кожухів для своєї родини. Це, своєю чергою, дозволило членам її родини дати більше нащадків, ніж дали родини тих, хто не вміє шити. У підсумку, мутація підвищуватиме шанс того, що «генетика спритності пальців» перейде нащадкам цієї людини, які, у свою чергу, переживуть (принаймні в зимовий сезон) менш вправних кушнірів. Із плином часу «ген кушнірства» пошириться на всю популяцію.

Та сама генетична мутація в іншому середовищі не поширилася б на всю популяцію, тому що не становила би переваг для виживання. В інших умовах вона стала би нейтральною мутацією, яких існує безліч. Фенотип кушніра мав би нейтральний характер у краях із теплим кліматом, наприклад, в Африці. Отже, ми можемо стверджувати, що культура може перетворити нейтральну мутацію на позитивну. «Ефект Болдуїна», також відомий як «теорія подвійного успадкування», зводить докупи біологію й культуру і намагається пояснити ті еволюційні зміни, які не можуть бути спричинені самою лише біологією або тільки культурою.

Тепер, знову скориставшись уявою, припустімо, що в той час, коли в людства починала формуватися мова, народилася така собі жінка. Назвімо її «пані Синтаксис». У той час як решта спільноти каже: «Ти друг. Він друг. Вона не друг», пані Синтаксис говорить так: «Ти друг і він друг, а вона не друг». Або ж, коли всі інші балакають так: «Чоловік ударив мене. Чоловік поганий», пані Синтаксис формулює це інакше: «Чоловік, який ударив мене, поганий». Тобто майстриня синтаксису має здібність будувати складні речення, тоді як решта популяції послуговується лише простими. Чи могло проникнення складних речень у мову людей бути результатом генетичної мутації, яка поширилася, завдяки «ефекту Болдуїна», через певний механізм, наприклад, статевий добір? Навряд чи. Мова є випадком, відмінним від фізичних здібностей.

Першою причиною піддати сумніву, що «синтаксична мутація» могла поширитися серед популяції або бути обраною «ефектом Болдуїна», є те, що складні речення навряд чи стали би перевагою у виживанні; ба більше: у сучасному світі існують живі мови, які не мають складних речень (про що ми поговоримо нижче). І ці мови змогли зберегтися в тому самому світі, де процвітають інші — зі складним синтаксисом. Крім того, навіть якби з’ясувалося, що мови, які не мають складного синтаксису, усе ж таки проявляють його в певних випадках, це відкриття лише підтвердило би факт, що носії такої мови чудово виживають в умовах, які на 99 % вільні від складних речень.

І, що важливіше для пані Синтаксис, аби розуміти її складні речення, має існувати хтось, здатний ці речення тлумачити. Користуватися складними реченнями посеред популяції, яка не здатна до їхнього формулювання, де, іншими словами, ти — єдина особа з такими здібностями, було б рівнозначним намаганню криком донести щось до глухої, німої та сліпої людини. На це можна заперечити, що людиноподібні примати уже роблять це, бо здатні ефективно реагувати на запити, що містять у собі складний синтаксис (тут спливає в пам’яті шимпанзе Канзі). Проте від цього — далечезний шлях до істинного повного розуміння складних речень. Виконання інструкцій, поданих у формі рекурсивних речень, наприклад, могло би бути першим кроком до набуття чи формування здатності до рекурсії, — але тільки першим. Здатність мислити складним способом мусить передувати мовленню складними синтаксичними конструкціями, інакше ніхто не зможе повністю зрозуміти такі висловлювання.

Але як же виникає таке мислення? Як може людина мислити тим способом, яким вона не говорить? Одним з можливих варіантів, імовірно, є планування подій усередині інших подій через образи всередині образів, або ж, як це начебто реалізується в носіїв багатьох сучасних мов, мислячи великими сюжетами, послуговуючись у цей час простими реченнями, сплітаючи їх разом у складну думку:

Джон рибалить.

Білл рибалить.

Джон упіймав рибу.

Білл перестав.

Білл їсть Джонову рибу.

Білл повертається.

Джон повертається одночасно.

Ця оповідь, повністю складена з простих речень, каже, що Джон пішов рибалити, а потім (або одночасно, залежно від контексту) рибалити пішов Білл. Джон упіймав рибу раніше за Білла. Відтак Білл перестав рибалити і з’їв рибу разом із Джоном. Білл надумав закінчити риболовлю й повернутися додому. Джон повернувся додому разом з ним. У дійсності існує чимало мов, у яких прості речення сплітаються в оповіді, схожі на цю.

Іншим прикладом складного мислення без використання складних речень є виконання або планування складного завдання без задіяння мови взагалі, як, наприклад, плетення кошика з кількох частин. Як засвідчила гіпотетична рибальська оповідь, для складного мислення й висловлювання не конче потрібні складні речення. Складне мислення робить можливим використання й інтерпретацію складних речень, але не вимагає їх. Зворотна ситуація, утім, не є правдивою. Аби інтерпретувати складні речення, треба володіти складним мисленням.

З іншого боку, поширення складного синтаксису популяцією через статевий добір є можливим. Представникам або представницям протилежної статі могла полюбитися мелодика складних речень, тож вони парувалися б частіше з пані або паном Синтаксисом, поширюючи «синтаксичні гени». Але це малоймовірно. Складні речення зазвичай потребують слів, які вказують на їхній складний характер. Однак ці слова значною мірою позбавлені сенсу за межами складних речень, для яких були створені.

Наприклад, речення «Джон і Білл пішли в місто, аби купити сиру» є складним, бо має підрядну частину («аби купити сиру»), а ще має однорідні підмети «Джон і Білл». Сполучник «і» не є зрозумілим за межами ситуації складного синтаксису. Складні речення вимагають також складних жестів і складних інтонацій, які мали би формуватися окремо й навряд чи могли би бути результатом єдиної генетичної мутації.

Більш імовірним здається те, що складне мислення виділилося в процесі природного добору й, отже, стало справжнім «ефектом Болдуїна», оскільки зробило можливим складне планування. Це могло б (і, либонь, так і сталося) проявитися у формі складних речень у певних мовах. У будь-якому разі, виникає чудовий висновок про те, що «синтаксичний ген» цілком міг би виявитися нейтральною мутацією, несуттєвою для природного добору.

Рекурсія — важливий аспект людського мислення й комунікації — вочевидь виникла вже на ранніх щаблях процесу пізнання. Це здатність мати думку про думку, на кшталт «Мері думає, що я думаю, що дитя зараз заплаче» або «Білл буде засмучений, коли дізнається, що Джон вважає, ніби його дружина зраджує його». Рекурсія також є здібністю розбивати більші завдання на менші, наприклад: «Спершу зроби пружину. Потім встав маленьку пружинку всередину замка. Відтак встав замок в інший замок, а пружину — у більший замок».

Вона очевидна у складному синтаксисі речень: «Джон сказав, що Білл сказав, що Мері сказала, що Ірвінг сказав...» Невідомо, чи здатні інші види тварин послуговуватися рекурсією і чи володіли нею людина прямоходяча і неандерталець. Але для виникнення мови рекурсія не є необхідністю, принаймні згідно з найпростішим розумінням мовної еволюції як розвитку знакової системи і як видно з характеристик деяких сучасних мов.

Неважко уявити сценарій, за якого могло виникнути складне або рекурсивне мислення. Припустімо, хтось народився зі здібністю мислити рекурсивно. Здібність до такого мислення (не обов’язково мовлення) надасть когнітивну перевагу над іншими членами спільноти, дозволивши мислити стратегічніше, швидше й ефективніше. Такі люди можуть стати кращими захисниками, мисливцями й виробниками знарядь. Це допоможе їм у виживанні і, цілком імовірно, зробить їх привабливішими для протилежної статі, що означатиме більше парувань і більше нащадків. Діти цих людей також успадкують здібність рекурсивно мислити. Відтак ця здібність пошириться на всю популяцію. Лише на цьому щаблі рекурсивність стане можливою в мовленні, і цю властивість буде зафіксовано в граматиці мови спільноти. Інакше кажучи, не буде потреби в гені рекурсивного синтаксису, бо цю задачу виконуватиме ген рекурсивного мислення, застосованого до когнітивних задач. Рекурсія є властивістю мислення, а не мови як такої.

Після огляду цих розмаїтих джерел змін одного виду стає зрозуміло, що єдина мутація в певному прояві поведінки, такому як мова, не може гарантувати, що всі люди матимуть ті самі гени, які були в них на момент появи цієї зміни. Генотип може змінитися під впливом «ефекту Болдуїна», генетичного дрейфу або «пляшкового горлечка».

З усім цим, в еволюційній теорії існує ще одна сила, яка відіграє роль у поширенні й зміні мови в часі. Це «популяційна генетика».

Це явище пов’язане з поширенням і частотою прояву алелів у межах цілої популяції. Як різні групи адаптуються до свого середовища? Як формуються нові види? Як ділиться й структурується популяція? Популяційна генетика — одна з найбільш непростих галузей теорії еволюції, оскільки для її застосування потрібні складні математичні розрахунки, що охоплюють багато змінних для численних індивідуумів, і безліч зв’язків між цими змінними й індивідуумами одночасно.

Одним з піонерів цієї галузі був постдокторант Моргана Теодосій Добжанскі. Він звів міст між мікро- і макроеволюцією. Провадячи студії популяцій у їхніх природних середовищах, Добжанскі показав, що ці популяції, хоч якими подібними були за фенотипом, у глибині виявляли високий ступінь генетичного розмаїття. Попри те, що генетичне розмаїття непомітне зовні, Добжанскі продемонстрував його постійну наявність і важливість у тому, як певні субпопуляції відрізняються своїм генетичним складом. Це розмаїття надає кожній із субпопуляцій власної фенотипічної адаптації та видоутворення під тиском і в межах генного потоку (частоти парування між субпопуляціями).

Добжанскі був першим з багатьох учених, які дослідили схрещування і генетичний дрейф у малих популяціях і те, як ці процеси відштовхують популяції від «піку адаптації» — своєрідної локальної рівноваги, у якій організм і середовище ідеально поєднуються на певний період часу. Засадничі ідеї популяційної генетики виявилися вирішальними для розуміння змін в окремих мовах і групах мов, що відбуваються в часі9.

Огляд різних підгалузей генетики та еволюційних змін привів до розуміння, що не тільки викопні рештки є елементами мозаїки походження людини. Для повної картини знадобляться ще й ресурси молекулярної біології. Розшифровуючи геноми різних приматів, ми починаємо встановлювати, у який час різні види виникали в процесі еволюції. Тому, оскільки знаємо, що людина й шимпанзе мають близько 96 % спільної ДНК — більше, ніж у будь-якої іншої пари видів приматів, — ми далі бачимо, що спільний предок людей і шимпанзе не є родичем інших людиноподібних мавп. Подальші студії підводять до висновку, що цей спільний предок відділився від інших мавп близько 7 мільйонів років тому. Отже, люди є одним з новітніх видів мавп. Із цього родоводу стає зрозуміло, що людина, як і передбачав Дарвін, веде походження з Африки.

Виходить, ми дещо знаємо про перших людей і те, як життя з’явилося на планеті. Але як саме ми дізналися про це? Знадобилося щось більше, ніж дослідження ДНК. Реконструкція еволюції нашого виду вимагає тяжкої праці на розкопках, пошуку, вивчення й класифікації викопних решток. Тут еволюційна теорія набуває характеру пригодницького роману. Ким були ці шукачі копалин? Що зробили вони для нашого розуміння людської еволюції? І як змагання і співпраця між ними сприяли поступові науки про еволюцію людської мови?

2 Тут я дещо відступаю від Пірсової думки. Для Пірса індекси були складнішими за ікони як такі, що використовуються і тлумачаться людьми. Проте у використанні нелюдськими істотами та в еволюції, на мою думку, індекси існували ще до ікон.

3 Ця схема є докладнішою за більшість посилань, які траплятимуться далі в книжці. Її спрощена версія — на малюнку 3.

4 Існують інші гіпотези походження життя. Однією з широко підтримуваних, хоча й не повсюдно прийнятих, є так звана гіпотеза РНК-світу. Згідно з нею, оскільки сутність життя полягає в самовідтворенні й оскільки молекула РНК має таку здатність, то РНК існувала у світі ще до білків і ДНК. ДНК виникла пізніше як сховище пам’яті для РНК, а білки зрештою синтезувалися, перебрали на себе частину функцій РНК. Однак РНК продовжує виступати важливим компонентом життя як ми його знаємо.

5 Рід — сукупність видів, які мають спільного безпосереднього предка.

6 На жаль, Дарвінові ідеї, як риси «передаються у спадок», разюче відрізняються від тих генетичних законів, які ми знаємо тепер; це не дивно, враховуючи, що вчений помер до початку становлення сучасної генетики.

7 Ми тепер знаємо дещо таке, чого не знав Мендель, а саме: окремі алелі обираються в процесі мейозу, під час якого формуються гаплоїдні клітини (ті, що мають половину набору хромосом, стандартного для певного виду). Дві гаплоїдні клітини (яйцеклітина і сперматозоїд) надаються обома батьками, перш ніж почнеться репродукція.

8 Це детально дискутується в книжці Siddhartha Mukherjees, The Gene: An Intimate History (New York: Scribner, 2016).

9 Крім праць Добжанскі, було чимало інших — не менш важливих. Вони привели до появи в біології так званого «нового синтезу», і серед його провідних дослідників були Рональд Фішер, зокрема в книжці 1930 року «Генетична теорія природного добору», і Сьюелл Райт зі своєю концепцією «адаптивного ландшафту», сформульованою в 1932-му.

2. Шукачі копалин

Від того, що ми шукаємо, головно залежить те, що ми бачимо... На тому самому полі фермер побачить урожай, геолог — копалини, ботанік — квіти, художник — кольори, спортсмен — трав’яне покриття. Хоча ми всі дивимося на ті самі речі, бачити в них може кожен своє.

Джон Лаббок

Попри те що спершу Дарвінова гіпотеза про африканське походження людини здавалася хибною, перше свідчення на її підтвердження навів німецький геолог Ганс Рек невдовзі після Першої світової війни. Рек був не тільки першим європейцем, який дослідив ущелину Олдувай у Великому Африканському рифті, — його команда раніше за всіх розпізнала у знайдених викопних рештках гомініна.

Для підтвердження теорії Дарвіна й для палеонтології взагалі Велика рифтова долина є найважливішим і найвідомішим з місць — джерел вивчення людської еволюції, оскільки рясні поклади викопних решток у ній чудово збереглися завдяки незвичним умовам геології. Великим рифтом початково називали майже 6000-кілометрову борозну, що тягнеться від Лівану до Мозамбіку — дивовижне геологічне утворення, що постало на місці розлому земної кори. Проте нині більшість дослідників розуміють під Великою рифтовою долиною дещо менш масштабне: ту частину Східної Африки, де зараз утворюються нові тектонічні плити, які буквально починають розривати Африканський континент навпіл. Знайти таке місце будь-де на Землі — те саме, що знайти машину часу. Спускаючись геологічними шарами у Рифтову долину, ми ніби рухаємося назад історією та передісторією, аж на сім мільйонів років тому. Дарма що тлумачення знахідок у цій долині часто ускладнюється перемішуванням і псуванням покладів, тектонічними зсувами, повенями, вулканічною активністю тощо, — Велика рифтова долина мала й досі має безцінну важливість для еволюційної теорії.

Коли в 1913 році двадцятисемирічний Рек досліджував у ній геологічну історію Землі та викопував скам’янілості, він усвідомив цю важливість. І його робота дала рясні плоди. Під кінець тримісячного періоду тяжкої праці в нестерпній спеці екваторіальної Африки в одному з найстаріших шарів ґрунту ущелини було знайдено скелет у позі навприсядки. Рек визначив, що ці рештки належали плейстоценовій людині розумній, яка, ймовірно, утопилася близько 150 000 років тому.

Відкриття, як ми тепер знаємо, припало на рік, що передував грандіозним подіям. Невдовзі почалася «війна, що покладе край усім війнам» (як називали її тоді), і палеонтологічні студії було призупинено, щоб узятися, натомість, за масові вбивства. З цієї причини в Олдуваї не було знайдено майже нічого, доки через більш ніж двадцять років туди не прибув Луїс Лікі.

Лікі був дослідником суперечливої вдачі: він розбурхав палеоантропологію так, як це зробив Хомський з лінгвістикою, а Ейнштейн — з фізикою (хоча Лікі не був провідним теоретиком). Шоку було завдано його гучними заявами, що привернули увагу публіки до цієї галузі науки й до постаті самого Лікі. У Східній Африці він і його рідні знайшли кілька дуже важливих скам’янілостей. Луїс також провадив студії приматів у їхньому природному середовищі, залучаючи й заохочуючи таких дослідників, як Джейн Ґудолл (шимпанзе), Даян Фоссі (горили) і Біруте Ґалдікас (орангутан) до власної польової праці.

Продовживши дослідження, розпочаті Гансом Реком, а згодом працюючи паралельно з ним, Лікі та його команда знайшли такі артефакти, як знаряддя олдувайської та ашельської культур, череп парантропа Бойса (знаного тоді як зинджантроп) і рештки людини вмілої (Homo habilis). Лікі та гучні публікації в пресі про нього привабили численних науковців у галузь палеоантропології. Попри деякі невдачі, він заслужив почесне місце серед новаторів і засновників цього розділу науки про людину.

Ще важливішим є те, що відкриття Лікі та інших палеоантропологів дозволили глибоко зазирнути в еволюцію нашого виду. Нині ми знаємо, що за останні 7 мільйонів років, від появи перших гомінінів, людський скелет сильно змінився. Деякі риси, що відрізняють нас від інших видів, — це двоногість, збільшення мозкової частини черепа (енцефалізація), згладжування статевого диморфізму, неявний характер тічки, покращення зору й погіршення нюху, зменшення кишок, втрата волосяного покриву тіла, розвиток малих залоз, параболічна (U-подібна) форма щелепної дуги, розвиток підборіддя, шилоподібний відросток (тонкий фрагмент кістки за вухом) і опущена гортань. Ці риси стали вирішальними для класифікації та розуміння місця різних викопних решток серед родоводу гомінінів.

Одна з адаптацій людського скелета до середовища стала еволюційно новою формою тілесного руху. Люди — єдині з приматів, що ходять прямо. Інші види приматів воліють пересуватися на чотирьох або перестрибувати по гілках дерев. Але для звичного прямоходіння (на відміну від шимпанзе, орангутанів та ведмедів, які ходять прямо тільки в особливих випадках і нетривалий час) нашому скелету знадобилося відступити від властивої приматам моделі, щоб підтримувати вертикальну поставу. Одним із прикладів цих численних змін є отвір в основі нашого черепа, який зветься «foramen magnum» (великий потиличний отвір). Крізь нього наш спинний мозок з’єднується з головним. Якщо цей отвір розташований позаду нижньої частини черепа, ми розуміємо, що тварина не ходила прямо регулярно, адже це зробило б таку поставу вкрай незручною. В істоти, яка ходить на чотирьох, хребет буває майже паралельним землі, але прямоходячу тварину він змушував би весь час незграбно схиляти голову.

Інший важливий щабель — поява людської голови та мозку — був досягнутий після довгого процесу енцефалізації (поступового збільшення розмірів і маси нашого мозку). Об’єм мозкової частини черепа гомінінів збільшився з 450 см3 в австралопітеків до 1250 см3 у людей. Черепи гомінінів мали дедалі більшу мозкову частину, аж до тої, що її має зараз людина розумна (у неандертальців мозковий череп був іще більшим — до 1400 см3 у чоловічих особин). Черепи людей розумних великі, округлі й гладкі, на відміну від менших і грубіших, які мали їхні предки-гомініни. Зникли особливі гребені на тімені, де кріпилися жувальні м’язи, а також виступи над бровами, які, ймовірно, захищали очі від сонця. Натомість виріс мозок. Наші голови розвивалися відповідно, даючи місце для двигунів мислення10.

Тіла чоловіків і жінок теж набували подібного розміру — наш статевий диморфізм зменшувався. Хоча самці людини приблизно на 15 % більші за самиць, ця різниця є меншою, ніж у будь-якого з інших видів приматів. Послаблення статевого диморфізму в приматів мало соціальні наслідки. Коли чоловіки й жінки стали однаковими за розміром, це стимулювало серед приматів схильність до тісного парування, моногамії. Самці стали проводити більше часу, допомагаючи самицям годувати й виховувати малят. Це особливо актуально для людського виду, в якого дозрівання займає довший час.

У деяких індустріалізованих західних культурах на «дитинство» (тобто час на досягнення самостійного дорослого існування) відводиться третина життя. Коли самці й самиці об’єднуються разом для виховання дітей, чоловікам уже немає потреби битися з іншими за доступ до парування. Це зменшує і потребу мати фізично більший розмір, довші ікла й інші риси, пристосовані до боротьби. Насильство перестає бути необхідним для передачі своїх генів наступним поколінням.

Разом із двоногістю й зменшеним статевим диморфізмом прийшла підвищена важливість чуття зору. Люди бачать на більшу відстань, ніж більшість приматів і взагалі тварин, що дає їм змогу швидше бігти до видимої цілі. Ба більше: з виникненням людини прямоходячої з’явилася здатність до «напористого полювання», переслідування здобичі доти, як вона стомиться, і мисливець доб’є її кам’яною сокирою, палицею або ж вона сама помре від перегріву і виснаження. Цей стиль полювання досі панує в народів групи же (мебенґокре, кіседже, шеренте, шокленґ й інших), які мешкають у савані басейну ріки Шінгу в Бразилії11.

Еволюція — ще й велика майстриня економії. З підвищенням залежності людини від зору впала гострота і широта нашого нюху. Адже якщо одна частина мозку стає більшою або краще розвиненою, інша, в процесі еволюції, зменшується. Тому й чуття нюху деградувало одночасно з розвитком зорових ділянок людського мозку. У наш час близько 20 % нашого мозку відведено під зорове сприйняття. (На щастя, в тих, хто народився сліпим, ця ділянка мозку передається під інші функції — еволюція часто є ефективним і безвідходним процесом).

Інші зміни людської фізіології вплинули на розвиток нашого інтелекту, хоча й не всі з них мали негайний ефект. У плині еволюції довжина кишки гомінінів зменшилася. Травлення, відтак, стало потребувати дедалі менших витрат енергії, що дало людині прямоходячій перекинути ці ресурси на ріст свого постійно голодного мозку всередині черепа, який також поступово збільшувався. Проте зміна ця пояснюється не самим лише природним добором. Культурний поступ також відіграв тут свою роль12. Людина прямоходяча навчилася керувати вогнем ще мільйон років тому. Коли гомініни попередніх щаблів навчилися їсти термічно оброблену їжу, уживані ними жири й білки стали легше засвоюватися їхньою травною системою. Якщо до того часу гомінінам була потрібна довша кишка для перетравлювання великої кількості клітковини в їхніх харчах, із винайденням кухарства вони дістали змогу їсти більше м’яса і, зрештою, споживати більше енергетично багатої їжі, що різко зменшило їхню залежність від сирих рослинних продуктів, які тяжче травляться. Зміни харчування, пов’язані з опануванням вогню, полегшили природний добір, що вів до збільшення маси мозку в гомінінів, оскільки органи травлення потребували менше енергії та займали менше місця в людському тілі, даючи одночасно змогу споживати більше калорій у швидшому темпі (за умови доступності м’яса). Кухарство також змінило наші обличчя. Зменшилися масивні жувальні м’язи давніших гомінінів, нижня щелепа більше не виступала назовні. Це, своєю чергою, зменшило тягар черепа і потребу опірних структурах, таких як сагітальний гребінь в австралопітеків, який, начебто, заважав ростові мозкової частини.

Дехто з учених піддає критиці гіпотезу «зміни через вогонь». Вони вважають, що людина прямоходяча була збирачем і мисливцем і мала доступ до багатих джерел м’ясної їжі у вигляді падла і свіжовбитих тварин задовго до відкриття вогню. Хай якою була б причина, зменшення розміру кишки є наближенням до анатомії сучасної людини. Коли ця риса помітна у викопних рештках, це означає, що знайдений вид стоїть значно ближче в еволюційному ряду до людини розумної.

Іншою важливою фізіологічною зміною, потрібною для перетворення на сучасну людину, виступила пряма постава і її похідні риси. Відколи люди випрямилися й стали звично ходити вертикально, покращилася терморегуляція їхніх тіл. Крім того, оскільки поверхня розташованого вертикально тіла менше опромінюється сонячним світлом, ніж у чотириногих, відпала потреба в хутрі. Додатковою перевагою зникнення хутра стало ефективніше охолодження тіла. Разом з оголенням шкіри розвинулися пітні залози, які зробили ще ефективнішою терморегуляцію. У сухому й гарячому кліматі відсутність хутра і вироблення поту дозволило людям охолоджуватися швидше за інших тварин. Зникненню хутра, можливо, сприяв і статевий добір, якщо люди віддавали перевагу менш волохатим партнерам. Усе це було важливим для підтримання людського рівня обміну речовин, такого важливого для наших енерговитратних мізків.

Іще одна характеристика сучасної людини — параболічна щелепна дуга. Еволюція зубної системи людини налічує багато причин і наслідків; структура щелепи — один з важливих чинників класифікації копалин. Величина зубів у роду Homo зменшилася відносно загальних розмірів тіла. Меншими стали, зокрема, ікла: це є важливим, адже значить, що самці Homo більше не потребували великих зубів, як інші примати, для боротьби за право парування.

У міру того як щелепна дуга ставала більш параболічною, форма обличчя мінялася, даючи більше місця для артикуляції розмаїтих приголосних і для резонансу голосних, тобто роблячи більший масив звуків доступним людському мовленню.

Щоб підбити підсумки людської еволюції відносно інших приматів і краще зрозуміти викопні дані, важливо ознайомитися із філогенетичним деревом приматів на с. 43.

Розглядаючи викопні рештки в порядку їхнього встановленого віку, ми бачимо, що першим розгалуженням дерева приматів, яке з’єднує людей (і шимпанзе), є, імовірно, Sahelanthropus tchadensis (буквально «чадська людина з області Сахель»; назва області споріднена з найменуванням найбільшої у світі пустелі — Сахари). Сахельантроп є потенційною прямою ланкою між людиною і шимпанзе, проте більш вірогідною гіпотезою є та, що він, як і орорин (Orrorin tugenensis), і ардипітек, був одним з перших гомінінів, показаних у нижній частині малюнка 4. Повторення назв унизу і вгорі вказує на дві панівні гіпотези щодо цих викопних решток гомінінів.

Він жив близько 7 мільйонів років тому. Хоча в нас є тільки частини черепа, нижня щелепа й зуби сахельантропа, він виступає важливою частиною історії еволюції людини розумної, адже демонструє кілька відмінних між собою, проте однаково важливих пояснень. Він навіть може бути «розгалуженням» філогенетичного дерева, на якому шимпанзе відділилися від людей (малюнок 4).

Перш ніж завершити дискусію про сходження гомінінів, корисно буде порівняти зародки пізнавальних і комунікативних здібностей інших людиноподібних мавп, для того щоб глибше зрозуміти природу різних еволюційних шляхів (якщо такі існують), що ведуть до мови.

Ссавці — найрозумніші з усіх істот тваринного царства. Примати — найрозумніші зі ссавців, а люди — із приматів. Отже, люди — найрозумніші з усіх тварин. Це, можливо, не так і багато каже нам. Зрештою, наш розум є причиною того, що ми вбиваємо одне одного й ведемо війни. Наші мізки — водночас і дар, і прокляття. Медузи цілком вільно існують без мозку.

І з усім цим, людська мова є можливою тільки завдяки нашому розумові. Люди — єдині істоти, що користуються символами й взаємодіють між собою, щоб ефективніше спілкуватися. І на відміну від інших тварин, спілкуючись, люди майже ніколи не кажуть усього, що думають, даючи слухачеві добудовувати сенси.

Існує кілька передумов, або, як їх часто називають, платформ, необхідних для мови13. Двома з них є культура і «теорія розуму» — усвідомлення того, що всі люди мають однакові когнітивні здібності. Культура — не менш важливий елемент, але зараз ми зосередимося на теорії розуму, тому що вона також допоможе нам оцінити ту область пізнання, щодо якої людина регулярно заявляє свою унікальність серед інших тварин, — ідеться про здатність «читати» думки інших. Хоча справжня здатність бачити або чути чужі думки залишається фантастичною, є певна частка істини в тому, що люди можуть угадувати те, що думає інша людина, і використовувати ці знання як ключ до спілкування.

Для вчених-когнітивістів, таких як Робер Лерц, читання думок є «здатністю пов’язувати ментальний стан — віру, намір, досвід сприйняття — інших із повсякденним і непрямим спостереженням поведінки в контексті певного середовища»14. Прикладом такого «читання» може слугувати сцена із чоловіком, який тримає в руці пакет з покупками, стоїть перед входом у будинок і вільною рукою риється в кишені. Особа, знайома із замками й ключами, а також зі звичаєм замикати дім, легко здогадається, що ця людина шукає ключ і має намір увійти в будинок. Навіть у такому простому сценарії задіяно дуже багато культурних відомостей. Мешканці Амазонії, які не мають ані замків, ані ключів, не здогадаються, чому людина соває рукою в кишені. Проте будь-хто з людей, найімовірніше, зрозуміє, що ця людина має певний намір, ціль, що її дії не є випадковими. Це є наслідком того, що мозок усіх людей улаштований дуже подібно, — про це загалом каже теорія розуму. Особи, які страждають на розлади аутистичного спектра, можуть не зрозуміти дій цієї людини, позаяк є причини вважати, що деякі форми цих розладів пов’язані з браком саме такого усвідомлення.

Мова виконує свою функцію лише тому, що одні люди вважають, що інші мислять так само, як вони, до тієї міри, аби зрозуміти, що вони кажуть. Коли хтось висловлює, що думає, він робить це, вірячи, що його слухач здатний зрозуміти почуте, зробити висновки й зіставити слова зі своїм досвідом. Відповідно, виникає питання: чи самі лише люди в усьому тваринному царстві мають таку здібність. Якщо її мають й інші істоти, яке її значення для їхньої системи комунікації, пізнання й еволюції людської мови?

Вивчення поведінки тварин (так само як вивчення когнітивних здібностей дітей, які ще не вміють говорити) — справа надзвичайно важка через ризик надмірної інтерпретації. Розгляньмо один приклад з моїх польових досліджень: амазонського ґедзя. Укуси цих комах неймовірно болючі, тому що вони (тільки їхні самиці) висмоктують кров, буквально роздираючи шкіру. Як на біду, місце укусу ще й довгий час опісля нестерпно свербить. Ідучи через сельву, ви майже напевне дістанете чимало «дарунків» у вигляді укусів цих комах, а також їхніх злочинних спільників — москітів, ос і ще одного меншого виду кровосисних мух. Особливим у ґедзях є те, що вони неначе знають, у яке місце ви зараз не дивитеся!

На певному рівні можна припустити, що амазонські ґедзі мають розум, яким здатні осягнути людську поведінку. Хоча справедливо, що вони нібито мають стратегію вибору місця на тілі (одяг не є для них перепоною, вони легко прокушують джинси й бавовняну футболку), інтерпретуючи поведінку інших тварин, — та чи можна вважати, що ґедзі мають план пиття крові, який ґрунтується на інтерпретації сприйняття своєї жертви? Сумнівно.

Інше пояснення каже, що ґедзі генетично запрограмовані, щоб кусати більш темні ділянки шкіри жертви — затінені частини наших кінцівок. Такі частини одночасно є найменш видимими для самої жертви. Люди часто наділяють людськими рисами і сприймають як розумно сплановані ті дії, які, найімовірніше, мають суто фізіологічні причини.

Повертаючись до приматів і тварин загалом: існує чимало серйозних досліджень, які уникають надмірної інтерпретації поведінки тварин15. Однією з найбільших проблем у давній науковій дискусії, чи мають тварини пізнавальні здібності бодай у чомусь подібні до людських, є глибоко зациклене припущення, що пізнання вимагає мови, людської мови, а значить, тварини не можуть пізнавати світ, бо не мають мови. Це є необґрунтованим твердженням про те, що тільки люди мають розум і здатні пізнавати, щодо чого ще не проведено студій. Такі ідеї є хибними через антропоцентричну постановку питання.

Походить цей погляд із праць Рене Декарта, написаних у XVII столітті; філософ вважав, що тільки люди «мислять, отже — існують». Декартова думка, як дехто гадає, пригальмувала студії людського пізнання, бо назвала недоречним порівняльне вивчення еволюції розуму. Його погляд також вплинув на дослідження нелюдських істот, безапеляційно оголосивши всіх тварин позбавленими ментального життя.

За Декартом, не-люди не мають ані свідомості, ані думок, ані почуттів. На додачу до цього, його опінія, що людський розум відділений від тілесного досвіду, інстинктивно привела до його лінгвістичної теорії пізнання, за якою мислять лише ті, хто має мову.

Проте, як влучно відзначив філософ Пол Черчленд: «Серед багатьох інших недоліків, вона [думка, що тільки люди мислять, бо мислення вимагає мови] заперечує будь-яке теоретичне розуміння будь-чого тваринами, адже вони не діляться з нами своїми думками та поглядами»16.

Думка, яка заперечує здатність пізнання світу нелюдськими істотами, заперечує саму еволюцію. Чи говоримо ми про природу невисловлюваного знання, чи про будь-які інші когнітивні або фізичні здібності, наші дослідження мусять керуватися даними і бути застосовуваними до порівняльної біології, інакше вони будуть позбавлені будь-якої пояснювальної адекватності. Пізнання світу тваринами допомагає розуміти важливість еволюційної теорії, а порівняльна біологія — збагнути сутність нашого пізнання. Воно також дає нам змогу глибоко зазирнути в те, як тіло людини й тіла інших тварин включено в процес пізнання.

Головна проблема в ігноруванні тваринного пізнання така: ми фактично відмовляємося від розгляду типу пізнання, який могли мати наші предки до появи мови. Їхній домовний стан є когнітивним фундаментом, на якому виникла мова. Якщо до мови не було пізнання, як вважав Декарт й інші, то питання, як мова виникла, стає неможливим для дослідження.

Певна річ, є й такі мислителі, які вважають, що мова не розвивалася поступово, отже, нам не знайти її коренів у жодному іншому виді тварин. Згідно з їхньою думкою, граматичний стрижень мови миттєво з’явився внаслідок мутації, давши світові такого собі лінгвістичного Прометея, чиї супергени швидко поширилися на весь людський вид.

З іншого боку, деякі науковці експериментально досліджують питання, чи мають примати думки й бажання і чи здатні вони «читати» їх одне в одного. На обидві його частини вже можна з деякою впевненістю відповісти ствердно: примати мають таку здібність у тій чи іншій формі.

Тож люди, ймовірно, не самотні у світі зі своєю здатністю мислити й тлумачити чужі думки. Проте якщо інші примати, такі як шимпанзе з їхнім об’ємом мозку 275–450 см3, здатні зчитувати наміри інших істот, а також мати власні думки й бажання, тоді примати з мозком у 500 см3 з роду австралопітек або Homo, чий об’єм мозку 950–1400 см3, мають іще розвиненіші пізнавальні здібності й соціальне розуміння.

І тварини, і викопні рештки ясно свідчать, що людина свої унікальні здібності набувала крихітними кроками. І завдячуємо ми цими знаннями шукачам копалин.

Кропітка робота зі збирання скам’янілостей і спроби витворити з них культурні й анатомічні свідчення про походження нашого виду вимагають великої фізичної снаги — здатності зносити спеку, задуху, відлучення від дому й небезпеку, що вряди-годи також трапляється в польовій роботі палеонтолога. Часами ця робота перетворюється на запеклу конкурентну боротьбу, де в тебе зусібіч летять грудки бруду.

Та попри всю тяжкість і небезпеку палеонтологічних досліджень, 1 січня 1987 року в журналі «Природа» вийшла стаття, де містилися реальні погрози відібрати всю наукову славу й силу в палеонтологів і віддати її генетикам у білих халатах. Праця під заголовком «Мітохондріальна ДНК і людська еволюція», написана Ребеккою Канн, Марком Стоункінгом і Алланом Вілсоном, стверджувала, що дані генетики точно встановили: ДНК сучасної людини розумної походить від одного зразка жіночої мітохондріальної ДНК віком у 200 тисяч років, знайденого в Африці.

Це був вибух бомби. Чи могло бути правдою, що троє людей у комфортабельній лабораторії раз і назавжди поклали край усім суперечкам навколо «африканської» та мультирегіональної гіпотез? Прибічники першої вважали, що людина розумна виникла в Африці й мігрувала звідти, замінивши собою всі інші види Homo на Землі. Другі стверджували, що всі сучасні люди розвинулися з різних ліній нащадків людини прямоходячої в різних кутках світу.

Виявилося, що мультирегіональна гіпотеза є, в основному, неправильною. Коли дослідження було опубліковано вперше, теорія «мітохондріальної Єви» зазнала критики, зокрема з боку прихильників мультирегіональної гіпотези. Однак вона з успіхом пройшла перевірку і тепер широко визнається палеонтологами, біологами й генетиками. У цьому бою лабораторні вчені перемогли польових.

Але перш ніж зрозуміти важливість «мітохондріальної Єви» для походження мови, слід іще раз переглянути, які наукові відкриття привели до цього висновку. Ця теорія наголошує на понятті молекулярного годинника, на якому ґрунтується історія «мітохондріальної Єви». Заснована десь на початку 60-х років ХХ століття й уперше опублікована Лайнесом Полінгом і Емілем Цукеркандлем, ідея молекулярного годинника походить зі спостереження, що зміни амінокислот у певного виду є сталими в часі. Тому, знаючи відмінності в амінокислотах двох видів, ми можемо визначити, коли вони відділилися від спільного предка.

Як часто буває з науковими відкриттями, невдовзі інші вчені розвинули цю ідею. Відтак у 1968 році Мото Кімура надрукував у «Природі» знамениту статтю «Темп еволюції на молекулярному рівні». Праця Кімури заклала основи «нейтральної теорії молекулярної еволюції». Вона є протилежною дарвінівській у тому сенсі, що на місце природного добору Кімура поставив залежність більшості еволюційних змін від генетичного дрейфу, що спричиняється випадковими нейтральними варіаціями в організмах. Оскільки ці зміни не впливають на здатність до виживання, організм може передавати їх у своїх генах звичайним способом життєздатним і плідним нащадкам.

Застосовуючи теорію молекулярного годинника до мітохондріальної ДНК, узятої в людей по всьому світу, було висунуто припущення, що всі нині живі люди розумні походять від однієї жінки (яку прозвали Щасливицею або «мітохондріальною Євою»), яка мешкала в Африці близько 200 тисячоліть тому. Іншими словами, лише одна жінка з минулого дала нерозривну гілку доньок, що тягнеться дотепер, і передала в такий спосіб свою мітохондріальну ДНК усім нині живим людям.

Отже, рід Homo народився в «Матінці Африці». Та якщо життя в Африці було таким добрим, чому, як і коли наші предки Homo звідти пішли?

10 У книжці Daniel Lieberman, The Evolution of the Human Head (Cambridge, MA: The Belknap Press of Harvard University Press, 2011) наведено чудову дискусію про еволюцію людської голови та пов’язану з цим еволюцію пізнання. Велика частина дискусії в цьому розділі походить із моєї праці Language: The Cultural Tool (London/New York: Profile/Vintage, 2012).

11 Люди здатні переслідувати здобич із кількох причин. По-перше, на відміну від усіх чотириногих, вони схильні до тяжчого дихання під час бігу. По-друге, відсутність хутра, здатність до пітніння і пряма постава людини (завдяки якій більша поверхня тіла випаровує рідину) дозволяють їй ефективніше охолоджуватися, ніж чотириногим. Людина, що біжить за конем, за інших рівних умов, зрештою дожене його.

12 Це обговорюється в двох відносно нещодавно виданих книжках: Frances D. Burton, Fire: The Spark that Ignited Human Evolution (Albuquerque: University of New Mexico Press) і Richard Wrangham, Catching Fire: How Cooking Made Us Human (New York: Basic Books, 2009).

13 Платформи детально розглянуто в моїй книжці Language: The Cultural Tool.

14 Robert W. Lurz, Mindreading Animals: The Debate Over What Animals Know About Other Minds (Cambridge, MA: MIT Press, 2011).

15 Назву кілька: Robert Lurz, Mindreading Animals; Sue Taylor Parker, Robert W. Mitchell and H. Lyn Miles (eds), The Mentalities of Gorillas and Orangutans: Comparative Perspectives (Cambridge University Press, 2006); Daria Maestripieri (ed), Primate Psychology (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2005); Carl Safina, Beyond Words: What Animals Think and Feel (New York: Holt, 2015; книжка призначена для широкого кола читачів); і Hal Whitehead, Luke Rendell, The Cultural Lives of Whales and Dolphins (University of Chicago Press, 2014).

16 Paul M. Churchland, Plato’s Camera: How the Physical Brain Captures a Landscape of Abstract Universals (Cambridge, MA: MIT Press, 2013), p. 22.

3. Вихід гомінінів

Ми мандруємо, дехто — усе життя, у пошуках інших країн, інших життів, інших душ.

Анаїс Нін

Найвправніший мисливець. Найкращий у спілкуванні. Найвідважніший мандрівник. Мабуть, найвитриваліший бігун на Землі — людина прямоходяча була неперевершеним дивом для свого часу. Жодна інша істота не контрастувала так різко з усіма тваринами, що коли-небудь жили у світі. І неандертальці, і люди розумні народилися від нього й попервах перебували в його тіні. Ми не були новітніми істотами. Вони — були. Людина розумна — лише вдосконалена модель Homo. Еректус першим вирушив у путь. Вони були первісними мандрівниками, яких вела вдалечінь уява.

Певна річ, подорожування як таке почалося не з Homo. Є чимало видів, які пересуваються з місця на місце. Міграція спричинює конкуренцію з місцевими видами. Рід Homo тут нічим не вирізнявся. Проте його представники почали мандрувати так давно, що, попри африканське походження, їхні перші викопні рештки було знайдено в Азії — в Індонезії та Китаї. Пізніше рештки інших видів Homo відкрили в Європі: в Іспанії, Франції та Німеччині. Як вони потрапили в ті місця? Просто пішки обійти світ здається майже нездійсненною задачею для людини. Але це сталося. І для Homo, з їхньою не баченою раніше витривалістю, цей перехід був не таким важким, як може здатися.

На початку людина прямоходяча й інші види Homo були мисливцями та збирачами. Через це їм доводилося часто пересуватися: вони виснажували ресурси їстівної флори та фауни в кожному регіоні за відносно короткий період. Мисливці-збирачі зазвичай день у день відходять від свого селища далі й далі. Часом вони можуть повертатися в розбитий табір, та коли харчів на території навколо селища стає менше, переселяються в нові місця, багаті свіжими джерелами білків і рослинної їжі.

Пересічний збирач проходить у день не більше ніж п’ятнадцять кілометрів. Припустімо, що їхні спільноти переселяються чотири рази на рік і кожне нове селище лежить на відстані одного дня руху збирачів від іншого. Це дає нам шістдесят кілометрів за рік. З таким темпом, як довго спільнота людей прямоходячих долала відстань від Африки до Пекіна або Індонезії — двох локацій, де було знайдено їхні викопні рештки? Поділивши 10 тисяч кілометрів (приблизну відстань від Східної Африки до місць розкопок у Китаї), на шістдесят (відстань у кілометрах, яку людина прямоходяча, за моїми дуже консервативними підрахунками, проходила за рік), одержуємо 167 років — за цей час еректус перетнув би всю Євразію, рухаючись нормальним темпом. А якщо популяції людини прямоходячої мали інші причини мандрувати: наприклад, тікаючи від ворожих сусідів або кліматичних катастроф (повеней, посух), вони могли пересуватися навіть швидше, потенційно скорочуючи потрібний час до одного року в крайньому випадку. Аналогічно, якщо вони рухалися повільно, приміром, знаходили на шляху рясні харчові ресурси, то мандри зайняли довший період. Так чи інакше, еректус цілком мав снагу опанувати великі регіони світу лише за тисячу років — невеликий термін з погляду еволюції.

Під час перших подорожей популяції людей прямоходячих не стикалися з іншими видами людей. У кожне з місць вони прибували першими. Їм були доступні всі природні ресурси світу, до їхніх послуг була вся Земля. Прямоходячі чоловіки й жінки були найпершими й найвідважнішими піонерами нашого виду.

Упродовж усієї сучасної історії завжди існували біженці й мігранти, ті, хто тікав від воєн і голоду, шукаючи кращого життя або ж просто вдовольняючи жагу мандрів. Рід Homo — і людина розумна, і її предки — завжди був родом мандрівним. Та, на відміну від інших видів, усі Homo, певно, говорили про свої міграції. І їхні бесіди про подорожі робили ці пересування приємнішими. Люди мігрують не так, як інші ссавці. Ми — розумні — плануємо наші подорожі, переглядаємо їх, прославляємо їх і шкодуємо про них. Еректус, вочевидь, не відрізнявся від нас у цьому, як свідчать викопні рештки.

Цей свідомий рух до незвіданого був однією з когнітивних здібностей, яка виникла в людини на довгому шляху до статусу розумної. Їхня новознайдена свідомість була станом душі, який перевищував свідомість тваринну. Поступово розум наших предків став включати рефлексію, самосвідомість: вони були здатні мислити не лише як «я свідомий X», але також і як «я свідомий того, що свідомий X». Це «свідомість свідомості», і вона полегшила подорожування так само, як і думки про символи, які вже почали виникати в їхніх культурах, що стрімко ускладнювалися. Види Homo, найімовірніше, почали свої переселення під впливом самосвідомості. Еректус, певно, був першою у світі істотою, свідомою самої себе. А також першою, наділеною уявою. (Уява — це вміння мислити у вигляді «чого немає, але могло б бути»).

Людина прямоходяча почала ділитися цінностями, унікальними для людського суспільства. У спільнотах стали виникати соціальні ролі, розуміння того, що певні члени груп є в чомусь кращими за інших. Ці предки почали запам’ятовувати й організовувати знання, одержувані з навколишнього світу й від своїх ближніх. Цих речей вони навчали своїх дітей. Це очевидно з постійно вдосконалюваних знарядь, жител, селищ і суспільних організацій, знайдених у викопних рештках. Люди ставали кмітливішими. Вони набували культури. Відтак вони перетнули комунікаційно-мовний поріг.

З людиною прямоходячою відбулися зміни, яких не зазнавав жоден інший вид на планеті. Їхні досягнення у самопізнанні цілком імовірно дали їм змогу (зрештою) говорити про свої почуття — любов, ненависть, страх, бажання, самотність і щастя, — характеризувати, класифікувати їх, визначати їхній контекст. Наші предки, найімовірніше, також почали спостерігати за своїми близькими під час мандрів. І ці знання, що накопичувалися під час міграцій у їхній висхідній культурі, зрештою підштовхнули до винайдення певної форми мови (за допомогою свого відносно великого мозку). Зростання культури чинило еволюційний тиск на еректуса, який змусив його розвиватися ще ефективніше й набувати мовних здібностей разом із формуванням мозку, тіла й мовленнєвого апарату, потрібних для реалізації цих здібностей повною мірою. Водночас, у проміжках між культурою і мовою, еректус мав би формувати те, що можна назвати «темною матерією розуму» — мовчазне структуроване знання, вишикувані за пріоритетом цінності й соціальні ролі. «Темна матерія» надзвичайно важлива для тлумачення і впорядкування людських апперцепцій (досвід, який впливає на наш розвиток, зберігається в несвідомому і створює індивідуальну психологію).

Психологія кожної людини прямоходячої взаємодіяла із психологіями інших у суспільстві, даючи культуру. Еректус рухався гостинними й придатними для проходу смугами Східної Африки, доки не залишив цей материк, спершу опинившись на Близькому Сході, відтак попростувавши Євразією й островами через моря. То були аргонавти плейстоцену. І, дійшовши кінцевого пункту, вони стали складнішими, ніж були на початку. Вони краще харчувалися.

Мисливська вправність і м’ясна дієта давали їм енергію для мандрів. До того ж полювання дає дещо більше, ніж м’ясо і жир. Мисливці-збирачі живляться шкірою, кістками й тельбухами. Вони з’їдають усю тварину: від голови до ніг. Кістки споживають, розколюючи їх і вискрібаючи з них мозок. Потім стругають уламки кісток так тонко, щоб їх легко можна було їсти, або ж розварюють до м’якості. Після поглинання великої маси тваринних білків і кальцію вони можуть відпочити день-два, перш ніж іти на нове полювання, залежно від розміру здобичі. Як і сучасні мисливці-збирачі, людина прямоходяча вміла керувати вогнем. Вона не тільки вбивала краще за інших, а й харчувалася краще й здоровіше. Усе це трансформувало її тіло і мозок. Вогонь у часи мандрів мав бути великою підмогою, даючи можливість рухатися вдень і розмовляти біля багаття ввечері, утворюючи міцні зв’язки всередині спільноти.

Усі, хто мав змогу разом з мисливцями-збирачами переслідувати дичину на відстані кількох кілометрів без перепочинку, знає радість мисливської вечірньої бесіди при вогнищі. Часом мисливці вкладаються спати просто поруч з убитою здобиччю, бо не мають сил повернутися в селище. Наступного дня, знову добре підживившись, прямоходячі, певно, зв’язували залишки лозою або просто перекидали великі частини туші (ногу або цілу чверть) через плече й прямували додому, до своїх сімей. Якщо ж сім’я була з ними, вони могли залишатися біля місця полювання надовше. Поки вистачало м’яса з попереднього полювання, табір міг стояти на місці, відтак експедиція рухалася далі. Імовірно, вони переносили своє селище в місця успішного полювання, надто якщо там було вдосталь їстівних рослин або дичини.

Чи легко було подорожувати Африкою в часи людей прямоходячих? У той період — близько 2 мільйонів років тому — клімат Африки дуже відрізнявся від нинішнього. Тоді був активним так званий Сахарський насос. Пустелі Сахари тоді не існувало. Натомість уся Північна Африка була вкрита рясними лісами, що тягнулися через Близький Схід по всій Азії. Величезні площі, які зараз є безводними пустелями, мали багату флору і фауну. Це екокліматичне багатство різко контрастує з теперішньою Північною Африкою, і умови явно сприяли кочівництву й дослідництву людини прямоходячої. У той час відбувалися й великі зміни в людських генах, які, на мою думку, мали полегшити географічне поширення еректуса, навіть і за відсутності Сахарського насоса.

Людина прямоходяча була справжнім дивом. Та, попри весь щиро заслужений захват, ці люди не зрівняються з «розумними», ба навіть із неандертальцями. Насправді це були просто перші гомініни, які звично ходили прямо, і перші, кого можна назвати людьми. Вони були першими тлумачами свого бачення, першими носіями культури й найдавнішими оповідачами на планеті. Пращурами і неандертальців, і людей розумних. Їхні черепи й тіла ставали дедалі сучаснішими, хоча вони досі мали випнуті вперед щелепи, які робили їх подібними на мавп (малюнок 5).

Що насправді відомо про людину прямоходячу? Чи мала вона мову, чи це була просто купка гарчливих печерних людей? Як і в більшості інших людських занять, незнання випереджає знання. Перш ніж ми зрозуміємо роль цих предків в еволюції роду Homo, нам слід багато про них дізнатися.

З іншого боку, про чимало речей, щодо яких дослідники похапцем складають гіпотези, відомо менше, ніж ми хотіли б. Тому нікому не слід кидати ті ідеї, які підтримуються фактами, нехай поки що хисткими. З певної причини підгрупа людей прямоходячих надумала покинути Африку близько 1,8 млн років тому. Ця подорож розпочалася лише через кілька сотень тисяч років, що минули від їхньої появи. Невдовзі після того (з геологічного погляду, дуже скоро: через 200 тисяч років) підтверджені свідчення вказують на їхню присутність у Південній Африці, на Близькому Сході, у сучасній Грузії, Європі, Китаї та на острові Ява.

Людина прямоходяча розвинулася в плейстоцені з австралопітека.

Їхні тіла ставали більшими. Збільшувався й мозок. Складнішим ставало суспільство. Швидко розвивалися технології. Чому ці зміни почалися саме в плейстоцені? Чому не пізніше, не раніше? Чи був це простий збіг? Більшість вважає, що ні. Епоха плейстоцену поставила проблему виживання так, як вона ще ніколи до того не поставала перед гомінінами. Швидкі зміни клімату, наступ і відступ льодовиків, видозміни у флорі та фауні — ось деякі з труднощів, до яких гомініни були змушені призвичаюватися.

Згідно з певними класифікаціями, незадовго після і до еректуса існували (паралельно або у близькій послідовності) інші види Homo: людина вміла (Homo habilis), людина працююча (Homo ergaster), гейдельберзька людина (Homo heidelbergensis), людина рудольфійська (Homo rudolfensis) та інші. Але, як уже було сказано, більшість цих видів роду Homo нас зараз не цікавлять: ми зосереджуємося на людині прямоходячій, неандертальцеві та людині розумній. Більшість інших видів Homo є нечіткими, й, можливо, є лише підвидами прямоходячої. Проте історія еволюції людської мови фактично не міняється від того, виступає її головним героєм людина прямоходяча чи людина працююча (ерґастер).

Розглядаючи такий спрощений набір видів Homo, ми можемо з високою ймовірністю стверджувати, що людина прямоходяча близько 1,9 млн років тому вже добре просунулася на шляху до винайдення мови. Прямоходячі користувалися знаряддями. Розмір їхнього мозку збільшився під дією кількох чинників: переваг удосконалення знарядь, потреби в кращій комунікації для відстежування суспільних відносин, подорожування і необхідності вживатися в мінливе середовище. У той час як клімат у Східній Африці ставав посушливим і холодним, еректус вирушив у похід на південь материка.

Не можна вважати збігом, що найбільші зміни та новації в людській психології, пізнанні, соціальності, комунікації, технологіях і культурі (поруч з якими всі сучасні винаходи й розробки схожі на карликів) припали на плейстоцен. У цей період льодові щити кілька разів укривали Північну півкулю. Деякі з гомінідів, що передували роду Homo, фізіологічно пристосувалися до більшої посушливості клімату. Парантроп, рід «кремезних» австралопітекових, сучасний людині прямоходячій, відростив більші зуби з товстішою емаллю, щоб харчуватися насінням, яке в той час стало більшим і міцнішим.

Натомість еректус у розв’язанні задач, які ставило довкілля, покладався на культуру. Замість зубів він користувався камінням, щоб розколювати насінини, додавши в такий спосіб культурного тиску в еволюцію інтелекту, який, своєю чергою, допоміг створювати кращі знаряддя. Цю подію я назвав «першою культурною революцією» — під час неї наші предки культурно змінилися у відповідь на випробування, яким піддало їх довкілля.

Саме в цей час, 2 млн років тому, з’явився зафіксований в археологічних записах спільний набір кам’яних знарядь, названий олдувайським (на честь місця, де родина Лікі вперше знайшла його зразки — урочища Олдувай). Цей комплект знарядь, можливо, хоча й не напевне, спершу використовувався австралопітековими. Схожими, хоч і не ідентичними, знаряддями можуть послуговуватися й інші людиноподібні мавпи (способами, дуже відмінними від людських), проте їм для цього потрібні тривалі тренування. Хай хто був їхніми першими користувачами, і людина прямоходяча, й інші види Homo активно працювали цими знаряддями. Їхня поява свідчить про початок культури. А зародження культури означає мовну еволюцію й фізіологічні адаптації.

Олдувайський набір знарядь, показаний на малюнку 6, був створений способом відшаровування, який починався як дуже простий і зрештою привів до формування вельми складних умінь.

Хоч іноді стверджують, що такі тварини, як видри, шимпанзе й орангутани, мають «культуру», судячи з їхнього вміння користуватися знаряддями, справжня культура не обмежується цим. Так само культура не є лише передаванням технології знарядь й інших знань від одного покоління до іншого шляхом імітації та прямого навчання. Культура обростає цінностями, структурами знань і соціальними ролями людей та їхніх творінь. Це значить, що навіть знаряддя мають певний сенс. Через це вони викликають у думці члена культури ті задачі, яким слугують, навіть тоді, коли ці задачі безпосередньо не виконуються. Кам’яна сокира на землі може викликати спогади про часи, коли її брали із собою в мандри. Вона також може нагадати про її попереднього користувача.

Отже, культурні підґрунтя включають у себе набагато більше, ніж використання знарядь у пізнанні. Коли орангутан на Борнео б’є палицею рибу, наче остенем, або шимпанзе підставляє стілець, щоб перелізти через паркан, або видра каменем розбиває мушлю, це ще не значить, що ці тварини мають культуру. Вони користуються знаряддям (і, можливо, навіть передають ці вміння) за відсутності культури. Хоч яким вражаючим є користування знаряддями, явище культури виходить далеко за межі цих контекстних артефактів. Завдяки цьому знаряддя, що виникли в певній культурі, можуть передавати певні значення й тоді, коли не використовуються. Представник культури, у якій є лопати й ножиці, знає, для чого слугують лопати й ножиці, навіть коли ці справи не виконуються. Самі знаряддя викликають згадку про діяльність. За межами культури знаряддя не утворюють абстрактних зв’язків із цінностями, соціальними ролями чи знаннєвими структурами. З’ясувати цю відмінність легко, дослідивши факти про те, що знаряддя виникають у системі, а не як одноразові винаходи, випадково зроблені окремими родинами чи особами. Ми можемо дискутувати, чи мають знаряддя значення в розрізненні соціальних ролей, або пробувати визначити їхню цінність за відношенням до інших знарядь у культурі. Чи послуговуються ними всі, чи тільки дехто? Чи є в них спеціальне призначення?

Іншою ознакою виникнення культури серед популяцій людини прямоходячої був уже згаданий вище факт її фізіологічної адаптації до рідкісного для тварин способу життя: утворення пар — суспільних структур, у яких чоловіки та жінки перебувають тривалий час, чоловіки годують і захищають жінок і дітей в обмін на майже ексклюзивну сексуальну доступність. Парування зафіксовано не тільки археологічними розкопками стоянок людини прямоходячої, а також випливає зі зменшення розміру їхніх ікл і згладжування статевого диморфізму. Наявність парування й знарядь свідчить про виникнення сімейних комірок і кооперації.

Цей погляд на кооперацію в людей міцно підтверджується археологією. Еректус блукав Близьким Сходом поблизу Йордану, між Мертвим морем на півдні та Долиною Гула на півночі, доки не спинився в місці, знаному тепер як Ґешер Бенот Яаков. На цьому майданчику, вік якого оцінюють не менш ніж у 790 000 років, знайдено зразки ашельських знарядь, леваллуазьких знарядь, свідчення про керування вогнем, організоване життя селища, хижі, у яких виконувалися соціально спеціалізовані роботи різних видів, та ніші пам’ятки культури людини прямоходячої. Імовірно, еректус зупинявся тут на шляху з Африки.

Технології прямоходячих були вражаючими. Вони будували селища, у яких проглядається центральне планування і, принаймні частково, поступове будівництво під суспільним наглядом (як видно це в Ґешер Бенот Яаков). Це явне свідчення культурних цінностей, організованого знання і соціальних ролей. Утім такі селища є лише одним з прикладів технологій та організаційного новаторства людей прямоходячих.

Інший приклад можна побачити в маршрутах їхнього пересування. Коли фахівці позначили на карті шляхи мандрів еректуса по світу, було зроблено цікаве спостереження: ці люди наче навмисне подорожували в геологічно нестабільні зони. Вони йшли маршрутом, відомим як Пліо-Плейстоценовий Тетіс (колишнім узбережжям іще давнішого океану), який давав природну географічну стежку вздовж областей геологічної нестабільності17.

Чи виявиться це зрештою правильним, чи ні, але думка, що геологія відігравала значну роль у виборі шляху міграції людини прямоходячої, і це не були просто хаотичні пересування світом, дає нам певні ключі до розуміння процесів мислення цього виду. Усі люди приймають рішення і підкріплюють їх свідченнями. Було б надзвичайно дивним, якби людина прямоходяча не мала причини повертати у своїх мандрах ліворуч або праворуч. Попри велику роль культури, Пліо-Плейстоценовий Тетіс пропонує одну просту можливість — а саме те, що еректус ішов за «контуром землі». На обраному ним шляху траплялися сприятливі геологічні умови. Якщо це так, то знахідка дуже цікава. Проте, перш ніж ми з упевненістю станемо інтерпретувати маршрути еректуса як культурні й когнітивно обґрунтовані, а не просто пов’язані з умовами полювання на певних тварин, нам слід порівняти ці шляхи зі шляхами міграції інших тварин, що покинули Африку. Тоді ми зможемо визначити, чи людина прямоходяча просто йшла слідом за іншими тваринами, ведена голодом, а не культурними цінностями і знаннєвими структурами.

Можливість того, що еректус мандрував бодай частково під впливом культурних орієнтирів чи іншого свідомого прийняття рішень, підтверджується ще й іншими знахідками. Одним з найбільших сюрпризів в історії археології (а їх у ній траплялося чимало) було відкриття ашельських знарядь на індонезійському острові Флорес у 2004 році. Цій знахідці певною мірою передувало інше відкриття, зроблене в 1957 році Теодором Верхувеном, голландським археологом і місіонером: він знайшов кістки стегодонів — вимерлої родини хоботних, спорідненої з мастодонами, мамонтами й слонами, — на тому самому острові. Стегодони, як і сучасні слони, добре вміли плавати. За спостереженнями, стада слонів можуть плавати в африканських озерах по дві доби. Відомо, що вони пропливали морем аж сорок вісім кілометрів (це менше, ніж відстань до острова Флорес у ті часи, тобто 750 тисяч років тому).

Флорес належить до групи Малих Зондських островів у східній Індонезії. 24-кілометрова протока, що відділяє його від найближчого острова, звідки прийшли стегодони, мала б становити серйозну перепону для ссавців, які переслідували в її водах плавучі рослини. Проте знаряддя, знайдені поруч із обвугленими кістками цих істот, являють собою ще більшу загадку. Як вони туди потрапили? Цим знаряддям майже 800 тисяч років. І острів у жодну з епох не був з’єднаний з іншим суходолом. Він завжди був оточений глибокою водою. І все ж таки еректус потрапив на Флорес. Як же?

На відміну від стегодонів, перепливти туди люди прямоходячі не могли. Навіть угледівши землю на небокраї та надумавши відвідати її, вони не змогли б туди перебратися плавом через сильну течію. Ця так звана Велика тихоокеанська течія омиває острови Індонезії, включно зі Флоресом. Подолати їх могли б тільки найдобірніші з атлетів. З усім цим, ми маємо свідчення про відносно велику популяцію людини прямоходячої на цьому острові. Засновниками її могли би стати не менше п’ятдесяти осіб. Видається малоймовірним, що всі вони вирушили б на колодах або вплав через зрадливі течії протоки, навіть побачивши, як її перепливають стегодони. У них мусив бути мотив, упевненість у тому, що на острові на них чекає багато харчів.

Думка, що група засновників перетнула протоку по одному-двоє без попереднього плану, — хибна, бо вона означала би п’ятдесят або більше «аварій», у яких усі вижили б. Для гарантованого виживання всі люди мали би прибути на острів впродовж короткого періоду, а це означає нереальну кількість збігів обставин. Існує, звісно, можливість того, що через протоку вирушала ціла флотилія колод, з якої п’ятдесят або більше досягли протилежного берега. І хоча це не применшує рішучості й заповзятливості еректуса в подорожі на Флорес, таким способом важко пояснити поселення на Сокотрі та інших островах, описаних нижче, які лежать за лінією горизонту і вимагають гострої уяви й дослідницького прагнення від досить великої популяції людей прямоходячих, які мусили би прибути на острови впродовж короткого часу, щоб гарантовано вижити там. На додачу до всього цього, археолог Роберт Беднарік та інші представили широкі й переконливі свідчення, що людина прямоходяча будувала морські судна і плавала морями в різні часи, починаючи з нижнього палеоліту (близько 800 тисяч років тому, за три чверті мільйона років до перших морських подорожей людини розумної). Беднарік навіть збудував і випробував копії бамбукових плотів, які, на його думку, робили прямоходячі, виготовляв з бамбуку посудини для прісної води й використовував технології, доступні в ті часи.

Багато археологів знайшли свідчення про технології еректуса, які змушують переглянути думку, що він спілкувався не самим лише гарчанням, а мав у своїй мові слова (що вважається цілком природним для людини розумної). Інші приклади технологій і мистецтва людини прямоходячої включають у себе прикраси, знаряддя з кістки, використання кольору в живописі, дерев’яні вироби, однобічні ножі, бурини (кам’яні долота) і протоіконічне палеомистецтво18.

Підсумувавши всі ці свідчення, можна з майже повною впевненістю сказати, що людина прямоходяча мала розвинену культуру. Але, знов-таки, «культура» означає більше, ніж уміння створювати знаряддя і передавати наступним поколінням знання про те, як їх робити. Культура включає в себе мислення в символах і проекцію цього мислення на світ навколо. Інакше кажучи, культура — не в самих речах, а в тому, як їх інтерпретує і сприймає суспільство, яке ними користується. Культура трансформує «речі» в символи та сенси. Тож якщо в еректуса були символи, значить він мав і мову.

Гіпотеза про існування культури в людей прямоходячих іще більше зміцнюється, якщо врахувати, що Флорес — не єдиний острів, який вони змогли заселити. І хоча від дерев’яних або бамбукових човнів, у яких вони, ймовірно, мандрували, за мільйон років не залишилося й сліду, факти, що вони заселили ізольовані острови, недоступні плавом і не видимі з іншого берега, неабияк свідчать на користь цілеспрямованого подорожування у відкритому морі. Цей висновок здається обґрунтованим, попри те що найдавнішими човнами, від яких збереглися фізичні сліди, є довбанки з епохи верхнього палеоліту, яким лише кілька тисяч років.

Відносно недавно, у 2008 році, російські дослідники відкрили дуже примітивні кам’яні знаряддя на ізольованому острові Сокотра, що лежить на відстані 240 кілометрів від Сомалійського півострова й за 400 кілометрів від узбережжя Ємену. Датуються вони приблизно тими самими часами, що й знахідки на Флоресі, — від 500 тисяч до 1 мільйона років.

Можна уявити, що на подорож на Флорес людей надихнуло споглядання стегодонів, які перепливали протоку. Проте цим не пояснити новаторство, рішучий виступ назустріч невідомому й абстрактне мислення, що його виявили популяції людини прямоходячої, які вирушили на Сокотру, Крит, Флорес й інші острови. Такі вояжі явно мали характер дослідження, що вимагає певної форми абстрактного мислення, яке виходить за межі «тут і зараз», сягає від зримого до уявного. Існування уяви свідчить про існування абстрактного мислення. Якщо скласти разом течії, що їх мав подолати еректус на шляху до Флореса, і невідомість, перед якою він постав, вирушаючи на Сокотру, стає зрозуміло, що люди прямоходячі діяли разом задля спільної мети, послуговуючись новітніми технологіями. Такі досягнення передбачають здатність до комунікації на більш високому рівні, ніж мали будь-які інші істоти до того часу.

Авжеж, є імовірність, що люди прямоходячі ніколи не мали наміру мандрувати морями, а натомість будували плоти, щоб рибалити при березі, і були віднесені вітрами до сусідніх островів (або ж на погибель у відкрите море). Вряди-годи так, певно, й бувало. Таку долю іноді мають і сучасні моряки. Проте навіть ця можливість свідчить, що людина прямоходяча мала достатньо мови, аби будувати плоти. Проте гіпотеза «віднесення вітром» не може пояснити існування поселень, які ми бачимо на різних островах від моря Флорес до Аденської затоки. Для облаштування й подальшого культурного розвитку таких поселень потрібно було не менше 40–50 чоловіків, жінок і дітей людини прямоходячої, які прибули б туди одночасно.

То якою ж мовою спілкувалися прямоходячі? Якою могла би бути мінімальна форма спілкування, потрібна їм? Імовірною відповіддю на це є те, що я називаю «мовою G1». У цій мові символи (слова або жести) впорядковуються звичайним способом, так, як вони висловлюються (наприклад, «підмет-присудок-додаток» у реченні «Джон побачив Мері»), проте інтерпретація символів у цьому погодженому порядку може бути вільною (що може здаватися дещо суперечливим). Отже, «Мері вдарити Джон» може у першому випадку означати, що Мері вдарила Джона, проте в інших контекстах може тлумачитися як «Мері вдарив Джон» або «Мері наскочила на Джона». Контекст, у якому висловлюються фрази, а також те, що відомо мовцеві та слухачеві про Мері з Джоном, у поєднанні із загальними культурними знаннями і погодженим порядком слів визначатимуть інтерпретацію. Попри все, «мова G1» є справжньою мовою. Це не «протомова» (якісно відмінна від «справжньої» мови). Вона може висловлювати все, чого потребує певна культура, і «розширятися», уміщаючи додаткові потреби, які виникають, коли культура ускладнюється. Візьмімо такий приклад, як «No shirt. No shoes. No service»19. Він може мати кілька значень, проте члени американської культури (щонайменше) тлумачать його як встановлене правило певного закладу, дарма що в самих словах прямої вказівки на це фактично немає. Культура виступає смисловим фільтром висловлювання. Інший такий фільтр — граматика. У такому разі «Мері вдарила Джона» може означати, що Мері завдала удару або наскочила на Джона, проте в ній навряд чи вдасться побачити значення «Джон наскочив на Мері» через порядок слів, установлений граматикою, який виступає в ролі (слабкого) фільтра можливих сенсів висловлювання. Якщо граматичний фільтр є не таким тонким, як це буває в мовах G1, роль культури в поясненні сенсу стає ще більшою, хоч вона і так повсякчас присутня в усіх мовах.

Археологічні свідчення ведуть до висновку, що людина прямоходяча володіла творчим мисленням і культурою. Іншими словами, незважаючи на скепсис деяких дослідників, еректус говорив, творив і організовував свою спільноту за принципами культури. По-іншому пояснити культурні свідчення неможливо. Прямоходячі були мореплавцями й виробниками не лише технологічно цікавих ручних знарядь, від нижньопалеолітичних олдувайських до верхньопалеолітичних мустьєрських, але також і суден, здатних перетнути великі водні простори. Спільноти людей прямоходячих, такі як у Ґешер Бенот Яаков, розробляли культурну спеціалізацію задач. Еректус умів поводитися з вогнем, як видно зі знахідок на деяких його стоянках.

Утім, знову-таки, мова й мовлення прямоходячих могли значно відрізнятися від мови й мовлення сучасних людей, але прямоходячі без сумніву мали повноцінні мови. Щойно в них з’явилися символи, порядок використання цих символів і значення, частково детерміновані цими компонентами в поєднанні з контекстом, — у них виникла мова. З низки причин очевидно, що вони послуговувалися не тільки усною мовою, а й мали жести, які допомагали їм у спілкуванні. Ані жестові мови, ані музика, ані керування висотою звука (як у співі) не могли виникнути раніше за інше (див. розділ 10). Прості мови (G1) виникали разом з граматикою, яка, в супроводі висотної модуляції та жестів, дала найефективнішу систему комунікації, що будь-коли бачив світ. Це мінімальна форма можливої мови.

Мовлення еректуса, хоч як воно звучало, — питання важливе, але вторинне. Більший мозок, довше користування мовою і більш розвинений мовленнєвий апарат людини розумної дають нам значну перевагу. Завдяки їм мови людей розумних є досконалішими в сенсі багатшого словника і, можливо, складнішого (ієрархічного й рекурсивного) синтаксису. З усім цим, найважливішим є те, що еректус не користувався якоюсь «недолюдською протомовою».

За визначенням, протомова є не повністю розвиненою людською мовою, а радше «достатньо доброю» системою для найрудиментарнішого спілкування. Проте мова, якою, судячи з усього, користувалися люди прямоходячі, цілком годилася б не лише для них, а й для сучасних людей розумних, залежно від потреб конкретних культур, оскільки мова G1 є придатною для комунікації не меншою мірою, ніж мова G3.

Еректус мандрував майже по всьому світу, хоча, згідно з поточними свідченнями, не досягнув Америки, Австралії та Нової Зеландії. Проте потрапив у багато інших місць. Ось короткий перелік стоянок людини прямоходячої та часових меж їхнього існування:

Близький Схід

Ґешер Бенот Яаков (790 тисяч років тому)

Ерк-аль-Ахмар (1,95 млн років тому)

Убейдія (1,4 млн років тому)

Бізат Рухама (1,96 млн років тому)

Італія

Пірро Норд (1,6 млн років тому)

Туреччина

Дурсунлу (до 1 млн років тому)

Іран

Кашафруд (до 1 млн років тому)

Пакистан

Ріват (до 1 млн років тому)

Пагорби Паббі (до 1 млн років тому)

Грузія (до 1 млн років тому)

Іспанія (до 1 млн років тому)

Індонезія (близько 1 млн років тому)

Китай (до 1 млн років тому)

Варто ще раз повторити, що в повсякденні спільноти людей прямоходячих мусили дбати про своїх дітей і разом вибудовувати стратегії. Їм доводилося планувати, як ми робимо це зараз: де полювати, кому із чоловіків залишатися стерегти жінок і дітей, а кому — іти по харчі. Вони потребували обміну інформацією про певні знаки на шляху, про наявність дичини в околицях, про те, як доглядати хворих, навіть якщо це означало не більше, ніж просто годувати їх. Ми, звісно, можемо тільки гадати, як саме вони це робили чи як добре їхні спільноти розумілися й могли планувати свої дії, як дбали одне про одного і як вели своє буденне життя. Проте, беручи за приклад життя сучасних мисливців-збирачів і додавши до цього археологічні свідчення про рівень інтелекту, який мусив бути в еректуса, ми можемо робити вельми ймовірні припущення.

Спільноти прямоходячих також мусили вчитися оцінювати інших і знаходити з ними контакт. У мандрах з ними опинялися ошуканці та ледарі. Можливо, убивці. Траплялися поранення. Їм конче треба було діяти спільно. Ці труднощі виробляли в них інтелект і культурні зв’язки, день у день дедалі тісніші, а з ними — цінності й пріоритети.

Люди прямоходячі не просто йшли собі вервечкою або хаотично сновигали світом. Вони були організовані. Вони були кмітливі. Це було суспільство культурних людей. І в них мусила існувати мова.

І все ж таки, що це була за мова? У нашій дискусії навколо видів Homo настав час докладніше розглянути природу цієї мови.

17 В одній онлайн-дискусії (athenapub.com/13sunda.htm) автори Рой Ларік із Шорського культурного центру в м. Евклід (штат Огайо), Расселл Л. Сіошон з Відділу антропології Університету штату Айова і Яді Займ з геологічного факультету Бадунгського технологічного інституту (Індонезія) дійшли думки: скам’янілості, які презентують найперші з популяцій людини прямоходячої, тепер відомі нам з розкопок на вершинах Рифтової долини Східної Африки та Кавказьких гір, які становлять межу між південно-східною Європою і південно-західною Азією, а також з вулканічних схилів зони Зондського розламу. Середземноморські археологічні майданчики, що презентують ці групи, можуть бути присутніми в північному Алжирі (Айн-Ганех), іспанській Андалузії (Орсе) і в пустелі Негев (Ерк-аль-Ахмар). Пізніші археологічні розкопки олдувайського субхрону відомі з передніх схилів Гімалаїв (Ріват у Пакистані) та південного Китаю (Лонґупо). Пліо-плейстоценових м’ясоїдних, пов’язаних із людьми, також знайшли в Греції (басейн Міґдонії). Подібність між цими майданчиками навела на нову інтерпретацію перших прямоходячих. Усі ці місця належать до трансконтинентального геотектонічного коридора Тетісу — велетенського шва на південному марґінесі Євразійської континентальної плити, яка має видовження в південний бік у вигляді Східноафриканського рифту і Зондського розламу. Глобальний часовий маркер безпосередньо передує і охоплює всі ці місця — олдувайський субхрон (від 1,96 до 1,79 млн років тому). Враховуючи коридор і субхрон, ми можемо вважати біогеографію людини прямоходячої не східноафриканською чи східноазіатською, а такою, що належить до Пліо-Плейстоценового Тетісу.

18 Однобічні ножі виготовлялися шляхом відшаровування одного краю каменя під гострим кутом. Така конструкція давала змогу натискати на тупий край вказівним пальцем і різати протилежним гострим краєм. Досліди засвідчили, що кам’яний однобічний ніж розрізає шкіру тварини так само швидко, як сталевий (lithiccastinglab.com/gallery-pages/aurignacbackedknifeag7large.htm).

19 З англ. — буквально «Немає сорочки. Немає взуття. Немає обслуговування». — Прим. пер.

4. Усі говорять мовою знаків

... під «семіозом» я розумію ... дію або вплив, який є або включає в себе поєднання трьох суб’єктів, таких як знак, його об’єкт і його інтерпретант...

Чарльз Сандерз Пірс (1907)

Що таке мова? Чи є мова справді винаходом людини прямоходячої? Зараз варто знову озвучити базовий принцип: мова виникає від злиття людської винахідливості, історії, фізичної та когнітивної еволюції. Винаходами, що підвели людство до мов, якими воно послуговується нині, були спершу малюнки, потім — символи.

Археологічні свідчення також підтверджують порядок, який передбачив Ч. С. Пірс: першими явилися індекси, потім — ікони (іконічні знаки) і зрештою — символи. У доісторичних пам’ятках індекси ми знаходимо раніше за ікони, а ікони — раніше за символи. Більше того: індексами користуються фактично всі істоти, іконічними знаками — лише деякі, а символами — винятково люди. Хоча Пірс насправді вважав, що ікони є простішими за індекси, він міркував переважно про те, як людина виробляє індекси, а не те, як ці знаки трапляються в самій природі (принаймні так це уявляється мені)20.

Газетні заголовки, правила в магазинах, назви фільмів й інші незвичайні форми сучасної мови вряди-годи нагадують нам про те, якою простою може бути мова. У кінематографі є кілька відомих прикладів можливої давньої мови

Ти Джейн. Я Тарзан.

Їсти. Пити. Чоловік. Жінка.

А ще у вивісках:

No shirt. No shoes. No service. (Немає сорочки. Немає взуття. Немає обслуговування)

No ticket. No wash. (Немає квитка. Немає миття).

Схожі приклади ми бачимо й на рекламних щитах: «Випив. За кермо. За ґрати».

Попри всю граматичну простоту, ми чудово розуміємо ці висловлювання. Можна збудувати аналогічні речення будь-якою мовою — і вони будуть зрозумілі всім носіям цієї мови. Наприклад, бразильською португальською:

Olimpiadas Rio. Crime, sujeira.

(Олімпіада, Ріо. Злочинність, бруд).

Voce feio. Eu bonito.

(Ти потворний. Я гарний).

Sem lengo. Sem documento.

(Без носовичка. Без документів)21.

Ці приклади цікаві тим, що доводять: люди здатні інтерпретувати мову, навіть якщо вона не структурована граматично. Мова людей прямоходячих, імовірно, була не складнішою за ці висловлювання, хоча цілком могла бути й значно заплутанішою. Спільним в усіх цих прикладах, утім, є те, що мова чудово функціонує навіть із недостатньою детермінацією — і це є справедливим як для мов людей прямоходячих, так і для мов людини розумної. Для розуміння мови, людей, культур контекст є конче важливим. До тлумачення його слід підходити із цілісної перспективи. Яким був організм, його зв’язки із середовищем і те, що він винайшов? Ці питання виникають під впливом цілісного погляду на винайдення й еволюцію мови.

Ці ідеї докладно розглянув антрополог Аґустін Фуентес з Університету Нотр-Дам у штаті Індіана. Він висуває поняття «розширеного еволюційного синтезу». Під цим Фуентес розуміє те, що дослідникам не слід говорити про еволюцію окремих ознак виду, таких як людська мова, а натомість слід розуміти еволюцію істоти загалом: її поведінку, фізіологію та психологію, їхніх ніш і взаємодії з іншими видами. Фуентес стверджує, що повна картина людського виду одночасно охоплює біологію, культуру й психологію, з чого складається синтетичне розуміння розширеної еволюції. Разом із цим Фуентес заявляє, що сучасні моделі, які пояснюють сутність культури і способи її взаємодії з людською психікою й тілом, розроблені погано, принаймні в тому аспекті, що не існує широкого консенсусу з питання «чим є культура?». Проте елементи культури і способи їхньої взаємодії з нами є очевидними. Багато з тих самих рис і властивостей середовища, які ми вважаємо частиною еволюції мови, визначені недостатньо, і їхньому розумінню бракує загального прийняття фахівцями. Для теорії еволюції мови абсолютно необхідне розуміння суспільних ролей, культури та їхньої взаємодії з окремими функціями пізнання. Проте єдиної думки, що значать ці поняття, немає. Хоча будова нашого тіла досліджена дещо краще, навіть щодо його фізичного складу існують величезні розбіжності в міркуваннях.

Аби краще зрозуміти чинники середовища, які впливали на нашу еволюцію, варто спершу визначити це соціальне середовище, почавши з невловимого поняття «культура». Теорія культури є підґрунтям розуміння еволюції мови. Насправді не може бути адекватної теорії еволюції мови без стрункої теорії культури. Одна з ідей культури (моя) — така:

Культура є абстрактною мережею, що формує і з’єднує соціальні ролі, ієрархічно структурує галузі знань і цінності. Культура є динамічною, рухливою, її інтерпретація вряди-годи міняється. Ролі, знання й цінності культури містяться тільки в організмі (мозок є одним з наших органів) і в поведінці її членів22.

Культура є абстракцією, оскільки її неможливо торкнутися, побачити чи відчути — вона не надається для прямого спостереження. Однак продукти культури, такі як мистецтво, бібліотеки, політичні ролі, їжа, література, наука, релігія, стиль, архітектура, терпимість і нетерпимість, — речі неабстрактні, зримі й відчутні. Культура як динамічна сила існує тільки в суспільних індивідуумах. Члени будь-якого суспільства поділяють культуру, коли спільно визнають певний набір цінностей і їхні відносні пріоритети. Члени однієї культури, своєю чергою, поділяють знання й соціальні ролі. Побачити, як застосовуються знання й цінності, а також одержати приклади очікувань від різних соціальних ролей можна у вчинках окремих членів суспільства. Культура — це вчинки.

Кожна сучасна людина, як і кожна людина прямоходяча в минулому, вивчає своє місце в суспільстві, те, що є більш і менш важливим для неї як для члена суспільства, і знання, які є спільними для всіх його членів. Через слово і приклад ці речі передаються нащадкам. І в минулому, і нині всі люди навчалися їх. Так само, як інші істоти.

У наш час серед частини дослідників популярною є теорія походження мови, відмінна від тієї, яку я просуваю в цій книжці. Згідно з нею, мова є безтілесним об’єктом, чимось на зразок математичних формул. На цей погляд мова є не більш ніж певним типом граматики. Якщо такий тип граматики, ієрархічно-рекурсивний, не міститься у певній системі комунікації, то ця система не є мовою. Прибічники такої теорії також вважають, що граматика «з’явилася зненацька» близько 50–65 тисяч років тому як результат мутації. Ця думка, хоч і вельми поширена, має на свою користь напрочуд мало свідчень і виявляється значно гірше підкріпленою фактами, ніж ідея мови як винаходу, що згодом зазнав поступових змін серед усіх видів Homo, пристосовуючись до відмінних культур.

І хоча мову найлегше уявити саме як винахід, ідея мутації виявилася дуже впливовою. Вона походить із праць Ноама Хомського, який почав публікувати їх наприкінці 1950-х і, на думку декого, зараз є провідним лінгвістом світу. Проте думка Хомського, що мова є рекурсивною граматикою, — ані більше, ані менше — дуже специфічна. Уже в 1972 році в рецензії, яку для New York Review of Books написав американський філософ Джон Серл, було зазначено, якими химерними насправді є деякі з мовних концепцій Хомського23.

Його погляд незвичний, бо ми переконалися, що мова не має потреби в складній граматичній структурі. Дехто може, натомість, просто зіставити слова й прості фрази, дозволяючи контексту скеровувати їх тлумачення, як у прикладах на початку цього розділу. Головна проблема ідеї про мову як граматику зводиться до заниження оцінки джерела й значення мови. Моя думка, навпаки, у тому, що граматика є помічною для мови, проте серед мов світу трапляються різні рівні складності — це справедливо й щодо вимерлих мов людей прямоходячих. І ця складність може буди надзвичайно мінливою від мови до мови. Іншими словами, мова не є просто синонімом граматики. Це поєднання значення, форми, жесту й інтонації. Граматика допомагає мові. Але не підміняє її собою.

Мова, хай якою є її біологічне підґрунтя, формується психологією, історією та культурою. Я спробував показати, що це значить, на малюнку 7.

Аби дістатися внутрішнього механізму дійсної еволюції мови, слід розрізняти два альтернативні погляди на процес розвитку. Вони відомі як «уніформізм» і «катастрофізм».

Уніформізм вважає, що принципи, які діють у світі зараз, діяли в ньому завжди. Тобто сили, які рухають світом нині, є тими самими силами, що сформували його на початку. Уніформізм не заперечує можливості катастроф і катаклізмів, які також відіграють певну роль в історії та еволюції. Зрештою, усі вчені-уніформісти визнають Велике вимирання динозаврів, що відбулося близько 65 млн років тому, коли в районі півострова Юкатан із Землею зіткнувся астероїд. Проте вони заявляють, що катастрофічні події не є головними рушіями еволюції, тому не можна пояснювати зміни катастрофами без чітких і ясних свідчень цього.

Катастрофізм натомість звертається до таких грандіозних подій, як Усесвітній потоп або зростання рівня мутацій, як до частого пояснення походження й розвитку життя на Землі. Найлз Елдрідж і Стівен Джей Ґулд вважають, що більшість еволюційних змін були спричинені макроеволюційними стрибками, так званими сальтаціями. Сальтаційні моделі можуть дуже точно описувати певні приклади еволюційних змін. Але вони завжди потребують додаткових свідчень.

В основі більшості наукових дисциплін лежить саме уніформістський, а не катастрофістський підхід. У фізиці мало хто сумнівається в уніформістському характері змін. Закони фізики, як ми їх знаємо, не мінялися впродовж природної історії Всесвіту, принаймні після Великого вибуху. У геології праця Чарльза Лаєлла 1833 року «Принципи геології» стала відомою частково через його прихильність до уніформізму в дослідженнях ранньої історії Землі. Пристаючи на позицію уніформізму, ми визнаємо модель природного добору, яка спричинила трансформацію давніх форм життя в сучасні поступовими, «гомеопатичними» кроками.

У мовних студіях існують вагомі причини відкинути катастрофістські погляди, як у Хомського. Серед цих причин — недостатнє врахування ролі генетики й цілковите ігнорування впливу культури на появу мови. Крім цього, катастрофізм не враховує, що мутації є зайвими для мови, — пояснити мовну еволюцію можна без них. Говорити про мутації, не маючи незалежних свідчень, — позбавлено сенсу.

Узагалі, ідея мови як мутації нічого не прояснює в розумінні мовної еволюції. Натомість її картина є цілком стрункою без мутацій, із застосуванням самих лише поступових уніформістських принципів, які роблять гіпотези про специфічні «мовні» гени та мутації зайвими.

Для побудови теорії, певна річ, можна вільно припустити існування мутацій і будь-чого іншого. І мутації справді є одним з рушіїв еволюції. Проте золотим правилом у залученні мутацій в еволюційний процес є таке: «За відсутності свідчень не припускаймо див». Говорячи про мутації як вирішальну ланку еволюції людської мови, слід докладно описати еволюційні сили, що діяли в момент настання цієї мутації та призвели до її поширення, інакше це буде розмова про диво. Навіть якщо здатність до мови є мутацією, вона могла би тільки спричинити здатність оволодіння мовою в той час, коли (парадоксально) мови ще не було. Попри незбіг у часі потреби та мутації, той, хто висуває таку гіпотезу, мусив би також пояснити, яку перевагу для виживання мала ця риса — здатність до мови — у момент виникнення мутації. І таке пояснення виходить за межі умоглядного міркування. «Мова й граматика зробили думку яснішою» — буде тут недостатнім. Попри всю позірну правильність такого твердження, воно нічого не каже нам, як з’явилися мова й граматика. Так само воно нічого не каже, як вони поширилися — генетично або культурно. В усякому іншому разі, використання слова «мутація» є зайвим і спекулятивним. У цьому й полягає основна слабкість сальтаційної теорії походження мови (яку також можна назвати теорією «людей X»). Таке припущення взагалі непотрібне. Старий добрий дарвінівський природний добір пропонує набагато обґрунтованішу наукову основу.

Теорія раптової появи мови, відлуння якої ми бачимо в кількох працях палеонтолога Іена Теттерсолла, також багато в чому залежить від аргументів, яким бракує фактичного підтвердження. Уявіть фотографію яструба в небі з підписом «Тут водяться яструби». Якщо виключити можливість використання комп’ютерного фоторедактора, це зображення є міцним свідченням на користь правдивості такого підпису. З іншого боку, фотографія чистого неба з підписом «Тут немає яструбів» є набагато проблематичнішою. Вона дає нам лише відсутність свідчення. Вона не є міцним свідченням відсутності яструбів. Те, що в кадр не потрапив яструб, може бути простим збігом: насправді ж у цій місцині водиться сила яструбів. У такому випадку нам допомогли б інші дані: про відсутність певної флори та фауни, якій надають перевагу яструби, або ж про клімат, у якому яструби не виживають. Аналогічне міркування можна застосувати до заяв, що мова виникла як мутація або людина прямоходяча не послуговувалася символами. Якби це виявилося правдою і еректус у дійсності не мав би символів, тоді мало б сенс заперечувати наявність у нього мови. Натомість усе, що ми маємо змогу заявити, — що ніхто поки що не знайшов свідчень про символічні представлення у прямоходячих. З іншого боку, такі свідчення існують — вони містяться в даних про когнітивний «вибух», яким було позначено міграцію людини прямоходячої з Африки.

Ба більше: у сучасному світі існують мови, граматика яких має аспекти, що відображають стан тих мов, якими могли говорити люди прямоходячі, а саме — упорядкування символів за культурними конвенціями. У цьому випадку символи подаються в порядку, про який згодилися між собою члени певного суспільства. Наприклад, американці та британці воліють називати кольори своїх національних прапорів «червоний, білий і синій», а не «білий, червоний і синій». Символи та їхній порядок можуть часом бути нечіткими й амбівалентними, а значить, еректус потребував здатності використовувати контекст і культуру для повного тлумачення того, що кажуть інші.

Щоб повною мірою зрозуміти природу аргументу про відсутність свідчення, розгляньмо те, що нам зараз відомо про мови Амазонії, які без сумніву є повноцінними людськими мовами. Які відомості залишаться про ці мови, якщо всі їхні носії помруть і археологи знайдуть їхні кістки через 500 тисяч років? Якщо забути про словники, граматики й інші студії мов і культур народів Амазонії, опубліковані мовознавцями й антропологами, чи залишать ці мови й культури які-небудь матеріальні свідчення про здатність цих людей до мови або символічного мислення? Швидше за все, ні. Як було вказано вище, у такому далекому майбутті від них залишиться ще менше, ніж зараз лишилося від неандертальців, за винятком хіба що кількох культур, які виготовляють кераміку, таких як відома культура маражоара, відкрита на острові завбільшки зі Швейцарію в дельті Амазонки. Майже неможливо знайти прямі свідчення, чи мали вони мову, — те саме стосується й багатьох груп мисливців-збирачів.

Ми також не можемо безпосередньо довести, що мову мали люди розумні, які першими вийшли з Африки, або неандертальці, або денисовські люди, або прямоходячі, — утім було би приголомшливим дізнатися, що в них мов не було, з огляду на залишені ними культурні свідчення.

Отже, слід бути вельми обережним, роблячи висновок про те, що перші гомініни не мали мови, базуючись на самих лише даних про відсутність артефактів або того, що зазвичай визнають символами в доісторичних знахідках. За відсутності прямих свідчень найпростішою ідеєю еволюції мови є те, що виникла вона внаслідок процесу поступового природного зростання слідом за винайденням символів, яке, своєю чергою, стало можливим завдяки поступовій еволюції людського мозку і культури. Це означає, що тягар доказу лежить на тих, хто пропонує ідею мови як раптової мутації, а не тих, хто сприймає мовну еволюцію як поступовий однорідний процес, подібний до всього іншого, що ми знаємо про еволюцію людини.

В останні роки кілька палеоантропологів установили зв’язки між виготовленням знарядь і еволюцією мови24. Ці дослідники не послуговуються аргументом «відсутності свідчень». З усім цим, їхні студії начебто базуються на незвичному розумінні мови як головно граматики й словника, що не враховує загальної ролі та походження символів з абстрактної культури. Дослідники вивчали зростаючу складність знарядь праці та порівнювали її з імовірною складністю мови, виходячи з припущення, що синтаксис сучасних мов завжди включає складні засоби комбінування символів, такі як ієрархія та рекурсія. Крім цього, вони дискутували про відсутність символів у ранніх видів Homo, на противагу широкому використанню символів людиною розумною.

Зусилля з пояснення мови на ґрунті археологічних знахідок гідні захвату. Та, на жаль, у них часто запозичуються невдалі ідеї лінгвістики для підтвердження власних тез. Головна із цих «поганих» ідей — у тому, що буденні предмети не є самі по собі символами. Знаряддя стають символами, коли вони є продуктами культури. Якщо ми знайшли знаряддя, які свідчать про спільні цінності та знання в суспільстві, немає потреби шукати символів, інших, ніж ці знаряддя. Для шимпанзе знаряддя могли не бути символами, проте вони стали такими для людини прямоходячої. По-друге, граматика не має потреби у складному синтаксисі, а значить, її не має і мова. У наш час існує чимало груп, що користуються функціональними й повністю адекватними мовами, які, проте, не мають складного синтаксису, що його палеоантропологи часом прив’язують до існування складних знарядь праці. Однак такі культури також користуються складними знаряддями, що є цілковитою несподіванкою для теоретиків, які пропонують пряму паралель між розвитком знарядь праці та ускладненням мови.

Розуміння природної еволюції мови має також враховувати той факт, що мова є знаряддям культури для побудови суспільства. Складніші синтаксичні структури, які ми знаходимо в багатьох сучасних мовах (підрядні речення, іменникові звороти, складні слова та інші), не є головними в мові — вони є пізніми доповненнями, зробленими з культурних причин. «Висловлення думки», яке дехто вважає raison d’être мови, також є її другорядною рисою. Властивості сучасних мов і еволюційні факти свідчать проти цього й на користь комунікації як первинної функції мови. Водночас є сумніви щодо того, чи залежать одне від одного використання мови для мислення і для спілкування. Кожна із цих функцій підтримує іншу.

Проте якщо спілкування є базовою функцією мови, то людські мови мало чим відрізняються від комунікації інших тварин, як вважають деякі лінгвісти, філософи й нейробіологи. Комунікація, зрештою, властива всьому Царству Тварин. Люди — не єдині комунікатори в природі; лише найкращі з усіх. Але саме в цій якості міститься й унікальність людських мов.

Альтернативні гіпотези, певна річ, не слід просто відкидати, крім тих випадків, коли факти незаперечно свідчать проти них. Типовим є таке висловлювання:

Комунікація, тобто конкретне застосування екстерналізованої мови, не може бути її первинною функцією, визначальною властивістю мовних здібностей, — натомість більш прийнятною є традиційна концепція мови як інструменту думки. Щонайменше кожна мова включає в себе через синтаксис логічні процедури, які задовольняють цю базову властивість. Ми вважаємо властивість структурної залежності граматичних правил центральною25.

Чому ж багато дослідників, таких як автор цієї цитати, заявляють, що комунікація не є первинною функцією мови? Ця ідея не справляє враження інтуїтивно зрозумілої для більшості людей. Певна річ, те, що наукова ідея не збігається з так званим здоровим глуздом, не робить її автоматично неправильною, адже наукове судження часто відрізняється від думки пересічної людини. Проте в цьому випадку розглядається думка, що не всі люди є вправними у спілкуванні. Візьмімо два широко відомі приклади з англійської мови: «Flying planes can be dangerous» і «Visiting relatives can be a nuisance». Обидва вони двозначні. Перший може значити: «Літак у польоті буває небезпечним, бо може впасти на вас» і «Пілотування літака є вряди-годи ризикованим». Аналогічно другий має два значення: «Родичі, які гостюють у вас, не завжди в радість» і щось на зразок «Гостювання в мого діда і баби часом буває нудним». Дехто робить із цього висновок, що двозначність, наявна в комунікації, відсутня в мисленні. Отже, мова меншою мірою слугує обміну думками й інформацією. Якщо це так, то можна вважати, що основною метою мови є допомагати мисленню, а не спілкуванню.

Утім такий висновок не очевидний. Насамперед є дослідження Департаменту науки про мозок і пізнання Массачусетського технологічного інституту (МТІ), які пояснюють, що двозначність притаманна будь-якій системі комунікації26: вона допомагає зменшувати обсяг інформації, необхідної для запам’ятовування, підтримуючи цим ефективність комунікації. Тому, коли хтось каже «I want two» («Я хочу два»), ми знаємо, що він має на увазі «two» («два»), а не «too» («теж, також», що звучить так само), завдяки контексту. (Це, звісно суто англійські приклади, проте омофонія існує, мабуть, в усіх мовах). По-друге, двозначність і нечіткість рідко становлять проблему, оскільки контекст зазвичай дає слухачеві змогу вибрати те значення, яке хотів донести до нього мовець. Коли кажуть «Він зайшов у кімнату», значення займенника «він» — нечітке. Правильно інтерпретувати «він» можна лише володіючи разом зі співрозмовником достатньою інформацією, ким цей «він» є. По-третє, двозначність на письмі та в усному мовленні не є питомо проблематичною для мови. Вона радше виступає результатом поганого планування. Так, якщо хтось йтиме через клас і наштовхнеться на учнівську парту, ми не зробимо висновку, що людина йшла з якоюсь іншою метою, ніж пересунутися з місця на місце. Натомість скажемо, що тому, хто йшов, слід дивитися, куди він іде. Те саме стосується й мови: більшості двозначностей, нечіткостей і недомовок можна уникнути, обміркувавши й спланувавши своє висловлювання заздалегідь або записавши його на папері. Планування комунікації є так само корисним, як і планування будь-якої діяльності.

Думка, що мова не призначена первинно для спілкування, породжує ще одну проблему. Еволюція ніколи не створює досконалих систем. Вона радше нашвидкуруч майструє засоби з того, що трапляється першим. Мова, як і все інше в природі й житті, — недосконала. Комунікація часом уривається. Але те саме трапляється і з мисленням! Думка, що мислення кожного є абсолютно однозначним для нього самого, — лише припущення. Її ще треба перевірити. Іншим питанням, яке слід врахувати, є те, що нам аж ніяк не ясно, чи люди мислять мовою постійно або принаймні більшість часу. Багато людей, таких як біолог Франс де Ваал і письменник Темпл Ґрендлін, заявляють, що мислять картинками, а не словами. Можливість існування таких форм мислення потребує експериментального дослідження.

У наведеній вище цитаті про мову й комунікацію автори стверджують, що комунікація є «конкретним застосуванням» «екстерналізованої мови». Це дуже особлива думка. З неї випливає, що для досліджень надається тільки так звана інтерналізована (внутрішня) мова, або «І-мова». «І-мовою» мовець володіє, аби створювати висловлювану «екстерналізовану» мову («Е-мову»). Французька, англійська, іспанська є «Е-мовами», але знання мовців про те, що лежить в основі кожної з них, є «І-мовами».

Хоча дехто вважає, що вивчати можна тільки «І-мови», це несправедливо. «Е-мови» також піддаються дослідженню. У дійсності, якщо краще про це поміркувати, єдиним способом дізнатися щось про внутрішню мову людини є вивчення висловлювань її «Е-мовою». «Е-мови» — шлях до «І-мов».

Крім того, наші спроби аналізу будь-яких висловлювань і їхніх груп ґрунтуються на певній теорії. Взаємодія з мовцем є важливим джерелом свідчень, що мовець знає, незалежно від того, як ми його випробовуємо. Певна річ, очевидно, що будь-яка назва для «Е-мови», наприклад, «англійська», є абстрактною. Що таке «англійська мова», зрештою? Британці, австралійці, мешканці Ямайки й Каліфорнії говорять своїми варіантами її, але яка з них ближча до «справжньої» англійської? Як звучить «справжня» англійська? Які в неї граматичні правила? У світі побутує надто багато різних видів англійської, щоб з упевненістю казати, що таке «англійська». Ба більше, висловлювання, назви й розмови, які становлять корпус англійської мови, не вичерпують її як мову. Завжди знайдуться ще не зібрані дані з якогось варіанта англійської з певного куточка світу. У цьому сенсі виходить, англійська мова є абстракцією. Водночас висловлювання, які ми чуємо й читаємо, абстракціями не є. Це найконкретніші емпіричні джерела того, що знає мовець, що продукує культура і що люди в дійсності роблять. Припускати, що хтось ігнорує те, що люди насправді кажуть (їхні «прояви», як це називають), задля розуміння їхньої «компетенції» (того, що люди знають про свою мову, на відміну від того, що вони роблять), — те саме, що стверджувати, ніби університетські іспити не свідчать ні про що, бо оцінюють «прояви» (відповіді студентів), а не «компетенцію» (їхні справжні знання). Іспити, натомість, існують саме тому, що єдиним мірилом компетенції є саме прояви. Розуміючи компетенцію як знання, потрібні для розмови, називання чи побудови окремих висловлювань, дізнатися про те, що мовець знає, можливо тільки через те, що він каже.

Ніхто не вивчає знання людей безпосередньо. Таке припущення є звичайною помилкою міркування. Сприйняття знань відбувається через поведінку. Слід також пам’ятати, що цитата на сторінці 97 не враховує археологічних знахідок, які ясно показують, що не тільки мова, культура й комунікація були частинами одного кластера соціальних рис людського пізнання, а під впливом природного добору відбувалася повільна семіотична прогресія.

Ба більше, сприйняття комунікації як первинної мети мови полегшує розуміння того, що є найцікавішим у мові, — її суспільного застосунку. Так, для багатьох дослідників у студіях мови граматика посідає другорядне місце, порівняно до таких аспектів, як моделі інтерактивного спілкування, дискурсне відстежування теми, метафори, практичне застосування граматичних форм і культурний вплив на слова та їх поєднання. Згідно із цими ідеями та ґрунтуючись на всьому сказаному вище про еволюцію видів Homo, на передній план виходять три гіпотези походження людської мови. Кожна з них по-різному оцінює відносну важливість моменту виникнення граматики в процесі мовної еволюції.

Перша гіпотеза звучить так: «Граматика прийшла останньою». Згідно з нею, найважливішим і першим щаблем еволюції мови є виникнення символів. Граматика є радше пізнішою додачею. Мова існувала й до граматики. За цією думкою, граматиці, аби стати функціональною, знадобилося виникнення всього іншого в мові. Інакше кажучи, мова спершу потребувала символів, висловлювань і бесід, перш ніж створила граматику як структуру і в такий спосіб удосконалила нашу комунікацію.

Друга, доволі популярна, гіпотеза — «Граматика прийшла першою». За нею, еволюція мови була насамперед виникненням логічних властивостей мови, таких як синтаксис. Без них мови не існує. Символи, жести й інші компоненти мови, можливо, були в певній іншій формі й раніше, проте згодом виникли моделі, які звели все це вперше докупи, утворивши мову. За цією думкою, не існує мови без певного дуже особливого способу логічного міркування. Проте є простіша ідея: про те, що здатність «зліплювати» слова або символи в дедалі більші одиниці інформації — фрази, речення, оповіді, бесіди — є насправді основою всіх міркувань у мові. Ця «комбінаторність» робить можливою наше тлумачення слів — без неї ми насправді не можемо добре розуміти окремі складові висловлювань. Порівняймо: «Якщо дівчина гарна, то він побіжить до неї» та «Побіжить гарна якщо дівчина неї до він то». Структура скеровує інтерпретацію слів і з часом більш тонко відточує їхні значення, даючи іменники, дієслова та службові частини мови. Дехто вбачає в цьому, що форма є дуже специфічним різновидом рекурсії та ієрархії. За цим поглядом, мова є чимось більшим, ніж те, що схематично зображено на малюнку 8.

Діаграми такого типу зазвичай використовуються мовознавцями, щоб показати складові структури висловлювань. Попри те що ця структура може здатися складною (якою насправді не є), подання у вигляді дерева справді здається необхідним для розуміння того, як носії сучасної англійської мови будують речення. У цьому прикладі діаграма зображає одне речення «Білл бачив Ірвінга» як складову частину більшого речення, що починається словами «Джон сказав, що...».

Аналогічно, дієслівна фраза «...бачив Ірвінга» є частиною більшого «шматка» «Білл бачив Ірвінга». Далі психологи, когнітивісти, мовознавці та інші переконливо показали, що такі структури не є просто артефактами. Вони відображають те, що мовці певною мірою знають про свою мову. Граматичні структури, відомі кожному носію мови, є складнішими за ті, яких навчають на уроках розвитку писемного мовлення.

Тож третя гіпотеза опинилася десь поміж першими двома. Вона зветься «Граматика прийшла пізніше». Хоча символи з’явилися першими, еволюції мови знадобилася синергія між граматикою, символами та культурою, де кожен з елементів впливав на інші. Із цієї точки зору, структура, символи та культура є взаємозалежними, спільно породжуючи значення, жести, словесні конструкції й інтонації для формування кожного висловлювання.

Твердження, що форма речень з’явилася після винайдення символів, можна тлумачити по-різному. Аби краще зрозуміти цю ідею, корисно буде розглянути її в контексті двох інших гіпотез.

Кожна із цих можливостей відводить певну роль структурі в еволюції мови. Це пов’язано з тим, що лінгвістична форма має надзвичайну вагу в комунікації та мисленні людей. З іншого боку, заява, що побудова речень є найважливішою для мови, викликає запитання. Найбільшим з них є таке: чи діаграма на зразок тієї, що ми бачимо на малюнку 8, є необхідною або достатньою для людської мови з еволюційного погляду?

Для послідовників гіпотези «Граматика прийшла першою» ієрархічна структура є найважливішим з аспектів мови. І, знов-таки, ті, хто приймає цю гіпотезу, вважають, що мова виникла раптово лише 50 000 років тому. На їхню думку, мови не лише не існувало до появи людини розумної, але навіть після її приходу мови довгий час не було (адже вид Homo sapiens побутує на Землі понад 200 000 років). Раптова мутація, що сталася близько 50 000 років тому, вплинула не на всіх людей розумних, а тільки на «нащадків Прометея», яким випав щасливий квиток у цій мовно-генній лотереї. Ідея, що мутація справила вплив, через який зрештою більша частина виду опинилася в невигідному або, по-дарвінівськи кажучи, «менш гідному» становищі, не є дивною. Мутації, що дали невразливість до ДДТ, проявлялися в певних комах, завдяки чому вони та їхні нащадки змогли жити в середовищі, насиченому ДДТ, у той час як інші представники їхнього виду повимирали. Проте кожен, хто пропонує таку гіпотезу, зобов’язує себе пояснити її еволюційний зміст. Граматична мутація, яка є релевантною для еволюції мови, мусила зробити її носія та його рідних «більш гідними» за інших людей розумних, тобто більш здатними до виживання. Або ж це сприяло статевому добору, бо ті, хто вмів красно балакати, ставали привабливішими для протилежної статі, отже, більше парувалися й мали більше нащадків. Третя альтернатива: родина з мовним геном залишила свою територію і через ефект «пляшкового горлечка» стала засновницею популяції наступних людей розумних, у якій усі гарантовано мали цей таємничий «мовний ген»27.

Це різко контрастує із заявами, що мова виникала дуже поступово впродовж 3 мільйонів років і нині всі люди мають мову, як мали її, імовірно, усі давніші представники роду Homo.

Що найважливіше, ієрархічні граматики, структура яких аналогічна тій, що наведена на діаграмі-дереві, ті, що подаються як суттєві для мови в багатьох підходах до лінгвістичного аналізу й мовної еволюції, є не більш ніж побічним продуктом процесів обробки інформації, незалежних від граматики. Нобелівський лауреат Герберт Саймон написав про це на початку 60-х років ХХ століття в одній зі своїх найвідоміших монографій «Архітектура складності». Саймон казав:

...Центральною темою, що проходить крізь мої нотатки, є те, що складність часто набуває форми ієрархії, а ієрархічні системи мають певні спільні властивості, незалежно від їхнього специфічного змісту. Ієрархія, вважаю я, є однією із центральних структурних схем, якими користується архітектор складності.

І далі:

Я вже наводив приклад одного з типів ієрархії, який часто трапляється в суспільних науках: ідеться про формальну організацію. Компанії, уряди, університети — усі ці об’єднання мають чітку структуру «частин всередині частин». Проте формальна організація є не єдиним і навіть не найпоширенішим типом суспільної ієрархії. Майже всі суспільства мають елементарні комірки, які звуться сім’ями, що поєднуються у селища та племена, що утворюють більші угруповання тощо. Якщо ми складемо таблицю соціальних взаємодій («хто говорить із ким»), то скупчення тісних інтеракцій у ній покаже нам доволі чітку ієрархічну структуру. Групування в цій структурі може бути визначене операційно певною мірою частоти взаємодій у цій соціометричній матриці.

Ієрархія була б корисною для людей розумних як спосіб розуміння і конструювання суспільних взаємин, організації виконання задач і навіть структурування мови. Таку саму ієрархію ми бачимо й в облаштуванні стоянки людей прямоходячих у Ґешер Бенот Яаков. Утім потреба в ієрархії мала б виникати прямо пропорційно зростанню складності змісту спілкування («того, про що говорять») із прискоренням і ускладненням інформаційного потоку. Насичене інформацією спілкування, надто якщо воно відбувалося швидким темпом, типовим для людської мови, полегшувалося, як передбачив Саймон, особливим способом структурування.

Наприклад, перші три висловлювання, найімовірніше, є важчими для розуміння пересічним слухачем, ніж наступні три:

Місяць зроблений з пліснявого сиру. Так каже Пітер.

Місяць зроблений з пліснявого сиру. Так каже Пітер. Каже Джон.

Місяць зроблений з пліснявого сиру. Так каже Пітер. Каже Джон. Каже Мері. Каже Ірвінг. Каже Ральф.

Пітер каже, що Місяць зроблений з пліснявого сиру.

Джон каже, що Пітер каже, що Місяць зроблений з пліснявого сиру.

Ральф каже, що Ірвінг каже, що Мері каже, що Джон каже, що Пітер каже, що Місяць зроблений з пліснявого сиру.

Причина в тому, що в першій групі висловлювань бракує рекурсії: усі речення — незалежні й поставлені поспіль. Натомість у другій групі рекурсія є — там речення містяться всередині інших речень. Факт у тому, що через складність множинних цитат рекурсія допомагає нам ефективніше опрацьовувати такі висловлювання. І хоча поза контекстом речення звучать штучно, вони трапляються в англійській мові. Є, втім, і мови, яким бракує рекурсії, — вони здатні продукувати тільки речення з першої групи. У міру зростання потреб у складності з боку суспільства (наприклад, через взаємодію слухача чи мовця з дедалі більшою кількістю людей, яких він не знає) аналогічні потреби висуваються й до граматики, хоча кожну пару «суспільство–мова» слід розглядати окремо. У простих суспільствах може існувати складна граматика й навпаки.

Прибічник мутаційної гіпотези мусив би пояснити, чому не існує усталеної спеціалізації зон мозкової кори для мови й мовлення, а натомість, як не раз заявляли, частини мозку використовуються для різних задач28. Ріст префронтальної кори, який пов’язують із виготовленням знарядь праці та їхнім використанням, допоміг підготувати мозок до мови, забезпечивши когнітивне пальне, необхідне для дій, які потребують процедур або імпровізованих висловлювань. Це є формою екзаптації, еволюційного використання певного механізму, що виник для виконання однієї задачі, для іншої: так, до прикладу, язик, що з’явився для захоплення їжі, перебрав на себе функцію артикулювання звуків мовлення.

Граматика не може існувати без символів. Із цього випливає: попри те що граматика вдосконалює значення символів, вона мусить іти за символами в історичній еволюції мови.

Видається, що нелюдські істоти також користуються синтаксисом. Отже, граматика не є суто людською прерогативою. Візьмімо, до прикладу, папугу Алекса, який, згідно з багаторічними студіями Айрін Пепперберґ, говорив (так-сяк) англійською і навіть розумів граматику з рекурсією та гілчастою структурою29.

Люди еволюційно відійшли від когнітивної ригідності (побічного продукту інстинктів) і досягли когнітивної гнучкості та навчання на базі місцевих культурних і навіть екологічних обмежень. За таких припущень, будь-які подібності в граматиці мов світу не означають природженого характеру граматики. Вони радше свідчать про функціональну потребу для ефективного спілкування або ж про сприяння передачі інформації. Прикладом функціональної потреби можна вважати той факт, що в більшості мов прийменники з меншим семантичним змістом є коротшими за прийменники, більш насичені змістом: порівняймо «на» або «в» зі «стосовно» або «навколо». Приклад сприяння передачі інформації можна побачити в тому, що рідше вживані слова є більш передбачуваними за своєю формою, ніж ті, які мовці вживають часто. Так, дієслово «заповідати» (bequeath) як рідше вживане має просте відмінювання «I bequeath», «you bequeath», «she bequeaths», «we bequeath» і «everyone bequeaths» («я заповідаю», «ти заповідаєш», «вона заповідає», «ми заповідаємо», «всі заповідають») — цей загальний принцип відомий як закон Ціпфа. Натомість, широко вживане дієслово «бути» має неправильне відмінювання («I am», «you are», «he is», «we are» і «they are»). І функціональна потреба, і сприяння передачі інформації оптимізують мову як засіб комунікації.

Отже, хоча граматика не була еволюційно ані першою, ані останньою в людській мові, вона, без сумніву, явилася пізніше за символи. Цей висновок зроблено з того, що в людському спілкуванні зміст іде першим, а форма — другою. Граматика не спрощує передачу змісту — вона не є ані необхідною, ані достатньою для лінгвістичних значень.

І знову-таки: якщо граматика явилася пізніше, то що було до неї? Аби почати свій рух до мови, представники роду Homo повинні були пройти два засадові щаблі, які передували граматиці. Ми знаємо про це з викопних решток. Ікони, індекси та символи з’являються у палеонтологічних знахідках до свідчень про граматику, як це й мало бути з послідовністю знаків. Крім цього, передумови культури помітні частково в необхідності наміру й домовленості в появі символів. Насамкінець, мови без структурно-залежної граматики також існують. Еволюція мови йшла стежиною «семіотичної прогресії», показаної на малюнку 1, який ще раз наведено тут.

Розгляньмо необхідні для еволюції мови компоненти Пірсової семіотики, подані в цій діаграмі. Першими йдуть індекси. Вони існували ще до появи людей. Усі види тварин послуговуються індексами, які фізично пов’язані з тим, що вони презентують: запахи, сліди, зламані гілки, послід. Індекси є недовільними й ненавмисними зв’язками між формою та змістом. Якби тварини не вміли інтерпретувати індекси, леви ніколи не знайшли би своєї здобичі, гієни даремно шукали б падла, а мавпам заледве вдавалося б уникати змій і хижих птахів. Уміння видивлятися й розпізнавати індекси можна розвивати в собі, як роблять це слідопити й мисливці з корінних американців30.

Виховувати в собі такі здібності — корисно. Під час моїх походів в амазонській сельві та джунглях Мексики я бачив, що місцеві мешканці користуються індексами, аби з’ясувати, де вони, яка флора й фауна наповнює невидимі для них околиці, де шукати воду й у якому напрямку найкраще полювати. Люди шукають шлях у тропічному лісі нюхом, зором, слухом, дотиком і смаком. Ті, хто не знайомий з типовими для джунглів індексами, не помічають у них знаків, а сприймають випадкові запахи, звуки й т. д., не розуміючи їхнього значення.

Глибокі знання місцевих індексів можна назвати емічними (або внутрішніми)31. Індекси — надзвичайно важливий щабель у драбині людської комунікативної еволюції. Збагачуючись культурою, індекси набувають не баченої раніше важливості в комунікації.

Можна сказати, що індекси є метонімічною комунікацією з природою, у якій частина використовується на позначення цілого (як оленячий послід вказує, що тут побував олень, а відбитки кінських копит означають присутність коня). Попри те що здатність розпізнавати й інтерпретувати індекси може бути засвоєна через культуру, самі індекси не є достатніми для створення мови. Вони нерозривно фізично прив’язані до окремих предметів або істот, і через це їм бракує довільності й навмисності — двох обов’язкових компонентів символічної мови. Примітивні індекси відіграють у людській мові обмежену роль, бо для неї важливою є радше культурний, ніж необхідний зв’язок між формою та змістом.

Культурний зв’язок за відсутності прямого фізичного зв’язку або подібності між змістом і формою, що його позначає, призводить до різкого зростання кількості форм, які можуть бути асоційовані зі значеннями.

В англійській мові собаку називають «dog». В іспанській — «perro». А в португальській — «cão». Усе це — просто довільно обрані різними мовами символи на позначення собаки. Не існує глибинного зв’яку між звуками або літерами слова «dog» і свійським псом. Просто його так називає англійська мова. Отже, його форма не є необхідною, її культурно визначає домовленість. Відповідно, брак довільності значить, що індекси не можуть служити основою для мови. Утім довільність є більш пізнім кроком у семіотичній прогресії. Йому передує навмисність. (Мова насправді містить індекси з доданою навмисністю й довільністю, які виходять за межі примітивних індексів, наявних у більшості видів. Це такі слова, як «я», «тут», «це» тощо).

Навмисність — це властивість ментального спрямування до чогось або на щось, що вимагає розумової операції, або «позиція» уваги, спрямованої на щось. Навмисність є властивістю психіки всіх тварин. Знаки-ікони, малюнки, камінці, що нагадують обличчя, кістки, схожі на пеніс тощо, наділені навмисністю в передачі значення, позаяк вони тлумачаться (і зазвичай створюються) як такі, що мають вигляд, звук, смак і відчуття речей, які репрезентують. Ікони, такі як макапансґатська галька, «ерфудський манупорт» або Венера з Берехат-Рама, засвідчують найдавніший етап переходу від ненавмисних індексів до навмисного створення знаків. Об’єкт розглядається крізь фізичну подібність. Ікона позначає щось, навіть якщо вона не була навмисне створена. Навіть неіконічне мистецтво, таке як геометричне різьблення мушель з острова Ява (с. 118), демонструє злиття навмисності й репрезентації, що є найважливішим для всіх людських мов. Коли в іконах навмисність поєдналася з репрезентацією, люди стали щонайменше принципово здатними до ефективнішого спілкування. Зрештою, сучасні «емодзі» можуть виступати як своєрідна мова на базі піктограм. Проте «емодзі» залежні від сучасної граматики, з якої виникли, через складність інтерпретації та організації.

Наступним кроком є найважливіший для мови тип знака — символ. Будучи одночасно навмисним і довільним, символ являє собою найширший крок у бік сучасної мови, порівняно з індексом та іконою (попри те що два інші види знаків також містяться в мові). Хоча під символами часто розуміють слова, ними також можуть бути цілі речення.

Це наслідок еволюційної прогресії, яка була поступовою й охоплювала всі види Homo: ніхто з них не прокинувся одного ранку й не заговорив складною сучасною мовою, так само як жодна людиноподібна мавпа не прокинулася вранці чоловіком або жінкою. Я також не думаю, що хтось міг миттєво здобути вміння користуватися рекурсивними операціями граматичної побудови, шукаючи слів, які нагодилися б для таких операцій.

Іконічні знаки можуть формувати мову так, як не можуть цього робити образи або звуконаслідування. Є області, у яких іконічні звукові репрезентації є недовільними культурно значущими компонентами людської мови. Це означає, що вони відіграли певну роль у переході до символів, і ця подія була вирішальною для винайдення мови. Проілюструвати це нам допоможе приклад із мови, якою говорить ізольоване плем’я пірахан з корінного населення Бразильської Амазонії. У цій мові існує відмінність між мовленням чоловіків і жінок.

Мовлення жінки-пірахан звучить більш «гортанно», ніж у чоловіків. Це спричинено двома культурно мотивованими застосунками голосового апарату пірахан. Один з них пов’язаний з тим, що жінки артикулюють звуки глибше в ротовій порожнині, порівняно із чоловіками. Якщо чоловіки вимовляють звук /n/, торкаючись язиком позаду верхніх зубів, то в жінок місце артикуляції — глибше, за альвеолярним гребенем на твердому піднебінні (його можна намацати, провівши язиком за верхніми зубами).

Крім того, жінки-пірахан мають на один звук менше за чоловіків. Якщо останні послуговуються приголосними /p/, /t/, /h/, /s/, /b/, /g/ і /Ɂ/ («гортанним вибухом»), то в жінок замість /s/ використовується /h/. У чоловіків словом на позначення маніоки є «Ɂágaísi»; натомість, у жінок воно звучить «Ɂágaíhi». Використання різних типів артикуляції та різного числа фонем є способом іконічної репрезентації через звук соціального статусу й ґендеру мовця. Антрополог Майкл Сілверстайн з Чиказького університету широко вивчав цей клас мовних явищ, які він назвав «індексними маркерами суспільних стосунків».

За використання звуків індексні маркери стають частиною мовного явища — звукового символізму, який також віднедавна є предметом досліджень. Інститут Макса Планка в нідерландському місті Неймеген присвятив їм цілий центр.

Відповідність мовній еволюції звукового символізму, індексним маркерам, контрасту мовлення чоловіків і жінок племені пірахан й іншим явищам виявлено щонайменше на двох потенційних щаблях цієї еволюції. Перший — це імітування звуків. Воно може створити слова. Друге — використання звукових символів для побудови культурних відносин і розуміння природи. Проводячи дослідження серед банава, я записав, як декілька чоловіків імітують звуки тварин, на яких полюють (звуковий символізм). Через кілька тижнів дав послухати ці записи пірахан — не спорідненій з ними групі мисливців-збирачів. Їхня відповідь була така: «Банава знають сельву. Вони роблять це правильно». Такий звуковий символізм можна культивувати (як можна робити це з розпізнанням індексів тварин та інших компонентів екологічної ніші, де побутує певна група). Прослуховування звукових символів банава представниками племені пірахан виявилося достатнім, аби зрозуміти: банава більше схожі на них, ніж американці (від яких ті ніколи не чули точної імітації звуків тварин з їхнього середовища).

Однак за теорією Пірса, індексів, ікон і символів недостатньо, щоб мова почала функціонувати. Необхідно додати ще один компонент, який Пірс назвав «інтерпретантом». Він є сутністю, яка робить можливим використання символу для розуміння його об’єкта. Дієвість інтерпретантів залежить від певних аспектів знака. Наприклад, розгляньмо символ «eye» («око»). Його письмовий варіант має два компоненти — літери «e» й «y», — які окремо не несуть ніякого значення, проте в поєднанні утворюють англійське слово на позначення зовнішнього органа зору. Написане слово обмежене культурною домовленістю про форму й порядок літер «e», «y» і «e», з яких складається. З цієї причини, якщо перевернути /e/, перетворивши її на /ә/, то інтерпретант літери, а значить, і слова, яке містить її, буде втрачено. Проте, якщо написати крихітну або десятиметрову /e/, інтерпретант буде цілком збережено. Отже, розмір літери не є частиною інтерпретанта слова «eye», проте просторова орієнтація літер — є. Із цього видно, що символ можна розкласти на значущі частини, які створюють інтерпретант32. Пірс знову мав рацію.

Певна річ, еволюція мови пов’язана не тільки із семіотикою й культурою, а також із біологією. Саме біологія закладає підвалини для мовних здібностей людини. Визнаючи цей очевидний факт, багато хто, мабуть, буде здивований і збентежений, дізнавшись, що в організмі немає нічого, призначеного для мови. Жодного органа. Жодної частини мозку. І навіть нічого з того, що є в роті (крім, хіба що положення язика). Проте це не має шокувати нас. Еволюція завжди воліє експериментувати з тим, що вже є, ніж створювати щось геть нове. В основі нашого дивовижного людського голосу лежить дібрана «нашвидкуруч» колекція органів, які початково призначалися для інших задач. Це свідчить, що мова є не біологічним, а семіотичним об’єктом. Вона виникла не з генів, а з культури.

Кожна із частин мовленнєвого апарату має немовленнєву функцію, що є більш базовою з еволюційного погляду й наявною в інших приматів. Мова і мовлення прийшли пізніше й скористалися готовим людським тілом і мозком, якими їх зробила еволюція, із часом дещо змінивши їх. Тому нас не дивує, що механізми, які беруть участь у людському мовленні — язик, зуби та інші, — не є даром лише сучасної людської біології, а є й в інших тварин. Це простий наслідок тяглості еволюції через природний добір й уніформізм. Єдиним унікальним аспектом мовленнєвого апарату людини, який, начебто, розвинувся спеціально для цієї мети, є положення і форма язика (про що ми докладно поговоримо нижче).

Жестові мови також багато чого можуть розповісти про нашу нервову когнітивно-церебральну платформу. Носії жестових мов здатні спілкуватися так само швидко й ефективно, як і мовці, що використовують голосовий апарат. Це значить, що розвиток нашого мозку не можна чітко прив’язати до звуків мови, інакше всі інші модальності й канали мовлення будуть недоступними або менш придатними для мови. Видається малоймовірним, що кожна людина народжується еволюційно оснащеною окремими нейронними мережами: для жестової і для усної мови. Доцільніше припустити, що мозок людини пристосований для обробки сигналів різної модальності, а руки й рот створюють найбільш ефективний модус фізичного вираження мови. Жестові мови, як і усні (орально-ауральні) виявляють тенденцію до складоподібного групування жестів. Це свідчить, що люди схильні до такого групування: наш розум швидко склеює елементи мови в склади, оскільки так їх ефективніше обробляти. Це виявляється дуже важливим для розуміння внутрішньої механіки мови — як вона функціонує і як її операції було винайдено. Попри інші модальності, фактом залишається те, що переважна більшість людей користується виключно усною мовою як головним каналом спілкування. Цей факт цікавий, бо в ньому ми бачимо, як еволюція змінила людську фізіологію для потреб мовлення. Хоча люди здатні видавати багатий масив звуків, насправді такої потреби немає. Усі сенси можуть бути передані за допомогою невеликого числа приголосних (навіть одного-єдиного), що перемежаються одним чи кількома голосними звуками (їх справді можна передавати лише одним голосним). Ми знаємо про це, бо існують живі мови з дуже малою кількістю розрізнюваних звуків, які, утім, створюються мовленнєвим апаратом сучасної людини.

До появи іконічних знаків наш вид пройшов дуже тривалу історію. Після індексів, таких як скам’янілі відбитки ніг, найдавнішими відомими нам знаками — саме так, як передбачав Пірс, — є манупорти (наприклад, макапансґатська галька). Вони існували до символів, як передрікає теорія семіотичної прогресії. Упродовж більш ніж 3 мільйонів років візуальні манупорти збиралися гомінінами — від австралопітеків до людей розумних. Ці речі дозволяють припустити, що їхні володільці, імовірно, розуміли зв’язок між формою і змістом — тим, що саме ці речі візуально представляють. У цьому світлі подивімося на камінці розміром 5 на 7,5 см, знайдені в печері Макапансґат у Південній Африці (малюнок 9).

Ця галька, утім, є значно старшою за рід Homo. Зібрали її представники виду Australopithecus africanus. Манупорт («той, що носять у руці») вирізняється з-поміж примітивних знарядь тим, що він явно не призначений для праці: його принесли в печеру з іншого місця, майже напевне через те, що він нагадує людське обличчя. І цей вид каменя відрізняється від тих, які є в печері, де його знайшли. Манупорт свідчить, що вже 3 мільйони років тому перші гомініни розуміли іконічні властивості предметів навколо них. Як мешканці Амазонії сприймають змієподібність коренів дерев, так і австралопітеки в Макапансґаті бачили іконічність у камені з двома круглими западинами над жолобком, що йде впоперек до них.

Хтось може заперечити, що австралопітеки-збирачі не бачили в манупорті рис людського обличчя, натомість ця символіка помітна нам — з нашими великими мізками та розвиненою мовою. Таке припущення, проте, може народити ще більшу проблему. Серед кам’яних знарядь праці в печері, де мешкали австралопітеки африканські, ми знайшли камінчик. Усі знаряддя були виготовлені в цій печері, а камінець — ні. Отже, його принесли в печеру навмисне або ні. Якщо так, то навіщо? Одне пояснення вже було наведене: бо він нагадує людське обличчя. Можливе й інше пояснення: він був потрібний для якоїсь іншої мети. Проте його зовнішній вигляд видається найпростішим поясненням. Гіпотеза, що камінець був занесений у печеру ненавмисне, наприклад, застрягнувши між пальців ніг істоти, що повернулася з походу, здається ще менш імовірною. Тож, хоча неможливо довести, що камінець принесли в печеру через його схожість на лице, таке пояснення видається найкращим з наявних.

Перестрибнімо вперед, у 300 тисячоліття до нової ери: з’являється ще один манупорт, цього разу знайдений на території сучасного Марокко. Це підібрана людиною прямоходячою кістка каракатиці у формі фалоса (малюнок 10).

Знову, ця річ була навмисне виявлена, впізнана і підібрана, а не створена. «То й що?» — запитаєте ви. Яке значення мають ці іконічні предмети для розвитку мови? Відповідь залежатиме від того, кого ви питатимете. Погляд Хомського на мову як потік рекурсивних операцій «злиття» виключає будь-які суттєві зв’язки між такими випадковими іконами та розвитком власне мови, яку він вважає просто різновидом граматики. Якщо мова є тільки системою «обчислення», комплексом структур, прикрашених місцевими словами, тоді фалічна кістка, певна річ, не підводить людей ближче до такої системи. З іншого боку, якщо мова це передусім значення й символи, а «обчислення» є лише допоміжними операціями спілкування, то ікони стають життєво важливим елементом для реконструкції еволюції мови.

Мистецтво, знаряддя і символи, отже, є частинами нашого взаємного розуміння, «темної матерії» культури й психології, які дали одна одній виникнути. Мистецтво є візуальною формою обміну сенсів, передачі емоцій, культурних моментів, ідей тощо через спільне мовчазне культурне знання. Щоб уміти цінувати мистецтво, слід навчитися бачити кількома різними способами. Коли йдеться про живопис, то людина мусить навчитися сприймати двовимірні зображення об’ємних предметів. Щодо скульптури, глядач повинен уміти бачити в предметах — іконічних і не зовсім — предмети реального або уявного світу, які мав намір зобразити митець.

Знаряддя, зокрема генералізовані, знаходять у різних місцях, своєрідних «наборах» первісних людей, які свідчать про існування спільних цілей, проблем і розв’язань. Наприклад, шенінгенські списи, яким 300–400 тисяч років (малюнок 11), свідчать про існування культури в гейдельберзької людини (що є, імовірно, різновидом людини прямоходячої) і показують, що ці люди полювали, використовуючи грубу силу, а не кидаючи зброю, а також те, що їхнє полювання було добре спланованим. Отже, списи презентують культурні цілі, культурні знання й культурні техніки. Для представників культури, які користувалися ними, вони, відповідно, є символами цих речей, надто у світлі ширшого масиву свідчень про культуру прямоходячих.

Позаяк знаряддя є символами, вони також виявляють властивість, яку більшість теоретиків вважають головною для мови, — «зсунення». Цей термін означає сенс, який виникає тоді, коли зв’язаний з ним об’єкт (референт) відсутній. Наприклад, пісня, яку любила ваша мама, нагадує про неї, коли її більше немає поруч. Знаряддям також властива навмисність — вони були результатом ментального фокуса своїх творців. Як символи вони також мають культурне значення — презентують діяльність, зсунену із форми та сенсу знаряддя. Спис означає «полювання» навіть тоді, коли не використовується для полювання. Зрештою, знаряддя можуть виявляти аспекти Пірсових знаків — продукувати інтерпретанти — у тому, що лише певні частини знарядь передають значення їхніх цілей. Лезо ножа є більш пов’язаним з його значенням, ніж колір матеріалу його руків’я. Сокира може бути порожньою всередині або зробленою з різних матеріалів. Важливим для неї є придатність для рубання. Отже, знаряддя, коли ми розглянули їх ретельно, показують когнітивний поріг асоціації значення, який не є цілком довільним (оскільки знаряддя саме не є довільним у тому, що існує обмежене число його конструкцій, придатних для виконання цільової задачі), але водночас — достатньо довільним, щоб вважатися символом.

У старих фільмах-вестернах розвідники вміють розрізняти, якому з індіанських племен належить стріла, знайдена в тілі жертви. «Це стріла команчів, Друже!» Така культурна ідентифікація є одночасно символічною, довільною, домовленою і навмисною. Коротко кажучи, вона є просто символічною. Довільність можна побачити у стилі, культурній специфіці задачі або культурному регулюванні використання знаряддя.

Розгляньмо тепер один з відомих шенінгенських списів. У своїх первинних власників вони мали викликати думки (тобто символізувати) про полювання, сміливість, турботу про сім’ю, а також про смерть. Деякі з цих списів призначені для проколювання, а не кидання. У людини прямоходячої (або ж, коли ваша ласка, гейдельберзької) чоловічої статі повинен був різко зростати рівень тестостерону в крові, коли вона йшла з таким списом на мамонта. Добігти й устромити! Слонокол. Такий спис є наповненим змістом і символізмом, як і будь-який з портретів на стінах печер у Франції.

Інший приклад знарядь як символів можна побачити в різьбленні людей прямоходячих на мушлях, знайдених на Яві (малюнок 12)33. Ці різьблення вражають не лише своїм віком і місцем знаходження, а також тим, що зробили їх митці з виду Homo erectus. На відміну від острова Флорес, Яви люди прямоходячі, які несли із собою ці мушлі, могли досягти пішки через болотистий Зондський шельф, що зараз лежить на дні океану.

Геометричні візерунки на яванських мушлях можуть бути просто приємними оку оздобленнями, сформованими частково обмеженим сприйняттям мозку або просто любов’ю до геометричних форм. Або ж ці мітки можуть бути символами, сенс яких утрачено назавжди. Вони можуть також бути чимось перехідним від ікон до символів, попередниками репрезентацій значення. На мою думку, правильною є перша версія. Та попри все, ми знаємо, що перший дизайнер, чоловік або жінка з прямоходячих, узяв у руки акулячий зуб, міцно натиснув на нього і з наміром вирізьбив на мушлі ці форми. Зауважмо, що їхні лінії є суцільними й нерозривними. Аби зробити їх, наш предок мусив натискати достатньо сильно, щоб прорізати зовнішній брунатний шар (який тепер розклався і зник) і досягти жорсткого білого шару власне мушлі. Йому або їй доводилося різьбити без упину, інакше лінії мали б у собі помітні розриви. У цих мітках є навмисність.

Хай що позначають ці візерунки, вони є щонайменше свідченням про зумисну діяльність, можливо, іконічну або символічну; можуть бути зображеннями хвиль під час морської подорожі. На диво, їх було зроблено близько 540 тисяч років тому. Самі ці мушлі застосовувалися як скребки та різаки, може, навіть як зброя; аналогічний застосунок їх ми бачимо в корінних американців XVII–XVIII століття.

Томас Морган і його колеги в монографії 2015 року встановили міцний зв’язок між створенням знарядь праці та виникненням мови:

Одержані нами результати підкріплюють гіпотезу, що гомініни покладалися на добір на базі виготовлення кам’яних знарядь для навчання й використання мови, і підводять нас до висновку, що (І) низький рівень соціальної передачі знань — через імітацію/наслідування — міг спричинити 700 тисяч років стагнації розвитку олдувайського технокомплексу, (ІІ) навчання або протомова могли стати передумовами виникнення ашельських технологій. Ця праця підтримує гіпотезу поступової еволюції мови, у якій проста символічна комунікація передувала поведінковій сучасності на кількасот тисяч років34.

Сфера досліджень, яка шукає зв’язки між виготовленням знарядь й еволюцією мови через розвиток головного мозку, зараз швидко шириться. Отже, наявність у суспільстві знарядь праці, оскільки вони самі можуть бути інтерпретовані як символи, свідчить, що ті, хто виготовляв ці знаряддя, досягли певної форми символічної репрезентації, хоча й ступінь близькості між складністю знарядь і складністю мови часто перебільшують.

Дискутуючи про зв’язок знарядь з мовою, також шукають у них спільні якості, що ними мова і знаряддя ілюструють культуру, спільні наміри та здатність поєднувати форму та функцію. У цьому полягає концептуальна основа символів. Олдувайські знаряддя є найдавнішими з усіх, відомих нам нині. Ними користувалися ще 2,6 млн років тому. Ці інструменти, чиї застосунки включали в себе рубання, скромадіння і товчіння, були, вочевидь, винайдені людиною вмілою (якщо прийняти це найменування для окремого, не пов’язаного з еректусом виду Homo) або ж австралопітеками, проте знаряддя з Олдувайського урочища були явно перейняті й виготовлені людьми прямоходячими. Олдувайський набір знарядь, який ми бачимо на малюнку 13, являє собою камені, грубо обтесані для використання в ролі зброї та інструментів, таких як молот і сокира. Вони нічим не схожі на точні інструменти, що з’являться пізніше, проте презентують крок уперед у технологіях гомінінів, слугуючи, мабуть, первістками культури.

Щоб зробити олдувайський інструмент, порода-основа обтесується з краю «кам’яним молотом». Ці удари утворюють гострі тонкі пластівці, залишаючи на породі-основі конхоїдальні розломи, як видно на малюнку. Стесані пластівці часто використовують для інших цілей.

Виготовлення знарядь вимагає планування, уяви (картини того, який вигляд мусить мати інструмент) і, принаймні в результаті, певний вид комунікації для інструктування інших з виробництва знарядь. Послідовні операції вимагають розвиненої префронтальної кори мозку і створюють тиск культурного добору тих, хто має потужнішу кору, «розумніших». Зрештою цей тиск міг подіяти, і збільшена префронтальна кора перших Homo, що виготовляли знаряддя, порівняно з австралопітековими, є, імовірно, реакцією на нього. Тому не дивно, що близько 1,76 млн років тому, десь через 300 тисяч років після сходження людини прямоходячої, олдувайські знаряддя було об’єднано з іншими інструментами еректуса в новий тип, що зветься ашельським (малюнок 14). Багато хто вважає, що цей тривалий період, позбавлений інновацій, значно довший за (але вельми схожий на) Темні Віки в Європі, пояснюється «низьким рівнем соціальної передачі». Іншими словами, тим, що еректус не мав мови. Проте це — не беззастережний висновок. Культурний консерватизм — сила поширена й потужна. Завжди легше наслідувати, ніж винаходити, зокрема якщо культура не схвалює новацій, як це й досі є типовим для всього світу.

Якщо людина прямоходяча справді мала мову, то чи буде це проблемою для моєї теорії лінгвістичних досягнень еректуса, зокрема того, що йому знадобилися сотні тисяч років для технологічного вдосконалення ашельських знарядь? Можливо, справедливо вважати, що, хоча людина прямоходяча винайшла знаряддя й символи під час першої когнітивної (і, цілком імовірно, лінгвістичної) революції близько 1,9 млн років тому, їй знадобилося ще близько 600 тисяч років еволюції, після яких сталося винайдення і опанування мови. Уславлений палеонтолог Іен Теттерсолл робить аналогічне припущення в кількох своїх працях. Утім у нього із цього припущення не випливає такого песимістичного висновку.

Відомо, що людські культури, навіть у ХХІ столітті, опираються змінам. Імітації надається велика перевага перед інноваціями, коли те, що імітується, «працює» незмінно добре, як стверджують деякі антропологи35. Це відставання, можливо, спричинене браком когнітивного або мовного розвитку. Проте його причиною може бути й майже універсальний принцип «розумної достатності», згідно з яким природа схильна вдовольнятися тим, що є «досить добрим», і не прагнути найкращого36. Іншою причиною міг би бути релігійний консерватизм. Тривало це справді напрочуд довго. Але цей «інноваційний розрив» не має очевидного пояснення своїх причин. А в світлі всіх інших свідчень він нічим не змінює гіпотези, що мови винайшла людина прямоходяча.

Незважаючи на цю довгу паузу, еректус зрештою зміг удосконалити олдувайські знаряддя. Попри те, що олдувайські та ашельські інструменти в певний період використовувалися першими гомінінами одночасно, ашельські були на якісно вищому рівні. Люди прямоходячі принесли їх із собою з Африки в Європу: першою на їхньому шляху трапилася Іспанія — близько 900 тисяч років тому. Ашельські знаряддя виготовлялися вже не простими ударами каменем у камінь, як це було з олдувайськими. Після сколювання їх обробляли кісткою, рогом, деревом та іншими матеріалами, які давали майстрові більше контролю. До того ж ашельські майстри воліли використовувати в ролі первинних знарядь не відколоті шматки, а серцевини каменів. Отже, їхні знаряддя стали вдосконаленням олдувайських, які, утім, виступили для них основою.

На базі ашельської технології людина прямоходяча зробила ще кілька інноваційних поліпшень, розробивши більш досконалу леваллуазьку техніку (бл. 500 тисяч років тому). У поширенні всіх цих знарядь ми бачимо комунікацію: якщо не у вигляді прямих мовних інструкцій, то у пред’явленні самих знарядь іншим гомінінам у міру їхнього розселення, пізнання й наслідування їхнього використання й способу виготовлення.

Леваллуазька техніка вимагала тендітної роботи вздовж краю серцевини, після чого кінцевий удар мав зняти фрагмент, сформований попередніми ударами. Ці знаряддя часто робили з кременю, — більш податливого матеріалу, — і вони мали тонші краї, як бачимо на малюнку 15.

Складність й однорідність леваллуазьких знарядь веде до міркувань, що під час їхнього виготовлення була задіяна мова, якою мусили би подаватися необхідні інструкції про виправлення помилок. Проте мовлення тут не було обов’язковим. Навчання нерідко є результатом спостереження, після якого робляться проби й помилки під ретельним наглядом, для чого навіть у сучасних суспільствах майже не задіюють словесного спілкування. Проте навіть у майже позбавленому мовлення навчанні повинна була бути певна форма розвиненої комунікації для зворотного зв’язку. Ба більше, немає сумнівів, що спільне виготовлення знарядь і корекція невдалих технік учнів посприяли розвитку мови для інструктування. І відбувалося це з першими гомінінами, що дало в результаті навмисне іконічне і геометричне мистецтво. Думка, що еректус був здатний на певну складну форму комунікації — щонайменше на мову типу G1, — підтверджується не лише його знаряддями праці й творами мистецтва, а також подорожами. Нелегко повірити, що прямоходячі мандрували суходолом і морем, розробляли плани поселень, не маючи символічної комунікації.

Деякі дослідники вважають, що такі ікони, як макапансґатська галька й ерфудський манупорт, могли сприяти утворенню нових нейронних шляхів для впізнавання того, що одна річ може позначати іншу. Цих свідчень, може, і недостатньо для підтвердження такої заяви, проте я погоджуюся, що нові способи мислення можуть створити новий еволюційний тиск на мозок. Це згодом може вдосконалити здатність сприймати репрезентації, складніші за прості індекси. Що важливіше, іконічні манупорти могли спричинити культурні зміни раніше за зміни в центральній нервовій системі.

Іще одне цікаве свідчення про еволюцію символів ми бачимо в давньому мистецтві: наприклад, у створеній 250 тисяч років тому Венері Берехат-Рамській (малюнок 16). Дехто заперечує, що цей предмет є твором мистецтва, вважаючи його просто каменем, який нагадує людську постать, так само як макапансґатський камінець просто нагадує обличчя. Натомість для частини експертів він має помітні після ретельного обстеження ознаки ручної обробки, що надала йому «Венериних форм». Є навіть здогадка про сліди червіні, якою було прикрашено цей камінь. Хоча цей предмет, можливо, і не цілком ex-nihilo, за всіма ознаками є серйозні підстави вважати його найдавнішим з наявних у світі витворів мистецтва, хай він є вирізьбленим «з нуля» чи дещо зміненою людиною природною формою.

Перехід від індексів або ікон до символів є відносно малим кроком у розвитку понять, проте великим для еволюції мови. Коли я вперше в житті потрапив у тропічний ліс, то постійно видивлявся змій навколо. Кожен вип’ячений корінь дерева, що «зміївся» впоперек мого шляху, частково вкритий листям, здавався мені спершу небезпечним плазуном, а вже потім — безпечною флорою. Імовірно, через аналогічний досвід двоє приятелів-прямоходячих перетлумачили корені як ікони для змій, а згодом — як символи змій. (Схожу еволюцію можна помітити, порівнюючи найдавніші єгипетські ієрогліфи або китайські символи з найпізнішими з них: ікони із часом стають символами, тобто більш довільними).

Символи виникають природно в розумі, вкоріненому в культуру, здатному навчатися, втримувати й інтегрувати знання в чутті персональної та групової ідентичності. Один з прикладів, який щойно було наведено, показує, як розум послуговується помилками, імовірно, переходячи від неправильного сприйняття до ікон і символів, «заміщуючи» один образ іншим.

Але також це виходить з адаптації природного до умовного в культурі. Одне з пояснень цього переходу до символізації запропонував антрополог Ґреґ Урбан. У своїй праці, присвяченій ритуалізованим голосінням у бразильських мовах «же», Урбан висуває гіпотезу, що природний плач був культурно траснформований у голосіння ритуальні. Це ілюструє перетворення звуків природної емоційної реакції на форму «стратегічної голосової маніпуляції» — іконічної репрезентації емоційного стану журби. Далі він заявляє, що «стратегічні голосові облуди в людиноподібних мавп є можливими попередниками істинних соціально сконструйованих і загальних метасигналів, які, своєю чергою, можуть бути предками сучасної людської мови». Хоча новостворені ікони не були достатніми для символічної мови, вони, начебто, пропонували виразне і природне джерело для розробки репрезентацій, а отже, для винайдення символів37.

Іншою областю, у якій виникали символи, є відстежування соціальних стосунків. Більшість приматів, як і багато інших тварин, мають складні принципи соціальної організації через спорідненість (поліандрію, полігінію, домінантні взаємини, паралельних і перехресних кузенів). Ці поняття засвоюються через взаємодію, що початково ґрунтується на фізичному протиставленні (наприклад, чоловічого і жіночого, сильного і слабкого, ковкого і нековкого або матері й дитини). Користуючись поняттями, люди приходять до їхнього розуміння. Тож можна з точною впевненістю сказати, що навіть без мови багато тварин послуговуються своєрідними поняттями в процесі встановлення соціальних стосунків. Відстежування їх мало би збільшити тиск культурного і когнітивного добору символів, як вважають деякі антропологи.

Про еволюцію символіки писали численні дослідники. Утім, хоч як багато світла проливають ці дискусії на предмет, в усіх них є спільна лакуна — зв’язок між еволюцією символів/граматики та розвиненою теорією культури. Вважається, що статусні символи (наприклад, дороге спортивне взуття) має мало спільного із символами мовними. Якщо це так, то використання культурою статусних символів не має стосунку до того, чи є в ній символи словесні. Найбільш ощадливою інтерпретацією персональних прикрас, знайдених у могильниках людей прямоходячих, є сприйняття їх як не більш ніж маркерів статусу. Частково причиною, з якої дослідники відкидають потенційну лінгвістичну значущість статусних символів, є те, що, на їхню думку, ці символи позбавлені «зсуву» — позначення чогось відсутнього в безпосередньому контексті. Оскільки ми регулярно говоримо про речі, які могли або не могли існувати в інший час і в інших місцях, зсув є однією із фундаментальних рис людської мови.

Іншими словами, одяг і прикраси не представляють нічого, крім смаку й статусу людини в безпосередньому контексті. Проте варто бодай трохи замислитися над цим, і ми побачимо хибність цієї думки. Їй бракує адекватної оцінки культури. Статус не є притаманним ані прикрасам, ані особі; прикраси також не додають статусу. Якщо хтось знайде королівську корону, то, надівши її на голову, він не лише не стане монархом, а й зазнає зниження свого статусу, перетворившись на самозванця. Статус випливає з культури. Символи статусу є соціальними знаками. Значення цих знаків залежить від абстрактних зсунутих культурних цінностей. Тому, хоч і правильним буде сказати, що статусні символи не є символами мовними, і ті й ті є довільними, соціально індексованими і зсунутими. Отже, вони перебувають у концептуальній спорідненості. Володіння одними пов’язане з володінням іншими. Вони мають траплятися разом в одному суспільстві на близьких рівнях понятійної складності або простоти.

Зсув, якого, на думку декого, бракує статусним символам, сам собою є обмеженим культурою. Найважливішими компонентами для створення символів є не так зсув, як довільність і навмисність. Проте зсув наявний і в статусних символах, і в знаряддях праці. Обидва ці види артефактів стосуються абстрактних понять, які включають у себе культурні цінності, соціальні ролі та структуровані знання, присутні у свідомості всіх представників певної культури.

Яким є загальний еволюційний шлях розробки символів? Повертаючись до згаданого раніше прикладу з коренями на землі в джунглях, скажу: ідучи хащами тропічного лісу, я вряди-годи відстрибував, коли переді мною траплявся корінь або гілка, яку я не міг добре роздивитися; я боявся, що натрапив на змію. Така помилкова асоціація однієї речі з іншою може згодом привести для навмисного використання предмета для створення фальшивого враження речі, з якою він асоційований. Можна намалювати корінь для позначення змії або використати слово «корінь» у значенні «змія». Як засвідчують ранні ієрогліфічні системи з різних частин світу, використання репрезентації на базі подібності може розвиватися далі, так що подібність зникне, приводячи від навмисного використання до навмисне довільного символу. Коли це стається, малюнок переходить з ікони в символ. І позаяк це відбулося в системах письма, цілком імовірно, що це сталося і в усному мовленні, де різні поєднання звуків стали домовленими, асоціюючись із певними значеннями.

У студіях еволюційних психологів і антропологів можна знайти аргументи на користь того, що розвиток відносин споріднення міг створити поняття через потребу форми. Інакше кажучи, споріднення підштовхує людей до виходу за межі ікон і винайдення символів. Поняття шукають своїх форм, щоб виступити в культурному обміні. У мене є батько. Як мені повідомити вам про це? Як сказати «батько»? Проте якщо інші тварини також мають поняття, як вважають численні дослідники, чому ж вони не створюють символів? Хтось може заперечити, що в тварин відсутній «мовний ген», проте таке пояснення мало що нам дає: воно просто відштовхує на один рівень назад — до еволюції генів замість еволюції символів.

У той час як свідчень про існування специфічного «мовного гену» (часто згадуваний ген FOXP2 явно не є ним, хоча такі заяви нерідко лунають) немає, ми чимало знаємо про еволюцію людського інтелекту, і нам очевидно, що люди є розумнішими за тварин, які не послуговуються символами38. Відповідно, і багатший масив понять, які потребували символів, і багатший, більш винахідливий інтелект разом активно шукали способів понятійної комунікації. Мовні символи виникають для задоволення потреб, які з’являються в культурі: вони можуть походити зі статусних символів, поховальних символів і т. ін.

Антрополог Майкл Сілверстайн аналізує рекурсивні властивості людського мислення в застосунку до мови в репрезентації культурних значень одночасно на кількох рівнях. Іншою особою, що студіює схожі теми, прямо пов’язані з рекурсивним мисленням («мисленням про мислення», «думками в думках»), яке лежить в основі людського пізнання, є Стівен К. Левінсон.

Однак Пірс виступив попередником і Левінсона, і Сілверстайна, висунувши припущення, що символи конструюються з інших символів. У працях Пірса вислів «безкінечний семіоз» означає відсутність меж для числа символів, доступних людській мові. Це, своєю чергою, ґрунтується на думці, що всі знаки є багатофункціональними. Кожен знак визначає свій інтерпретант, проте сам інтерпретант є також знаком, отже, кожен знак містить у собі ще один знак. Це своєрідна концептуальна рекурсія, «поняття в поняттях», — вона являє собою величезний крок у становленні людської комунікації. Це означає, що кожна низка знаків містить у собі й інші знаки. Згідно з Пірсом, зрозуміти це можна, побачивши безкінечність навіть у такій простій послідовності:

Знак1/Інтерпретант1 → Знак2/Інтерпретант2... → Знакn

Це представлення здається нам кінечним, доки ми не усвідомимо, що Знакn не може бути завершенням, адже якщо він не має інтерпретанта, він не є знаком. Аналогічно Знак1 не може по-справжньому бути початком, оскільки за визначенням він пов’язаний з інтерпретантом попереднього знака. Отже, у символів і знаків немає ані початку, ані кінця. Процес, який їх створює, — безкінечний, бо він є рекурсивним. Будь-який випадковий знак частково складається з іншого знака.

Походження і будова знаків, про які ми говорили, наголошує, що людська мова є складною, як й інші біологічні функції. Мова постає зі взаємодії значень (семантики), умов їхнього використання (прагматики), фізичних властивостей звукового інвентарю (фонетики), граматики, фонології (структури звуків), морфології (способів творення слів із префіксами, суфіксами або без них), а також організації оповідей і бесід. І навіть з усім цим існує ще дещо. Мова як ціле є більшою за суму своїх частин. Слухаючи мовлення своєю рідною мовою, ми не чуємо граматики, окремих звуків і значень: ми сприймаємо й миттєво розуміємо сказане як ціле, індивідуально і спільно в бесіді або оповіді.

Граматика є важливою для мови не тільки як культуротворча функція — вона також допомагає нам ясніше мислити. Але попри те, що багато лінгвістів розуміє граматику як синонім «мови», сама по собі вона не більш важлива для мови, ніж інші її компоненти.

Є кілька причин відмовитися від думки про граматику як центральний стрижень мови. По-перше, існують сучасні живі мови, такі як пірахан і ріау (в Індонезії), позбавлені будь-якої ієрархічної граматики. Їхня «граматика» є не більш ніж нанизуванням слів, як намистини на жилку, ніж структуруванням, як фрагменти всередині інших фрагментів39. По-друге, є чимало свідчень, що символи виникли в людській мовній історії задовго до граматики. По-третє, ієрархічна граматика, там де вона є, — не більше ніж побічний продукт. Існують незалежні практичні переваги ієрархії, добре відомі в спільноті комп’ютерних наук, як каже Герберт Саймон. Ієрархічна організація надзвичайно корисна для обробки й здобуття інформації будь-якого роду, не лише тієї, що міститься в людських мовах. Четвертою причиною відкинути ідею про те, що структура будь-якого типу є центральною для мови, є факт, що інші тварини також очевидно послуговуються синтаксисом. Але якщо це є правдою, то здатність оволодіти синтаксисом доступна не тільки людям. Тваринами, що використовували певні мовні структури, були папуга Алекс і горила Коко40. Їхній синтаксис не був ані явно ієрархічним, ані рекурсивним, проте вони користуються структурами для розуміння. По-п’яте, люди у своєму розвитку відійшли від когнітивної ригідності. Тваринам потрібні інстинкти, оскільки їм бракує гнучкості в пізнанні. Але це є протилежністю тому напрямку, в якому рухається людська еволюція — до мовної та когнітивної гнучкості від інстинктивної поведінки, властивої іншим тваринам. Те, що люди знають і дізнаються, базується на місцевих культурних і навіть середовищних обмеженнях41. Вони вільні створювати дуже різні, не запрограмовані генетично структури. Схожість, помітна у багатьох мовах світу, каже нам про те, як відбувається людське спілкування, а не про те, як еволюціонувала людина, чи як влаштовані мовні інстинкти.

То що ж таки винайшла людина прямоходяча? Символи. А від символів — один крок до мови. Із плином часу одиниці форми та змісту людей прямоходячих упорядковувалися й, імовірно, структурувалися; ці структури ускладнювалися, стаючи такими, які ми бачимо в сучасних мовах. Але як усе це вдалося зробити людям, тоді як інші тварини цього не змогли? Відповідь на це — проста. Усі людські винаходи й мову гарантовано, сформовано і вдосконалено людським мозком. І, справедливості заради, відзначимо, мова повернула борг мозкові, допомігши йому стати розумнішим, посприявши поліпшенню комунікації між людьми через тиск культурного і статевого добору.

Отже, ці свідчення надійно підкріплюють твердження, що людина прямоходяча володіла мовою: це елементи культури — цінності, знаннєві структури, соціальна організація; використання і вдосконалення знарядь праці (які, втім, відбувалися повільніше, ніж у людини розумної); дослідження суходолу й океану, вихід за межі того, що можна побачити, до того, що можна уявити; а також символи — у вигляді прикрас і знарядь. Лише мовою можна пояснити когнітивну революцію еректуса.

Після появи перших символів еволюція мови пішла доволі швидким темпом. Але з ростом переваг комунікації гомінінів зростав й еволюційний тиск, що змушував творити чистіші звуки, довші дискурси й активніші розмови. Історію еволюції людської мови неможливо розповісти повністю, не зрозумівши, як гомініни еволюціонували фізіологічно і як ця еволюція ставала основою для складнішого й ефективнішого спілкування.

Тому нам слід поговорити про розвиток наших мозкових і голосових здібностей.

20 Якщо послідовники Пірса незгодні з моєю інтерпретацією, то і в цьому я, вочевидь, дещо розходжуся з ним у думці.

21 Остання фраза в дійсності є жаргонним позначенням того, хто вирушив кудись, кваплячись. У часи військової диктатури в Бразилії (1964–1984) це також звучало зухвало, позаяк громадян, які не мали «документів» (тобто національного посвідчення особи), могли заарештувати й навіть піддати тортурам, якщо в них виявлялося «неправильне» політичне минуле.

22 Узято з моєї книжки Dark Matter of the Mind: The Culturally Articulated Unconscious (University of Chicago Press, 2016).

23 Огляд Серла «революції Хомського» 1972 року в New York Review of Books: nybooks.com/articles/1972/06/29/a-special-supplement-chomskys-revolution-in-lingui/.

24 У Stone Tools in Human Evolution: Behavioral Differences Among Technological Primates (Cambridge University Press, 2016), наприклад, палеоантрополог Джон Ші обговорює зв’язок між знаряддями та мовою.

25 Узято з Johan J. Bolhuis, Martin Everaert (eds), Birdsong, Speech, and Language: Exploring the Evolution of Mind and Brain (Cambridge, MA: MIT Press, 2015), p. 729.

26 S. T. Piantadosi, H. Tily, E. Gibson, ‘The Communicative Function of Ambiguity in Language’, Cognition 122(3), 2012: 280-291; doi: 10.1016/j. cognition.2011.10.004.

27 Якщо 50 тисяч років тому існувала людина розумна без мови (у цей час, за гіпотезою Бервіка й Хомського, стався «стрибок злиття» і в мисленні та мові людей вперше виникла здатність до рекурсії), то цілком імовірно, що й зараз можуть існувати ізольовані групи людей, які не мають мови й не володіють рекурсивним мисленням. Таке передбачення звучить дивно, проте його доволі легко перевірити. Знайдення людей, що не тільки не мають, а й повністю не здатні зрозуміти й відтворити рекурсивну мову, було б разючим доказом цієї теорії походження мови.

28 Такі як Майкл Андерсон (Michael Anderson) у своїй книжці 2014 року After Phrenology: Neural Reuse and the Interactive Brain (Cambridge, MA: MIT Press), і Станіслас Дігейн (Stanislas Dehaene) у Reading in the Brain (New York: Viking, 2009).

29 Див., наприклад, Robert C. Berwick, Noam Chomsky, Why Only Us? Language and Evolution (Cambridge, MA: MIT Press, 2016); Martin B. Everaert et al., ‘Structures, Not Strings: Linguistics as Part of the Cognitive Sciences’, Trends in Cognitive Sciences 19(12), 2015: 729-743, пролегомени, які, сподіваюся, доповнюють його емпіричні праці: див. Maggie Tallerman, Kathleen R. Gibson (eds.), The Oxford Handbook of Language Evolution (Oxford University Press, 2012); B. Thompson, S. Kirby, K. Smith, ‘Culture Shapes the Evolution of Cognition’, Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 113(16), 2016: 4530-4535; James R. Hurford, The Origins of Meaning: Language in the Light of Evolution (Oxford University Press, 2011).

30 Не існує мови, де значення не були б результатом домовленості. А домовленості передбачають культуру (див. мою працю Dark Matter of the Mind: The Culturally Articulated Unconscious, University of Chicago Press, 2016), бо вони є загальними культурними угодами, такими як значення слів. Насамкінець варто згадати мислення тварин — якщо ми вважаємо, що мова є структурно залежною й виступає необхідною умовою для мислення (а не просто вдосконалює його), то ми не лише заявляємо, що інші гомініни не були здатні мислити, а й також відмовляємо в цій здатності всім іншим тваринам, адже вони не мають структуротворчих операцій, які Хомський вважає підґрунтям для мови (він називає їх «злиттям»).

31 Ці терміни походять із праці американського лінгвіста-антрополога Кеннета Пайка (Kenneth L. Pike, Language in Relation to a Unified Theory of the Structure of Human Behavior, 2nd rev. edn (The Hague/Paris: Mouton & Co., 1967).

32 Як і багато Пірсових термінів, «інтерпретант» має багато можливих значень, зокрема поняття, як слово може бути перекладене чи витлумачене. Я в цій праці торкаюся лише одного аспекту складної мережі значень, яку Пірс створив навколо цього терміна. Його зміст значно ширший ніж те, про що пишу тут я.

33 zmescience.com/science/archaeology/homo-erectus-shell-04122014/.

34 T. J. H. Morgan et al., ‘Experimental Evidence for the Co-Evolution of Hominin Tool-Making, Teaching and Language’, Nature Communications 6, 2015: 6029; doi: 10.1038/ncomms7029.

35 Роберт Бойд і Пітер Річерсон — лідери дискусії про роль імітації та інновації в культурній еволюції, автори численних праць про цю суперечку. Наприклад, див. їхню The Origin and Evolution of Cultures (Oxford University Press, 2005) або Culture and the Evolutionary Process (University of Chicago Press, 1988).

36 Термін «вдовольняння» запровадив нобелівський лауреат, економіст Герберт Саймон у 1962 році. Див., наприклад, ‘The Architecture of Complexity, Proceedings of the American Philosophical Society 106(6): 467-482, і його працю 1947 року Administrative Behavior: A Study of Decision-Making Processes in Administrative Organization (New York: Macmillan).

37 Greg Urban, ‘Metasignaling and Language Origins, American Anthropologist, New Series, 104(1), 2002: 233-246.

38 «Малоймовірно, щоб існувала єдина мутація, яка викликала б появу мови або навіть мовлення, як видно зі складного взаємозв’язку між FOXP2 і CNTNAP2, а також із того факту, що FOXP2 регулює кількасот генів, включно з багатьма такими, що не мають функцій, пов’язаних із мовою...» Karl C. Diller, Rebecca L. Cann, ‘The Innateness of Language: A View from Genetics’, у Andrew D. M. Smith, Marieke Schouwstra, Bart de Boer, Kenny Smith (eds), Proceedings of the 8th International Conference on the Evolution of Language (Singapore: World Scientific, 2010), pp. 107-115.

39 Ті, кому цікавий аналіз відсутності граматики в мові пірахан, див. Richard Futrell et al., ‘A Corpus Investigation of Syntactic Embedding in Pirahã за адресою journals.plos.org/plosone/article?id=10.1371/journal.pone.0145289.

40 Коко — самиця західної рівнинної горили, яка добре опанувала американську жестову мову. Її наглядачка Френсін Паттерсон повідомляла, що Коко користується не менш ніж 1000 знаків-жестів с високою точністю і здатна розуміти близько 2000 англійських слів. Алекс — африканський сірий папуга, якого більше тридцяти років досліджувала зоопсихолог Айрін Пепперберґ. За її словами, цей птах був здатний до міркувань і мовлення на рівні дельфінів і вищих приматів. Пепперберґ заявляла, що Алекс по-справжньому розумів рекурсивну мову типу G3 (англійську).

41 Калеб Еверетт провів широкі дослідження впливу клімату, висоти над рівнем моря й вологості повітря на фонології (система звуків мовлення людей). (Див. Рекомендовану літературу).

Частина друга

Біологічна адаптація людини для мови

5. У людей — кращий мозок

Страшило: Думаєш, як я піду з тобою до того Чарівника, він дасть мені мізків?

Дороті: Не можу сказати. Та навіть якщо не дасть, тобі однаково буде ліпше, ніж зараз.

Страшило: Так, це правда.

«Чарівник країни Оз»

Якби Страшило був невигаданим персонажем, він не міг би бути одночасно безмозким і красномовним. Люди, звісно, не могли б вести між собою бесід, не маючи мозку. Утім можна засумніватися в тому, чи розумів сердешний вигаданий Страшило те, про що просив. Якщо він міг говорити без мозку, йому, певно, було б краще так. Це тому, що мозок, хоч і є джерелом любові, щедрості, музики, краси, науки й мистецтв, він також породив тероризм, фанатизм, війни та сексизм. Мозок одночасно є причиною наших найвищих звершень і найприкріших фіаско як виду. Проте еволюції байдуже до успіхів і фіаско в культурному сенсі; вона також не розрізняє добра й зла, прекрасного і потворного. Мета еволюції одна — фізичне виживання найміцніших.

Мозок гомінінів ріс і розвивався понад 7 мільйонів років: від сахельантропа до людини розумної, яка виникла близько 200 тисяч років тому. Далі ріст і розвиток його начебто зупинився. Немає свідчень про зміни розміру людського мозку, відколи сапієнс залишив Африку. Якщо люди розумні були кмітливішими за прямоходячих і неандертальців 200 тисячоліть тому, то чому сучасні люди, як видно зі свідчень, не переважають над тими людьми розумними, що першими вийшли з Африки? Це можна пояснити багатьма чинниками. Можливо, ще не минуло достатньо часу для еволюції мозку, відколи з’явилися люди розумні: 200 тисяч років — відносно короткий термін для історії еволюції. З іншого боку, згідно з деякими теоріями, неандерталець (Homo neanderthalensis) виник із гейдельберзької людини (Homo heidelbergensis) лише через 100 тисяч років.

Альтернативна теорія «великого стрибка вперед» вважає, що зміна сталася в останні 50 тисячоліть завдяки появі мистецтва й проривам у культурній еволюції. Проте не існує вагомої причини того, що ця зафіксована археологами зміна є результатом біологічної еволюції. Культурний розвиток і новий досвід накопичувалися повільно, зрештою даючи прориви, які могли попереднім поколінням здаватися чудесними (як, наприклад, промислова революція ХІХ століття). Такий часовий термін є достатньо довгим, щоб у принципі породити два, а то й три таких «великих стрибки». То чому ж ми не бачимо значних змін у розмірі мозку за останні 200 тисяч років?

Ця очевидна зупинка розвитку людського мозку не мусить бути предметом сорому. Її причиною видається той простий факт, що життя для нашого виду є комфортним. Людина розумна вповні опанувала нашу планету через сільське господарство і промисловість, досягнувши рівнів виживання і якості життя, яких ніколи не знав жоден інший вид. Жодна інша істота за всю історію Землі не опинялася на гребні еволюційної хвилі, як осідлала її людина розумна, — цього не вдалося навіть нашим прямим попередникам. Еректус і неандерталець ніколи не сягали культурного рівня, на якому могли б користуватися здобутками стоматології, науки, відносно розвиненої медицини. Їм бракувало культурних ресурсів, аби жити в доброму фізичному й розумовому здоров’ї та добробуті. Вони не були такими потужними новаторами, як сапієнс. Чи було це результатом наявності мови? Чи культурні звершення людини розумної пов’язані з її найкращими мовними вміннями? Відповідь: «Це питання непросте».

Мова, як ми вже побачили, не є таким уже складним предметом, попри досить тривалу (засновану десь у 50-ті роки ХХ століття) традицію запевняти, що це — річ вельми заплутана, справжня таємниця. Навпаки, ми переконалися, що в основі мови лежать символи та їх упорядкування, — а ці речі не так важко створити такому мозку, як наш. З іншого боку, знайти тему для розмови буває нелегко. Це залежить і від культури, і від розуму окремої особи. У міру того, як ріс мозок людини і наш інтелект як виду, покращувалася не так мова, як наша здібність до її використання. Кмітливі люди можуть доцільніше застосувати певний інструмент. І, звісно, можуть удосконалити його. Та найголовніше в цьому, що розумова перевага над прямоходячими, яку дав більший мозок, дозволила нам мислити більш абстрактно, проектувати успадкований від нашого предка-еректуса символізм на мистецтво й оповіді. А також на технологію знарядь праці тощо. Поєднання мови й вищого інтелекту, що з часом накопичує знання, виявилося тим необхідним, що зрештою призвело до другої когнітивної революції, яка сталася сотню тисяч років тому, коли сапієнс вийшов з Африки.

Цей вищий інтелект, а також висхідна відносна географічна вкоріненість, якою вирізнялися анатомічно сучасні люди, такі як кроманьйонці — ранні люди розумні в Європі, — мали дати їм змогу збудувати складнішу культуру через глибшу соціальну спеціалізацію. Суспільства мисливців-збирачів часто є чудовими прикладами політичної анархії в тому сенсі, що не мають жодної політичної структури, крім групової згоди. У цьому є певна привабливість. У такому суспільстві часто немає жерців, професійних музикантів, теслярів та інших представників спеціалізованих професій. Це пов’язано з тим, що культурні задачі, які постають перед мисливцями-збирачами (що вони вважають доцільним; що дозволяє їм робити їхнє середовище; як вони обирають, яке життя вести), фактично не дають їм шансу на спеціалізацію. Спеціалізація виникає в суспільстві, яке здатне забезпечити їжею й достатками тих своїх членів, які постачають йому не пов’язані з харчами послуги і речі. Якщо хтось цілий день грає на музичному інструменті, аби інші почувалися від цього щасливими, йому знадобиться їжа, коли він скінчить. Та якщо ніхто не дасть їсти, його музика припиниться, коли він муситиме піти працювати в полі замість співу або гри. Культура з мовними можливостями — це клей, який тримає разом людську когнітивну колонію.

Тому, знову-таки, надто спрощеним було би припущення численних дослідників, що значно складніші культурні артефакти й соціальні організації людини розумної, порівняно з прямоходячою і неандертальцем, є результатом самої лише мови. Сапієнс, імовірно, мав більший словниковий запас і складнішу граматику, ніж інші види Homo. У людини розумної більший мозок, але, що важливіше, також багатша культура й історія. Сапієнс багато успадкував від інших видів Homo. У свої культури, мови, способи мислення вони включили давню мудрість. Усім цим доповнювалися початкові фізичні й культурні переваги людей розумних, які були в них на момент виділення з інших видів. Мова роду Homo, звісно, помінялася за минулі 1,9 млн років. Проте біологія Homo також багато в чому змінилася. Людина прямоходяча й інші види розвивалися не так, як ми.

Антропологи багато писали про різні «історії життя» видів Homo. Сапієнс розвивався повільніше, ніж його предки. Одними з суттєвих відмінностей у життєвій історії видів Homo, порівняно з іншими приматами, стали довша вагітність, довший період росту (дитинство, підлітковий і дорослий вік у людини розумної триває більше, ніж в інших приматів, вочевидь, і в неандертальця, і в людини прямоходячої). Аби жити довше, людям доводиться жити повільніше. Ця характеристика є спільною для всього тваринного царства: повільніший ріст зазвичай означає довше життя. У людській біології ця проста картина є, утім, дещо заплутаною, через те що в людей між народженнями минають досить короткі періоди, що зазвичай притаманно істотам з недовгим життям. У цьому сенсі люди стоять посередині між китами й кроликами.

Якщо життєва історія, ріст мозку й краще виховання, завдяки тіснішому зв’язку з батьками й іншими родичами, а також завдяки культурі загалом, характеризують різку відмінність між людиною розумною і, наприклад, прямоходячою, то ці нелінгвістичні факти, які вже були незалежно встановлені в студіях антропологів, допоможуть багато пояснити про ширший культурний і мовний розвиток сапієнса. Попри те що дані археології нічим не засвідчують відсутності в прямоходячих мови, з них цілком очевидно, що еректус був менш розумним за сапієнса, і розвивалися вони по-різному. Проте не слід плутати ці матерії. В усіх видів Homo, включно з людиною прямоходячою, еволюція мозку відбувалася в кілька етапів. Вивчаючи ці етапи, ми можемо скласти уявлення про те, які переваги мали новіші види над давнішими.

Палеоантрополог Ральф Голловей та його колеги запропонували поділити еволюцію мозку гомінінів на чотири основні етапи, відповідно до років досліджень скам’янілостей42.

Нульовий етап є вихідною точкою розвитку, що почався з розділенням шимпанзе й гомінінів. Він тягнеться від часів сахельантропа, ардипітека і орорина — приблизно від 6–8 млн років тому, коли мозок мав три характеристики, що відрізняли його від мізків нащадків.

По-перше, півмісяцева борозна (sulcus lunatus) у цих істот розташована ближче до передньої частини мозку. Вона відділяє зорову кору від фронтальної. Оскільки відомо, що фронтальна кора головного мозку пов’язана з мисленням, то, за рівних інших умов, що більшою вона є, то вищий інтелект істоти. Положення півмісяцевої борозни вказує на відносну складність мислення, на яке здатний мозок істоти. Отже, що ближче до потилиці розміщена ця борозна, то розумнішою є тварина.

По-друге, сахельантроп, найімовірніше, мав менш розвинену частину мозку, яка відповідає за з’єднання різних його компонентів. Ця частина має назву «задня тім’яна кора». Ця область мозку одночасно поєднує численні зони, пришвидшуючи темп мислення. Задня тім’яна кора дозволяє нам зводити докупи сили різних частин мозку для одночасного розв’язання задачі.

Насамкінець, мозок перших гомінінів мав малий пересічний об’єм — лише 350–450 см3. Це, імовірно, означає, що їхні менші й простіше організовані мізки не були здатними на щось бодай схоже на мислення сучасної людини.

Наступна фаза еволюціії мозку (за Голловеєм, «перший етап») розпочалася 3,5 млн років тому з появою австралопітеків — африканського й афарського. Півмісяцева борозна в цих істот зсунулася дещо назад, порівняно з першими гомінінами. Нам це відомо завдяки відбиткам на скам’янілих рештках внутрішнього боку їхніх черепів (ендокранах). Зорова кора австралопітекових зменшилася, у той час як фронтальна — зросла. Пізнання набирало сили.

Задня тім’яна кора в австралопітекових також була більшою. Загалом їхній головний мозок має ознаки реорганізації та виділення спеціалізованих областей, а також збільшення розмірів до 500 см3.

Підкіркова частина мозку австралопітека стала асиметричною, позаяк ліва й права півкулі одержали різну спеціалізацію. У сучасних людей ця асиметрія дуже виражена, що призвело до дещо романтизованого поділу всіх на «лівопівкульних» та «правопівкульних» особистостей.

Наступний еволюційний стрибок для мізків гомінінів стався близько 1,9 млн років тому, з появою людини прямоходячої. До того часу мозок гомінінів став більшим і спеціалізованішим — ця не бачена раніше комбінація виявилася потужним двигуном пізнання. Нічого схожого на це в попередні 4 мільярди років, до появи Homo, еволюція не знала.

Цей період збігається із другим етапом у схемі Голловея, позначеним загальним збільшенням об’єму мозку й енцефалізацією — асиметричним розподілом функцій, як у сучасних людей (наприклад, нервові центри мовлення та слуху правого вуха опинилися в лівій півкулі, а центр слуху лівого вуха й інші — у правій півкулі). На цьому щаблі в мозку починає виділятися область навколо центру Брока`43, важлива для послідовних дій. Мовні здібності такого мозку, імовірно, були кращими. У них після народження кожної особини мав відбуватися бурхливий розвиток із соціальним навчанням у таких галузях, як виготовлення знарядь, полювання тощо.

На третьому, останньому в схемі Голловея етапі, що стався близько 500 тисяч років тому, мозок досяг максимального розміру і ступеня спеціалізації кожної з півкуль.

Так людина прямоходяча одержала мозок з асиметрією, типовою для сучасних людей, зокрема, з добре розвиненим центром Брока. Це свідчить про існування, або, принаймні, можливість існування певної форми мови. Не варто дивуватися цьому, оскільки крім прямих свідчень про стан розвитку мозку людини прямоходячої, ми маємо й інші — у вигляді її культурних досягнень. Ці особливості мозку перших Homo також означають, що немовля Homo потребувало більше часу на досягнення зрілості, тому що мозкові клітини дозрівають найдовше з усіх. Із цих змін можна зробити висновок про те, що еректус був здатним до соціального навчання в галузях полювання, збирання і репродуктивних стратегій.

Тепер нам важливо уникнути неправильних висновків, які можуть бути зроблені. Людина прямоходяча не була рівною людині розумній. У дійсності вона мала дуже багато недоліків, порівняно з останньою. Важливо означити ті кілька моментів, у яких еректус, з усією його блискучою кмітливістю, відставав від сапієнса.

По-перше, його мовлення, імовірно, не поширювалося на великі відстані. Причиною була його нездатність утворювати діапазон голосних, які могла видавати людина розумна; швидше за все, голосні прямоходячих не долинали до віддалених місць. З іншого боку, як ми бачимо це в пірахан й інших племен, можливо, що людина прямоходяча компенсувала цей недолік простим криком, поєднаним з виразною модуляцією висоти голосу. У будь-якому разі, те, що їхні голоси не лунали далеко, не означає, що в них не було мови.

Мовлення прямоходячих звучало, мабуть, не так чітко, як у розумних, і різницю між окремими словами було нелегко почути. Це може означати меншу ефективність комунікації, ніж її маємо ми, сучасні люди, проте не заперечує наявності мови взагалі. Існування двозначностей, омонімів, змішування і важливості контексту для тлумачення чужих слів і в теперішній мові продовжує бути вельми важливим. Частково причиною можливої нерозбірливості мовлення прямоходячих є відсутність у них сучасної під’язикової (дугоподібної) кістки між гортанню і нижньою щелепою. М’язи, які з’єднують цю кістку з гортанню, завдяки міцній фіксації, піднімають і опускають гортань, даючи ширший спектр мовленнєвих звуків. Під’язикова кістка прямоходячих була формою подібна до аналогічних кісток більшості людиноподібних мавп, іще не набувши тієї форми, яку мали люди розумні й неандертальці (у цих двох видів вона, фактично, однакова). Форма під’язикової кістки еректуса дає нам глибоке розуміння еволюції мовлення й мови, як ми побачимо далі.

Відмінності між людиною прямоходячою та іншими видами Homo на цьому не закінчуються. Обличчя еректуса вирізнялося більшим прогнатизмом, ніж у сучасних людей, який дещо заважав мовленню в нашому розумінні (проте не робив його зовсім неможливим).

За цими фізичними відмінностями прямоходячих і розумних лежали відмінності генетичні. Ген FOXP2, хоч і не є «геном мови», має великий вплив на людське пізнання і рухи м’язів, що використовуються для мовлення. Він нібито добре розвинувся в людей, рахуючи від часів еректуса. FOXP2 дає більше контролю над мовленням. Маючи більш примітивний різновид гена FOXP2, людина прямоходяча не могла так добре, як ми, модулювати свою гортань, а значить, її мовлення було менш емоційним. FOXP2 також спричинює видовження нейронів і робить процес пізнання швидшим й ефективнішим. Без цього людина прямоходяча, напевне, була більш «важкодумною», ніж сучасні люди. Утім це не дивно.

Відмінність у FOXP2 могла спричинити нестачу паралельної обробки мови прямоходячими, що також було би причиною їхнього повільнішого мислення. FOXP2 сучасних людей також збільшує довжину й синаптичну пластичність базальних гангліїв, що покращує наше моторне навчання й виконання нами складних завдань.

Із цієї причини також не зовсім ясно, чи мав еректус таку саму когнітивну пластичність, що й ми. Цілком можливо, що, порівняно із сучасними людьми, прямоходячі були істотами тупуватими й невинахідливими. Але в жодному разі не безмовними. І, як ми вже побачили, еректус був найрозумнішою з усіх істот, що жили до нього. Хіба що не таким кмітливим, яким згодом виявиться сапієнс. Така різниця в інтелекті могла бути більшою або меншою, ніж на це вказує розмір мізків. У цьому є багато невідомого для нас.

На користь думки про менш розвинений інтелект прямоходячих свідчить той факт, що їхні найпоширеніші знаряддя в деяких сенсах були більш подібні на вироби давніших приматів, не людей. Найпростіші знаряддя прямоходячих могли бути одноріднішими й некомбінаторними (не складеними з кількох частин: наприклад, сокири без ручок). З іншого боку, найдавніші приклади складних знарядь стосуються часів, коли сапієнс іще не виник. Це списи з руків’ями, створені людиною прямоходячою (або одним з її нащадків, якщо дотримуватися тоншого розрізнення видів Homo). І, певна річ, ті судна, на яких еректус перетинав великі відстані в океані, не можна класифікувати інакше, ніж складні знаряддя. Отже, археологічні знахідки, хоч серед них і немає складних кам’яних знарядь, дають непрямі свідчення, що людина прямоходяча справді могла робити складні знаряддя з інших матеріалів.

Знову нагадаю, що теорії, засновані на кам’яних знаряддях, часто не враховують знарядь з інших матеріалів. Палеоантрополог Джон Ші вбачає міцні зв’язки між технологіями й мовою, пояснюючи певну подібність їхньої структури, проте базує свої праці майже виключно на кам’яних знахідках. Зрозуміти це до певної міри можна, позаяк кам’яні знаряддя єдині досі доступні для наших досліджень. Також цілком імовірно, що, маючи простіші технології, люди прямоходячі говорили й простішою мовою. Проте в цьому ясності немає зовсім.

Вивчати самі лише кам’яні знаряддя — недостатньо. Із цього не випливає, що простіші знаряддя означають відсутність мови або навіть якісно інший тип мови. Деякі палеоантропологи нібито пов’язують виготовлення складних знарядь зі складністю синтаксису, не повністю усвідомлюючи широке розмаїття сучасних мов у цьому сенсі: деякі з них мають складний етимологічний інструментарій, проте синтаксис цих мов відрізняється більшою простотою, ніж мали б означати ці інструменти.

Культура й біологія разом пояснюють позірну відсутність екстенсивної еволюції мозку в людини розумної. Сапієнс начебто пройшов поріг складності, який дозволяє йому так добре дбати про себе, що він більше не потребує еволюційної підмоги, як раніше. Як уже обговорювалося, це може бути спричинено іншою життєвою історією людини розумної, накопиченим культурним досвідом, розвитком мови в часі та новими потужностями мозку. Сучасні люди існують, виживають і дають нащадків завдяки культурі.

Це не означає, що в межах виду сучасної людини не відбувається мікроеволюції. Можливо, є люди, чий мозок відрізняється від мізків інших так, що вони народжують більше життєздатних нащадків. Однак свідчень, що мозок людини стає більшим або спеціалізованішим зараз, або став таким від часів виникнення нашого виду, немає. Водночас не можна стверджувати, що мозок сапієнса не еволюціонує колись так, що зробить майбутніх людей незрівнянно вищими інтелектуально за сучасних. Можна спробувати уявити істот, які інтелектом значно переважають пересічну людину розумну. Проте еволюція не має на меті створити «суперрозумак». Її задача — дати істоту, яка здатна буде мати достатньо життєздатних нащадків.

Є ще один нюанс. Єдиний спосіб, яким природний добір може зробити людство розумнішим, — це дати інтелектуалам більше живих нащадків. Але все це міняє культура. В усьому світі культури дбають про своїх представників краще, ніж колись за всю людську історію. Культурний добробут увійшов у суперечку із фізичним тиском еволюції щодо визначення еволюційної ніші людства. Культура також створила нішу, яка не є більше суто біологічною, і це змінило хід еволюції, позаяк виникають нові культурні тиски, а традиційні — біологічні — стають менш значущими. Особи, які, ймовірно, не змогли б вижити без культурної підтримки рівня, доступного сучасній людині, одержують змогу передати свої гени життєздатним нащадкам. Відповідно, фізично слабші та неміцні від народження організми в умовах культурної підтримки одержують однакові переваги з усіма іншими. Для людей це сприятливо, бо культурні ніші міняються, і це збільшує розмаїття нашого виду, створюючи ще комфортніші культурні умови, прискорюючи зміни й покращуючи виживання тих, хто в інший час міг би не вижити. За покращення генетичного спадку людства виступала євгеніка, та вона не враховувала силу культури у формуванні нашої еволюції. Культура не тільки покращила наш вид і його виживання, вона звільнила нас від чистої біології.

Стабільність мозкової кори, якої досягла людина, настала через низку змін, які можуть здивувати. Люди творчо й культурно реагували на труднощі, пов’язані з безпекою, мандрами, кліматом, прихистком і харчуванням. Як ми дізналися вище, вони навчилися куховарити, що, своєю чергою, дозволило їм їсти більше м’яса й скоротило їхню кишку. Нагадаємо: ті калорії, що колись витрачалися на травлення, тепер живили мозок Homo.

Результатом стали сучасний мозок і тіло людини, покращене мислення, моральний та емоційний самоконтроль. Ця еволюційна прогресія чітко являє нам взаємний зв’язок органів і зокрема мозку як єдиної системи. Людський мозок став розумнішим, коли наші кишки зменшилися. Від прямоходячої до розумної, людина фактично зробила себе сама, без сторонньої допомоги рухаючись еволюційною і мовною стежкою. З еректуса почалася тривала інтелектуальна подорож людини до сучасного світу.

Озираючись на шлях, пройдений еволюцією людського мозку й культури, ми бачимо на початку його і революційні відкриття, і довгі періоди застою.

За появою людини розумної прийшли глибокі новації та швидший темп культурних змін. Ось чому доречно називати еру сапієнса, порівнюючи її з часами інших видів Homo, Добою Новацій. Те нове, що принесла людина розумна, переважає здобутки решти видів; їхня кількість стрімко зростала з початком землеробства близько 10 000 років тому з різних боків земної кулі: у Шумері та в Ґватемалі.

Але новації почалися ще навіть до землеробства, коли наш вид досяг мозкового і культурного порога. Утім настання Доби, — доби винаходів, імітації чи залізних знарядь — не значить, що вона охопила все населення. У Залізну Добу люди й далі користувалися дерев’яним знаряддям, а в нашу теперішню Добу Новацій більшість людей розумних не створює нічого значущого нового.

Аби дізнатися про мозок людини й те, як він гарантує функціонування мови, нам слід звернутися до нейрології, палеонейрології, археології, лінгвістики й антропології. Доведеться проштудіювати результати клінічних і нейробіологічних досліджень розмаїття на прикладах таких станів, як специфічний розлад мовлення (СРМ), афазія та розлади аутистичного спектра (РАС). Також необхідно порівняти мозок людини з мізками інших людиноподібних мавп.

Як першим з’ясував еректус, жоден мозок не є самотнім островом. Усі мізки людей — частини мереж. По-перше, вони з’єднані з іншими органами, еволюційно й фізіологічно. А по-друге, що важливіше, кожен мозок з’єднаний з іншими мізками. Як роками стверджував філософ Енді Кларк, культура «роздуває» наші мізки. Мозок під’єднаний до інших мізків в океані культури. На цьому варто особливо наголосити. У дійсності неможливо зрозуміти роль мозку в еволюції та виникненні мови без цього поняття. Тому важливо бути обережними, приймаючи поширену, але неправильну думку про мозок як комп’ютер, артефакт, нічим не схожий на орган. У комп’ютерів немає культури.

Натомість варто порушити питання: як анатомія, функції й загальна архітектура мозку допомагають зрозуміти його роль в організмі як одного з багатьох органів? І як культура пояснює роль мозку як частини соціальної мережі мізків? І, зрештою, питання на мільйон: яким має бути мозок, аби його власник міг володіти мовою? Найкраща з відповідей: наш мозок — багатофункціональний орган, який розвинувся для швидкого й гнучкого мислення. Він мусить бути готовим до всього. Із цієї причини він вільніший від інстинктів та інших форм заздалегідь визначених знань, ніж в інших видів.

Людям поталанило, що природний добір розширив, а не звузив можливості нашого пізнання. Ця свобода відкрила нам шлях до володіння й користування природною мовою й інших когнітивних здібностей. Однак коли ми втрачаємо частину цієї свободи внаслідок різних когнітивних і мовленнєвих розладів, природа мозку являється ще ясніше. Ось чому варто уважно дослідити випадки зривів у здібностях нормальної мовної діяльності. Мовленнєві розлади такого типу заважають нормальній участі в розмовах, побудові та розумінню речень або вмінню вживати правильні слова у відповідних контекстах. На диво, із цих студій майже не випливає, що людський мозок містить тканину, генетично спеціалізовану для мови. Це ймовірно вражаюче відкриття підтверджується тим, що дотепер не знайдено жодних свідчень про специфічно успадковані мовні розлади. Їхнє коріння — в інших фізичних або ментальних негараздах.

Це може бути для вас несподіванкою, проте значно більш дивним було би дізнатися про існування тканини або нейронної мережі, призначеної для мови, бо мова є результатом пластичності людської нервової системи, тобто здатності нейронів змінюватися у відповідь на потреби організму. Не слід також забувати й про синаптичну пластичність — здатність синапсів (зв’язків між нейронами) мінятися, коли людина вчиться, росте або зазнає травми мозку.

І це властиво не тільки людям. З’ясовано, що коли нічній мавпі ампутувати середній палець (сподіваюся, утім, ці жорстокі експерименти буде припинено!), у мозку тварини відбуваються зміни. У ньому є окремі зони, що відповідають за кожен з пальців. Після ампутації зона, пов’язана зі втраченим пальцем, перебирає на себе інші мозкові функції. Іншими словами, у нічної мавпи гнучкий мозок. Людський — іще гнучкіший. Мозок не дозволяє здоровим нейронам лишатися без діла, якщо вони потрібні для чогось іншого. Як герой Арнольда Шварценеґґера в «Термінаторі», людський мозок міняє комутацію пошкодженої області й передає її функції неушкодженим.

Упродовж людського життя в нейронних синапсах постійно відбуваються докорінні зміни. Мозок буквально змінюється: додається більше зв’язків, а значить, більше білої речовини44, у відповідь на навчання, для адаптації до нового культурного середовища або через патологію (наприклад, ушкодження мозку). Скорочення одних синапсів і встановлення нових — одна з найважливіших характеристик розвитку мозку людини до статевого дозрівання, внаслідок якої цей період розвитку має назву критичного. Не зовсім зрозуміло, чи цей щабель є так само важливим у теорії пізнання (наприклад, оволодіння мовою), як іноді вважають, але він безумовно відіграє велику роль у розвитку пізнання та нейронної пластичності.

Як ми вже писали, мозок — не комп’ютер. На цьому важливо наголосити ще раз у поточному контексті, позаяк це є базовим переконанням багатьох лінгвістів, когнітивістів і фахівців з інформатики. Бажання бачити в мозку машину йде ще від Галілеєвої аналогії Всесвіту як годинника.

Привабливість такого порівняння є очевидною: і комп’ютер, і мозок зберігають і обробляють інформацію. Проте уявляючи біологічний орган — мозок або серце — різновидом комп’ютера, ми віддаляємося від розуміння і органа, і комп’ютера. Для прикладу, згадаймо, що мозок не складається з окремих модулів (робочих блоків), які виконують різні функції, як у комп’ютері. Крім того, мозок еволюціонував без стороннього втручання. Це біологічний об’єкт. Звичайним запереченням є та думка, що не має значення, з чого комп’ютер зроблений, а важливо — що і як він робить. Проте біологічна матерія, з якої складено мозок, не може існувати без взаємодії з іншими тканинами й рідинами, які з’єднують її із системою, що має життєво важливі необчислювальні функції (наприклад, любов). Можна збудувати комп’ютер із людських нейронів, але це не буде мозком. На відміну від комп’ютера, для мозку важливо, з чого він зроблений і де міститься. Тут можна ще заперечити, що й комп’ютер є частиною мережі: підключений до живлення, з’єднаний з іншими комп’ютерами тощо. Але нейрологія — не те саме, що електроніка. Комп’ютерам бракує біологічних функцій, емоцій, культури.

Інша відмінність — у тому, що комп’ютер нічого не робить, якщо в ньому не виконується програма. Попри те що мозок не має «програмного забезпечення» в буквальному сенсі, дехто вважає чимось на зразок «біопрограми» процес оволодіння мовою. Проте ця метафора не дає відповідей на ті питання й факти, що виникають в історії людської еволюції. Не існує джерела понять, які всі люди мали б від народження. З поняттями не народжуються — їх вивчають45.

За словами Арістотеля, відомими нам у переказі Томи Аквінського: «Nihil est in intellectu quod non sit prius in sensu» — «Немає нічого в розумі, чого не було раніше у відчуттях».

З іншого боку, наші чуття (зір, слух, дотик, смак), а також деякі емоції (наприклад страх) справді здаються вродженими. Ці фізичні властивості виступають підмогою в оволодінні мовою та в культурній еволюції. Деякі люди більше послуговуються зором, ніж слухом, у збиранні даних. Емоційна потреба людей в подібних собі й бажання соціальної взаємодії сприяє розвитку мови. Отже, мозок явно має специфічні, індивідуальні властивості. І все ж таки важливо уникати уявлення про мозок як бластулу специфічних понятійних регіонів або комп’ютер, запрограмований знаннями про все на світі.

Однією з причин, чому деякі істоти не одержали мізків у дар від еволюційного божества, є споживання енергії. Мозок поглинає багато калорій. Пересічний людський мозок споживає до 325–350 калорій за день. Це становить близько однієї четвертої всіх денних енерговитрат людського організму в стані спокою (1300) або одну восьму енергетичних потреб активної людини (близько 2400 калорій на день). Іншими словами, мозок — це обладнання, утримання якого дорого коштує. Як зауважив один фахівець, що досліджував еволюцію споживання людиною жирів:

Порівняно з іншими приматами й ссавцями нашого розміру, люди вділяють значно більшу частку свого денного енергетичного бюджету на живлення мозку. Така непропорційно велика витрата енергії на обмін речовин у мозку виставляє важливі вимоги до нашого харчування. Щоб задовольнити ці енергетичні потреби, люди мусять споживати харчі вищої якості (тобто багатші на енергію та жири), ніж їдять інші примати... У середньому ми поглинаємо більше жирів, ніж інші примати, а також значно більше поліненасичених жирних кислот з довгим ланцюгом (LC-PUFA), які є вкрай важливими для розвитку мозку46.

Попри енергоспоживання, іншою причиною відсутності мозку є його зайвість. Паразити можуть жити в людській кишці, не потребуючи мислення, поглинаючи все, що їм трапляється, завдяки свідомим рішенням їхніх організмів-носіїв. Їм не потрібний мозок, бо вони користуються нашим. Навіщо марнувати ресурси? І наостанок іще одна причина відсутності мозку: це відсутність правильної еволюційної історії. У людей ця історія була набагато складнішою, ніж в інших тварин. Людські мізки, тіла й культури еволюціонували останні 2 мільйони років у тісному зв’язку. Тіло (і мозок разом з ним) пов’язане з культурою, як колібрі із запиленням квітів. Людський організм і мозок удосконалюються культурою, так само як і культура поліпшується нашим мисленням і мовою. Іще із часів засновника американської антропології Франца Боаса відомо, що культура може вплинути на розмір тіла, використання мови, на те, що ми називаємо талантом, і на інші аспекти людського фенотипу. Як було зазначено в розділі 1, непрямий вплив культури на генотип пояснюється теорією подвійного успадкування, також відомою як «ефект Болдуїна». Природний добір прихильніший до тих алелів, які додають нашому фенотипу культурно бажаних рис.

Аби підсумувати все, що ми дізналися, наголосимо, що збільшений мозок людини міг еволюціонувати лише всупереч трьом головним недолікам47. По-перше, як ми вже бачили, мозкова тканина є найбільш метаболічно витратною для організму. По-друге, більший мозок потребує довшого дозрівання. Людські діти не здатні себе захищати, годувати, одягати й забезпечувати житлом до, щонайменше, дванадцяти років, а в деяких культурах — іще довше. Нарешті, третій важливий недолік великого мозку полягає у властивій двоногим суперечності між вузькими стегнами, потрібними для руху, і шириною пологових шляхів, пристосованих для народження малят з більшою головою. Великі мізки можуть убивати матерів у пологах через вузькі шляхи. Тобто мати має ходити, але водночас у дитини голова повинна бути достатньо великою, щоб думати.

Це порушує питання: якого розміру мозок потрібний для підтримання людського інтелекту? Багато палеонейрологів користуються для оцінки так званим коефіцієнтом енцефалізації (EQ). Він являє собою відношення розміру мозку виду до пересічного розміру мозку ссавця з таким самим розміром тіла. Теоретичне підґрунтя EQ — у тому, що інтелект зростає не з абсолютним розміром мозку (мозок кашалота, наприклад, має об’єм близько 8000 см3), а з відношенням розміру мозку виду до розмірів його тіла. Ця ідея справді видається досить надійною в передбаченні. Том Шенеманн з Університету штату Індіана заявив, що абсолютний розмір мозку також має значення, оскільки робить можливим спеціалізацію відділів, якої не можуть досягти мізки меншого розміру. Шенеманн називає кілька переваг великого мозку в людини прямоходячої, інших видів Homo і тварин.

По-перше, «високоенцефалізовані види... мають схильність збирати харчі (та полювати) стратегічно, враховуючи особливості своєї здобичі, тоді як менш енцефалізовані роблять це безсистемно». Далі, «зі збільшенням розміру мозку різні зони його кори стають менш пов’язаними між собою». Наслідки такої зміни взаємозв’язку в тому, що «в мозку більшого розміру різні області стають дедалі більш незалежними у своїх функціях від інших. Така незалежність робить можливою паралельну обробку інформації, що має значні наслідки, позаяк веде до ускладнення поведінкових реакцій»48.

Сузана Еркулано-Узел у своїй книжці 2016 року «Перевага людини: нове розуміння того, як наш мозок став винятковим» стверджує, що людський мозок є більш розвиненим завдяки вищому ступеню густини нейронів: у нас більше нейронів припадає на кожен кубічний сантиметр об’єму й існує більше зв’язків між ними.

Думка, що культура впливає на поведінку, зовнішність, інтелект й інші аспекти нашого фенотипу, веде до висновку, що найважливішим питанням про наш мозок є не «Що в ньому робить мову можливою?». Доречне питання — «Як мізки, культури і їхня взаємодія разом дають мову?». І відповідь у тому, що із часом кожне з них допомагало іншому в удосконаленні. Отже, зрозуміти еволюцію мови, не знаючи еволюції мозку, видається неможливим. Мозок, своєю чергою, не зрозуміти без уявлення про еволюцію культури.

Задача, яку ставить перед нами розуміння еволюції мозку гомінінів від тих часів, коли близько 6 млн років тому вони відгалузилися від інших приматів (хай то був ардипітек, сахельантроп чи орорин), — не лише в тому, щоб з’ясувати, як мозок людини став більшим, а й чому це сталося. Відомо, що мозок почав рости із часів австоралопітека, коли мав об’єм 500 см3, і досяг майже 1300 см3 за відносно короткий період у 125 000 поколінь, або 3 мільйони років. Щоб усвідомити, чому сталося це збільшення, необхідно розуміти мізки сучасних людей розумних і розробити методи пізнання мозкової еволюції в світлі археологічних і культурних свідчень. У середовищі відбулося кілька змін, які спричинили збільшення людського мозку задля підтримання вищого рівня інтелекту. На щастя, нам відомо, що початковою точкою цих змін був австралопітек, а також ми багато знаємо про кінцевий пункт еволюції гомінінів — людину розумну. Залишається з’ясувати, як ми потрапили з вихідного пункту в пункт призначення. Розібратися в усіх щаблях, які ми пройшли на цьому шляху. Тому необхідно вивчити свідчення мозкової еволюції, збережені у скам’янілостях, і переміни середовища, які могли вибірково вплинути на розвиток мозку.

Один з аспектів росту й розвитку мозку — енцефалізація — видається простим. Істоти з більшим розміром тіла мають більші мізки. Як свідчать дані розкопок, зі збільшенням загальних розмірів гомінінів росли й їхні мізки. Формула, начебто, елементарна: більше тіло — більший мозок. То чи набув наш мозок сучасних розмірів, просто збільшуючись разом з тілом? Імовірно, ні. У дійсності відношення енцефалізації до росту тіла може бути навіть зворотним. Можливим є те, що зовнішній вплив, під яким у гомінінів збільшувався мозок, спричиняв також і ріст їхнього тіла. Розмір мозку і всього тіла контролюється тими самими генами. Як формулює це Марк Ґрабовскі,

результати вказують на те, що суворий добір за критерієм більшого розміру мозку відіграє роль у збільшенні розмірів як мозку, так і всього тіла, в процесі людської еволюції; можливо, він єдиний є причиною значної зміни обох цих рис, яка сталася з переходом [від австралопітека] до людини розумної. Такий зсув акцентів ясно наводить нас на адаптивну гіпотезу походження нашого роду.

Далі він пише:

Можливо, річ лише в тому, що більший мозок потребує більшого тіла, аби задовольняти його підвищені енергетичні потреби, а еволюційні обмеження, пов’язані з коваріацією тіла-мозку, є одним зі способів підтримання таких відносин49.

Усе це означає, що еволюція мозку й тіла аналогічна задачі про курку і яйце. Або мозок ріс і викликав збільшення тіла, або навпаки. Та хай яка зі змін настала першою, залишається питання про те, які сили привели до підвищення людського інтелекту. На мою думку, найкращий погляд на цю проблему — розглянути її, як і багато інших аспектів біологічного розвитку й існування, як випадок симбіозу, в якому дві або більше істот (або частин істот, як у випадку з мозком) розвиваються або еволюціонують у єдності й кожна з них потребує іншої та впливає на неї.

Тому, розглядаючи анатомію і функції мозку як частини людського тіла і культури для розуміння мозкової та мовної еволюції, варто знову повернутися до дискусії з палеонейрології. З особливою серйозністю слід придивитися до того, яке значення мав і має для розуміння еволюції гомінінів швидкий ріст людського мозку і швидке досягнення ним такого великого, відносно розміру тіла, об’єму. Як відзначив нейролінгвіст Джон Інґрам, у масштабах еволюційного часу цей темп росту мозку можна назвати темпом втечі.

Чудову дискусію щодо розміру й росту мозку подає палеоантрополог Дін Фальк, який порівнює череп «таунзького маляти», відкритий Реймондом Дартом, і знахідку, відому як «гобіт» — карликовий різновид людини прямоходячої, чиї кістки було розкопано на острові Флорес австралійськими палеонтологами Пітером Брауном і Майклом Морвудом50. Уже давно відомо, що людина прямоходяча прибула на Флорес і заснувала там потужний культурний осередок близько 900 тисяч років тому. Проте «гобіт» виявився несподіванкою. Перше запитання щодо нього було: «Чому він такий маленький?». Друге: «Як він так довго виживав, співіснуючи з людиною розумною?». Вочевидь, «гобіт» жив іще 18 тисяч або навіть 14 тисяч років тому. Оскільки більшість дослідників вважали, що всі види роду Homo, що передували сапієнсу, крім неандертальців, вимерли приблизно 200 тисяч років тому, це стало шоком51.

Мозок цієї істоти, відомої як людина флореська (Homo floresiensis), був меншим, ніж у її предка, еректуса. Ба більше: розмір мозку людини флореської був меншим навіть за мозок австралопітекових і становив лише 426 см3. Що саме це зменшення розмірів мозку людини прямоходячої означає для розуміння розвитку людського інтелекту? Чи вказує менший розмір мозку «гобіта» на зниження інтелекту? Це явило б нам неймовірний еволюційний крок назад. І «гобіт», і австралопітек мали близький розмір мозку і однаковий зріст (1,19 м), проте чи був перший таким розумним, як другий? А може, розумніший? Чи, навпаки, мав нижчий інтелект? Чи була людина флореська рівна за інтелектом прямоходячій попри те, що об’єм її мозку був більш ніж удвічі меншим за мозок еректуса, який вийшов з Африки за сотні тисяч років до того?

Вивченням знарядь й інших археологічних свідчень було встановлено, що людина флореська переважала австралопітека в інтелекті. Є ознаки, що вона мала культуру, щонайменше у вигляді користування й виготовлення знарядь, а також ознаки переселення її предків на Флорес, про що ми писали вище. Можливо також, що «гобіт» утратив культуру своїх предків, проте таке міркування видається непереконливим, позаяк ми знаємо, що він користувався вогнем і кам’яними знаряддями, які відполіровував і формував для обробки м’якших матеріалів (кістки, дерева). Це, утім, означає, що інтелект не є і не може бути просто функцією мозку. Немає інших свідчень, крім розмірів черепа, про те, що людина флореська інтелектуально відставала від прямоходячої. Якщо вони були, скажімо однакового рівня, то виникає питання, чи не був еректус, розмір мозку якого становив дві третини об’єму мозку сучасної людини, інтелектуально подібним до сапієнса. Суть цього питання в тому, що шукаючи свідчення про рівень інтелекту викопних людей, важливіше звернути увагу на культурні дані, ніж на фізичні. І той факт, що розмір мозку сам по собі не відбиває розуму істоти, говорить, що для розуміння мозку наших предків-гомінінів нам потрібна точна інформація про їхню клітинну архітектоніку, густину нервової тканини, культуру і мову. Нічого з цього неможливо досягти, послуговуючись наявними зараз даними й методами.

Підсумовуючи, скажемо, що археологічні знахідки підтверджують тезу, що підґрунтям мови є загальні знання, а не якась гіпотетична виділена, від народження призначена ділянка мозку. Ніяких вроджених мозкових ділянок, призначених для мови, не знайдено. Якщо ця теза правильна, то можна припустити, що широкомасштабні, не спеціалізовані від народження нервові зв’язки дають більше пластичності. Спеціалізація ділянок мозку багато в чому залежить від клітинної архітектоніки відповідних зон у поєднанні з онтологічним розвитком індивідуума (життєвим шляхом), який включає біологічний, культурний і психологічний розвиток особистості. Та загалом мозок користується всіма своїми ресурсами одночасно, поки його носій крокує життєвою стежкою.

Із цього, відповідно, можна винести один урок стосовно «гобітів» з острова Флорес: робити висновки про розум істоти за внутрішніми відбитками її черепа — справа ризикована. Певна річ, є ознаки, які можна тлумачити як свідчення про розвиток різних зон мозку, що, як нам відомо, пов’язані з інтелектом, мовою, плануванням і розв’язанням задач у сучасної людини, проте знання, отримані з вивчення черепів, досі не є адекватними для розуміння росту людського розуму й мусять поступитися першістю свідченням культурним. Було б легко, за відсутності залишків сіл, суден, знарядь тощо, заявити, що еректус був неотесаним дурником порівняно із сучасною людиною: адже об’єм його мозку становив лише 950 см3. Проте культурні свідчення, навпаки, роблять таке припущення безглуздим. З решток культури ми бачимо, що людина прямоходяча була розумною, здатною до мови й господарем свого довкілля.

Робін Данбар, британський антрополог, вважає, що головним рушієм розвитку інтелекту гомінінів була соціальна складність. Данбар аргументує, що енцефалізації та росту людського інтелекту сприяло не розв’язання задач, пов’язаних з опануванням свого середовища, а тиск з боку людського суспільства, чисельність якого збільшувалася. Люди об’єднувалися в дедалі більші групи. Ці групи перевищували своїм числом об’єднання будь-яких інших приматів. Отже, аргумент Данбара пов’язаний з різким зростанням соціальних зв’язків, яке відбувається навіть за помірного збільшення розмірів груп. У той час як найближчі родичі людей, шимпанзе, живуть у соціальних групах по 50 особин, спільноти мисливців-збирачів людей налічують до 150, що ставить високі вимоги перед мозком, який мусить підтримувати значно більше соціальних зв’язків у такій на 300 % більшій групі. Окремі члени суспільства — наче нейрони в мозку. Що більше їх є, то більше між ними існує зв’язків. Інакше кажучи, аналогічно до того, як нейронні зв’язки роблять мозок складним, стрімке зростання кількості соціальних відносин у навіть повільно збільшуваному суспільстві вимагає більшої інтелектуальної потужності для підтримання цих зв’язків (принаймні, на думку Данбара). Словом, зі збільшеням соціальних груп росте й мозкова кора.

На підтримку цієї гіпотези Данбар зауважує, що розмір кори в різних видів змінюється разом з розміром груп. Певна річ, хтось може заперечити, що Данбар у цьому ставить віз попереду коня. Імовірно, радше ріст мозку і високий інтелект збільшили кількість соціальних зв’язків серед людей, ніж навпаки. Проте в дійсності все відбулося швидше саме за Данбаровим сценарієм: саме ріст соціуму спричинив ріст мозку. Якби хтось одержав більший мозок раніше, ніж відбулися соціальні зміни, то ця особа воліла б залишитися самітником. Тобто мозок, якби виріс першим, призвів би до появи будь-якого числа соціальних моделей. Та якщо першим збільшилося суспільство, його тиск насправді викликав вдосконалення мозку, якому доводилося встигати за новою мережею відносин.

Іще один чинник зростання інтелекту — збільшення кооперації. Об’єднуючись у групи, люди починали разом працювати. Перші компанії людей трималися купи саме через спільну працю. Звісно, в будь-якій групі зазвичай трапляються один-два «пасажири», які бувають раді скористатися всіма перевагами групових зусиль, самі до них у повній мірі не докладаючись. Тож для більш ефективного функціонування групових взаємин природний добір мав би виділяти інтелектуально вищих осіб, здатних виявити ошуканців.

Як ми бачили, явище статевого добору як основна сила еволюційних змін було помічене ще Дарвіном: воно є причиною краси (наприклад, у розкішному пір’ї павича), таких фізичних ознаках, як збільшені груди в людських жінок, порівняно із самицями інших приматів (вочевидь, навіть у перших гомінінів самці надавали перевагу самицям з пухкими формами), а також довші пеніси в чоловіків52.

Додаткові міркування на користь підвищення інтелекту можуть бути такими: його носії мали більше шансів пережити різні душевні та нервові хвороби (наприклад, менінгіт), які мають серед побічних ефектів зниження інтелекту в тих, хто перехворів ними. Це, водночас, могло сприяти статевому добору тих самців і самиць, які надавали перевагу партнерам, що пережили хворобу й дістали менше довготривалих негативних наслідків.

Найімовірніше, усі з наведених вище причин сприяли природному добру, що дав у результаті вищий інтелект людей. І водночас, жодна з них не була первинним чинником великих стрибків у формуванні когнітивних здібностей. У дійсності не видається доцільним вважати, що «розумаки» є продуктом самого лише великого розміру мозкової частини черепів, знайдених у розкопках, або загального об’єму мозку, або навіть ознак того, що та чи інша частина мозку була краще розвинена. Інтелект не є просто похідним від розмірів мозку або його частини. Якби це було так, то серед сучасних людей чоловіки були б завжди розумнішими за жінок, позаяк мізки чоловіків завжди є більшими, часто навіть значно. Деякі сучасні європейські жінки мають об’єм мозку близько 950 см3 — майже як у людини прямоходячої. І все ж таки інтелектом вони не поступаються сучасним чоловікам з більшими мізками.

То що ж дало людям вищий інтелект, похідний від розмірів мозку, клітинної архітектоніки, складності синаптичних зв’язків, білої речовини, клітин глії53 тощо? Найпотужнішою із сил еволюції людського розуму, імовірніше за все, було поєднання мови і культури, яке виявилося у використанні символів, граматики, інтонацій та жестів. Почавши послуговуватися цими методами комунікації, люди змогли мислити разом, доповнювати здібності одне одного в пізнанні світу навколо й передбаченні його майбутніх форм. Розум предків сапієнса почали займати такі думки: «Де буде ця тварина через кілька секунд?», «У якому напрямку піде вогонь?», «Коли повернеться дощ?», «Куди тече ця річка і що я побачу, якщо піду вниз за течією?». Ставлячи ці запитання, люди потребували певної мови, щоб унести порядок у соціальну взаємодію, якось назвати своїх близьких і далеких родичів, що в цілому розширювало їхні когнітивні здібності.

Тепер, коли в нас з’явилося загальне уявлення, як мозок еволюціонував, час для наступного питання. Які саме характеристики людського мозку є основою здатності до мови? І чи є ці характеристики унікальними для мови, чи вони виконують й інші, немовні, ролі? Ці питання — наріжний камінь суперечки, яка триває в теорії пізнання та палеоантропології вже кілька десятиліть.

42 Ralph L. Holloway, D. Broadfield, M. Yuan, The Human Fossil Record, vol. 3: Brain Endocasts: The Paleoneurological Evidence (Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2004).

43 Область мозку, часто асоційована з мовленням. Докладніше ми поговоримо про неї в розділах 6 і 7.

44 Біла речовина мозку отримала таку назву завдяки білій (через вміст жиру) тканині (фактично, мієліновим оболонкам), яка оточує нервове волокно, що з’єднує частини мозку, які виконують вищі когнітивні функції. Тімоті А. Келлер і Марсел Адам Джаст «Зміна кіркових зв’язків: терапевтичне виправлення білої речовини в осіб з розладами читання», Neuron 64 (5), 2009: 624–631; doi:10.1016/j.neuron.2009.10.018

45 Філософ Роберт Брендом виводить цю думку в своїх книжках, як-от «Зробити це явним» (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1998), де подає переконливі аргументи, що ми оволодіваємо поняттями тільки тоді, коли робимо за їхньої допомоги умовиводи; інакше кажучи, люди одержують поняття тільки після того, як вивчать достатньо їх, щоб міркувати логічно. Я висловлюю схожі думки, хоча й з іншого погляду, у книжці «Темна матерія розуму».

46 William R. Leonard, J. Josh Snodgrass, Marcia L. Robertson, ‘Evolutionary Perspectives on Fat Ingestion and Metabolism in Humans’, у J. P. Montmayeur, J. le Coutre (eds), Fat Detection: Taste, Texture, and Post Ingestive Effects (Boca Raton, FL: CRC Press/Taylor & Francis, 2010), chapter 1; ncbi.nlm.nih.gov/books/NBK53561/.

47 На думку палеоневролога з Університету штату Індіана Томана Шенеманна, яку викладено у статті ‘Evolution of the Size and Functional Areas of the Human Brain, Annual Review of Anthropology 35, 2006: 379-406; indiana.edu/~brainevo/publications/annurev.anthro.35.pdf.

48 P. Tom Schoenemann, ‘The Meaning of Brain Size: The Evolution of Conceptual Complexity, in Kathy Schick, Douglas Broadfield, Nicholas Toth, Michael Yuan (eds), The Human Brain Evolving: Paleoneurological Studies in Honor of Ralph L. Holloway (Gosport, IN: Stone Age Institute Press, 2010), pp. 37-50.

49 Mark Grabowski, ‘Bigger Brains Led to Bigger Bodies?: The Correlated Evolution of Human Brain and Body Size, Current Anthropology 57(2), 2016: 174; doi: 10.1086/685655.

50 У своїй захопливій книжці Фальк надає найкраще популярне викладення засад палеоневрології. The Fossil Chronicles: How Two Controversial Discoveries Changed Our View of Human Evolution (Berkeley, University of California Press, 2012).

51 Девід Джіл, фахівець з Інституту Макса Планка в Німеччині, розповідав мені, що у фольклорі сучасних індонезійців є перекази про маленьких людиноподібних мешканців лісів. Вражає думка, що «гобіти» можуть існувати й зараз, або ж оповіді про них увійшли в культуру індонезійців понад 18 тисяч тому років й переказуються досі. Менш захопливим є припущення, що істота, яку описує Джіл, є цілком вигаданою, фантазією місцевих культур. Описом вона нагадує карликову людину прямоходячу, що, певно, є збігом.

52 Людські чоловіки мають довші пеніси, порівняно до розмірів тіла, ніж інші представники світу приматів. Із цієї причини, ймовірно, з усіх приматів лише люди звично злягаються в позиції лицем до лиця, що, своєю чергою, сприяє ближчому зв’язку чоловіка з жінкою. Крім того, жінок, з певних причин, могли завжди приваблювати чоловіки з більшим розміром пеніса.

53 Клітини глії формують частину нейроімунної системи мозку, незалежної від імунної системи всього організму.

6. Як мозок зробив мову можливою

Складність нервової системи є такою високою, її розмаїті системи асоціацій і клітинні масиви — такими численними й заплутаними, що розуміння їх завжди лежатиме за межами наших найзавзятіших старань.

Сантьяго Рамон-і-Кахал (1909)

Хай яким способом людський мозок досягнув теперішнього стану, людина розумна є нині гордим власником найкращого інструменту пізнання в усій історії Землі. Тому настав час поцікавитися, як функціонує цей пристрій і як його зроблено54. Зокрема: як людський мозок робить можливою людську мову. Частина відповіді на це запитання — у тому, що мозок людини має однакові характеристики організації з людським мовленнєвим апаратом (сукупністю органів, що створюють наше мовлення, включно з легенями, язиком, зубами й носовими ходами). Як і мовленнєвий апарат, мозок користується раніше встановленою системою й застосовує її з метою, яка, можливо, не була закладена в неї еволюцією або принаймні не була застосуванням цієї системи до того, як її призначили для мовлення. Цю думку можна простежити в працях багатьох нейробіологів і філософів. Ані мозок, ані мовленнєвий апарат не виникли як засоби винятково для мови. Проте із цими системами відбувалася певна мікроеволюція, яка зробила з них кращу основу для людської мови. Часто можна почути заяви, що в мозку існують області, «виділені» під мову, такі як центри Верніке і Брока. Це не так. З іншого боку, не знаходячи спеціальних мовних ділянок у мозку, деякі дослідники наголошують на важливості підкіркових зон, які вони називають «базальними гангліями мови». Базальними гангліями іменують групу мозкових тканин, що діють як одне ціле й пов’язуються з розмаїтими загальними функціями, такими як довільний контроль рухів, процедурне навчання (порядки та звички), рух очей та емоції. Ця область міцно пов’язана з кіркою й таламусом, а також з іншими зонами мозку. Їх вважають основою мовлення і мови взагалі. Філіп Ліберман називає ці особливі області мозку, що продукують мову, «функціональною мовною системою»55.

Загальна природа базальних гангліїв (які іноді називають «мозком рептилій»), їхня роль у мовленні та відповідальність за формування звичок учать нас кільком речам. По-перше, ця зона є фундаментальною складовою мовної функції, навіть якщо еволюційно він не формувався спеціально для цього. Відомо, що ганглії є винятково важливими для мови, бо пошкодження цієї зони спричиняє низку мовленнєвих розладів (афазій). Утім якщо ці залишкові частини мозочка і «мозку рептилій» є частинами «функціональної мовної системи», то це значить, що відповідальність за мову лежить у різних ділянках мозку, які по-різному докладаються до вищого рівня організації нашого ментального й кіркового життя, ніж просто керуючи мовою. Це свідчить, що мова є, принаймні частково, низкою набутих звичок і практик, поряд із такими, як їзда на лижах і велосипеді, друкування тощо, тому що звички й практики є компетенцією базальних гангліїв.

Іншою причиною важливості базальних гангліїв є те, що їхня роль у мові ілюструє теорію мікрогенетики. Вона стверджує, що людське мислення задіює весь мозок, починаючи від найдавніших його частин. Або, як сказано в одному нещодавньому дослідженні,

мікрогенетична теорія припускає, що когнітивні процеси, такі як розуміння мови, інтегрально пов’язані з більш елементарними функціями мозку, як-от мотивації та емоції... лінгвістичні й нелінгвістичні функції мають бути щільно інтегровані, зокрема тому, що мають подібні способи обробки56.

Багато дослідників наголошують на причині, з якої не слід швидко робити висновки про важливість того факту, що певні знання містяться у специфічних зонах мозку:

[У]се, що люди знають і роблять, виконується і представляється в їхньому мозку... Телефонний номер найкращого друга й розмір взуття дружини мусять зберігатися в мозку і, ймовірно, вони зберігаються різними способами, які нам... коли-небудь, можливо, явить якась машина мозкової візуалізації... Існування зв’язку між фактами психології та неврології саме собою нічого не каже про вродженість, зональну специфічність чи інші види суперечливого розподілу епістемологічного ландшафту.

Цей автор продовжує:

Чітко визначені регіони мозку можуть стати спеціалізованими для певних функцій внаслідок досвіду. Іншими словами, саме навчання може виконати «наладнання» нервової системи, але локалізація і спеціалізація зон мозку не є вродженими57.

Тому надзвичайно важливо бути обережними, розмірковуючи про будь-яке вроджене знання людини. Мозок створений для навчання. Завжди найкраще розглядати навчання як причину виникнення будь-якої інформації в певній частині мозку, принаймні так варто робити, перш ніж заявляти про існування «зашитих» знань.

Це, утім, не скасовує можливості існування в людей вроджених понять. Проте ця думка містить у собі певні проблеми. Щоб упровадити в мозок людини певну вроджену інформацію, людський генотип мусить мати попередню специфікацію у вигляді різних понять, дійсних пропозиційних знань. Це значить, що повинні існувати певні гени або генні мережі, у кожній з яких було б закодовано вроджені поняття, наприклад «Висота — це страшно», «Не водися з дурисвітами», «Іменники означають речі» або «Не можна ставити питання до підмета в підрядному реченні». Водночас можливим є те, що клітинна архітектоніка мозку полегшує засвоєння певних знань у різних ділянках завдяки типам конфігурації клітин у них або зв’язків одних ділянок з іншими. Насправді не існує позбавлених суперечливості свідчень ані на користь, ані проти того, що в мозку є певні «зашиті» незалежні від навчання мережі або модулі, окремо від їхніх суто фізичних властивостей. Та, попри відсутність таких свідчень, чимало дослідників наполягають, що поняття є вродженими. Із цим пов’язана думка про існування вроджених спеціалізованих зон мозку для мови. Однією з найбільш відомих таких зон є центр Брока — гіпотетична ділянка в лівій частині мозку. (Точніше кажучи, ця частина мозку лежить біля покришкової та трикутної частин нижньої лобової звивини).

Уперше гіпотезу про спеціалізацію центру Брока було запропоновано в ХІХ столітті. Ця думка прозвучала в працях французького лікаря і дослідника П’єра Поля Брока, який вивчав пацієнта на прізвисько Тан (це було єдине слово, яке той міг вимовляти).

Для багатьох сучасних нейробіологів ця гіпотеза вже не є такою переконливою, якою була в часи її висування58. Насправді більшість із них не виділяє центр Брока як чітко визначену мозкову зону. Як пояснює це один автор:

...анатомічні визначення специфічних мовних функцій, що обробляються кірковими зонами, часто є дуже неточними. Так, центр Брока в контексті функціональної візуалізації з аналізом мовного матеріалу або з вивченням розладу, відомого як афазія Брока, може бути локалізований у різних ділянках мозку з відмінною цитоархітектонікою, зв’язками і, нарешті, функціями59.

Попри дедалі скептичніше ставлення професіоналів до студій Брока, багато людей досі вважає, що ушкоджена ділянка мозку його пацієнта Тана і є особливим «мовним центром». Нед Сагін і його співавтори заявляли:

Датчики, встановлені в зоні центру Брока, реєструють чітку нейронну активність для лексичної (~200 мілісекунд), граматичної (~320 мілісекунд) і фонологічної (~450 мілісекунд) обробки, ідентичної для іменників і дієслів, у ділянках, які активуються в тих самих піддослідних під час виконання тих самих задач у функціональній МРТ. Це означає, що послідовність лінгвістичної обробки, передбачена «обчисленням», реалізується в мозку як тонкоструктурна просторово-часова схематична активність60.

Однак проблема цього типу методології досліджень полягає в тому, що центр Брока — припускаючи, що його розташування можна достовірно визначити, — має більш загальні функції, ніж мовні. Частини мозку, пов’язані з мовою, справді існують. Вони мусять існувати. Проте вони загалом не є «виділеними» для самої лише мови. Зосереджувати мову або граматику в одній зоні мозку, як-от центр Брока, — це те саме, що казати, ніби виделка може виконувати всі функції на кухні.

Ще точніше, нині можна сміливо казати, що існують ділянки мозку, які беруть участь у багатьох когнітивних задачах, і вони можуть вступати в різні нейронні мережі для виконання цих задач. У випадку з мовою, умовний центр Брока стає частиною названої вище «функціональної мовної системи», яка об’єднує кілька багатозадачних частин мозку, що потрібні для створення мови. Підтверджує думку, що центр Брока не є «мовною зоною», той факт, що в досить ранньому віці він може бути знищений, і це не справить впливу на мовлення людини. Іншими словами, центр Брока не є зоною, винятково призначеною для мови: він також регулярно бере участь у цілому спектрі когнітивних завдань, таких як координація моторної діяльності.

Як приклад виконання цією гіпотетичною ділянкою інших задач, розгляньмо, що відбувається, коли комусь показують тіньові фігурки тварин, зроблені руками, — у цей час активується зона поблизу класичного центру Брока. Та сама зона стає активною, коли людина слухає музику або сама її виконує. Але ці задачі явно не є специфічно мовними. Вони, натомість, указують, що центр Брока має загальнішу за мовну функцію. Вона нібито полягає в «діяльнісній координації» мозку. І створення мови є лише одним з її компонентів, серед багатьох інших. Водночас аж ніяк не можна сказати, що сутність центру Брока є повністю зрозумілою, або що спадкових специфічно мовних ділянок мозку не існує. Поки що таких ділянок просто не знайдено.

На додачу з’являється більше свідчень на користь того, що такі ділянки, можливо, ніколи не будуть знайдені. Дослідження показують, що мізки збудовані з полівалентних (призначених для численних задач) мереж, подібних до «функціональної мовної системи», які можуть бути реформовані або перепрофільовані для виконання розмаїтих функцій61. Нещодавно одержані дані досліджень за допомогою МРТ наводять на висновок, що «зорова кора» — регіон мозку, асоційований із зором у зрячих осіб, — може бути використаний для виконання незорових задач62.

Ця робота дуже важлива для будь-яких спроб пов’язати когнітивні функції зі специфічними зонами мозку. Вона також цінна для тих, хто бере активну участь у дискусіях із тезами на зразок «ця зона мозку робить X, серед інших речей» на противагу «ця зона мозку генетично призначена робити X і тільки X». Ці питання нічим не пов’язані.

Знайти щось у мозку не означає відкрити, що певна когнітивна здібність від народження призначена для розташування винятково в тій або іншій зоні.

Утім не самі лише дослідження з МРТ можуть засвідчити вражаючу пластичність мозку. Фактори генетичної транскрипції, що відповідають за локалізацію або спеціалізацію певних ділянок мозку для відповідних когнітивних функцій, не видаються результатами генетично визначених зв’язків між цими когнітивними функціями й мозковою топографією. Легені, гортань, зуби, язик, ніс тощо є конче важливими для усних мов, так само як руки — для жестових. Проте жоден з названих органів або їхніх груп не є суто мовним. Як химерно було би заявляти, що руки — органи мовлення.

Те саме питання постає і щодо будь-якої заяви про мовну спеціалізацію частин нервової системи. Іншою зоною, якій приписують специфічно мовне призначення, є так звана область Верніке. Вона розташована в задній частині верхньої скроневої звивини в домінуючій півкулі мозку кожної особи. Це значить, що в праворуких вона розташована в лівій півкулі. У ліворуких мова начебто ширше розподілена в мозку. Хоча область Верніке в них лежить у правій півкулі, шульги виявляють кращу здатність відновлюватися після інсультів, які вражають мовні функції, завдяки їхній менш вузькій локалізації, ніж у праворуких. У певний період ця частина задньої скроневої ділянки мозку вважалася спеціалізованою на розумінні письмового та усного мовлення63.

На жаль, для всіх, хто зацікавлений у призначенні вроджених мовних функцій на визначені анатомічні структури, область Верніке не є винятково чи навіть більшою мірою присвяченою мові. Як і центр Брока, ця область є напівлегендарною, адже не існує точного визначення її розташування й кордонів. Від цього важко навіть сказати, чи така зона із чітко визначеними межами взагалі існує. По-друге, нещодавні дослідження засвідчили, що ця ділянка мозку пов’язана з іншими ділянками, що, як і у випадку із центром Брока, є більш загальними за своїми функціями, включаючи не тільки мову, а й руховий контроль із доруховою організацією потенційної діяльності (наприклад, підготовка пальців до гри на гітарі до початку, власне, гри). По-третє, як показали вище названі дослідження, навіть якщо вдасться знайти область зі спеціалізацією на певній функції в однієї або в мільйона осіб, наступна в багатьох випадках використовуватиме цю зону мозку по-іншому, залежно від її індивідуальної історії розвитку. Урок, який ми винесемо із цього, — у тому, що частини мозку розвиваються в кожного індивідуума як база множинних, проте взаємопов’язаних задач.

Але якщо організація людського мозку така пластична, як же мозок сапієнса набув такої форми, яку він має? Відповідь у тому, що ростом і розвитком мозку керують не тільки гени, а й гістони, що контролюють «фактори транскрипції». Фактором транскрипції називають білок, який зв’язує специфічні послідовності ДНК. Роблячи це, фактори здатні визначати частоту транскрипцій. Цим терміном називають передачу інформації від ДНК до транспортної РНК. Для розвитку фактори транскрипції мають вирішальне значення. Вони регулюють те, як проявляють, «виражають» себе гени. Фактори транскрипції відіграють роль у розвитку всіх організмів. Що більше розмір генома, то більшим є число факторів транскрипції, необхідних для регулювання вираження великої кількості генів. Організми з дуже великими геномами мають іще більше факторів транскрипції на кожен ген.

Тепер нам також відомо, що на спеціалізацію й анатомію мозку може впливати культура. Це значить, що стає ще важче розділити факти «чистої» біології та біологічні властивості, на які впливають або які впроваджують навчання і середовище. Психологи показали, що в дітей з труднощами читання після шістьох місяців інтенсивного корекційного навчання сформувалися нові зв’язки в білій речовині мозку. І це лише одне з багатьох досліджень, які засвідчили, що культура може міняти структуру й функціональність мозку. Інші студії виявили зв’язки між частинами мозку, які сильнішають або слабшають із часом, залежно від культурного середовища особи.

Позаяк культура може міняти форму мозку і нам невідомі жодні когнітивні функції, що були б від народження прив’язані до певної його ділянки, стає зрозумілою важкість використання аргументів з області анатомічної організації мозку на користь ідеї мови. Так само недостовірним було би стверджувати, що будь-яка із зон мозку є генетично призначеною для певної задачі взагалі. Мозок використовує знов і знов різні області для виконання всіх задач, які постають перед сучасною людиною. Еволюція підготувала людський мозок для більш вільного, порівняно з іншими тваринами, мислення, для навчання через культуру, а не лише інстинктивне пізнання. На один погляд, локалізація в мозку має вигляд тривіальний. Усе, що ми знаємо, міститься десь у мозку. Тому, з’ясувавши, що той чи інший вид знань локалізовано в певній частині мозку, ми не дістанемо свідчень про вродженість цих знань. Я народився в Південній Каліфорнії. Але це не значить, що місце мого народження було визначено наперед. Кожен має десь народитися.

Вряди-годи трапляються лінгвістичні дослідження, у яких стверджується, що мова міститься в мозку й визначається певними генами, так само як зір, наявність рук, слух та інші природні здібності. Проте мова — не те саме, що зір. Зір — біологічна система. Мова певною мірою подібна на використання зору для сприйняття, бо потребує культури для інтерпретації та застосування побаченого (як у мистецтві й літературі). Проте ми знаємо, що мова є сплетінням соціальних, «обчислювальних», психологічних і культурних обмежень і вимог. З віком, навчанням і досвідом частини мозку беруть на себе спеціалізацію і втримання певних компонентів мови. Утім так можна сказати фактично про будь-що нам відоме. Я знаю, як закип’ятити воду. Це знання міститься в моєму мозку. Проте ані кип’ятіння води, ані мова не є для мене вродженими знаннями лише тому, що вони опинилися в певних ділянках мозку — навіть у випадку, якщо виявиться, що ця інформація в кожної людини локалізована приблизно в тій самій зоні.

Філософ з Ратґерського університету Джеррі Фодор й інші також заявляють, що мова є ізольованим ментальним модулем (тобто функціонує незалежно від решти мозку). Проте нейробіологиня з МТІ Евеліна Федоренко засвідчила, що, коли користуємося мовою, ми завжди задіюємо і загальні, і спеціальні знання64. Насамперед індивідуум одержує доступ до значення певного слова, яке зберігається в його мозку; відтак потрібний доступ до загальних культурних знань, необхідних для інтерпретації слова в наявних обставинах. Тому мову не можна вважати ізольованою або автономною здібністю. Так само в неї немає генетично визначеної комірки в мозку. Але визначене розташування й автономія часто називаються серед ознак самої мови як вродженого й ізольованого модуля.

Кожного нейробіолога бентежить питання, чи здатний його власний мозок на розуміння загальної природи людського мозку. Дехто, наприклад, Рамон-і-Кахал, чию цитату я поставив епіграфом до цього розділу, заперечував це. Інші вважали такий песимізм необґрунтованим і наполягали, що дослідникам слід просуватися поступово, не втрачаючи наполегливості, як роблять з усяким важким для вивчення предметом. Оптимісти вважають, що цілковитого розуміння мозку можна досягти в «гомеопатичний» спосіб — просуваючись найдрібнішими кроками, експеримент за експериментом, дізнаючись про мозок дедалі більше, як це буває з усім у науці. Той банальний факт, що мозок є необхідним для мови, майже не проливає світла на те, як мозок функціонує в мові.

З деяких причин інтерес до мозку в останні півстоліття неймовірно зріс. У 1970 році було створено Нейробіологічне товариство, до якого ввійшли 500 членів-засновників. На час написання цієї книжки в товаристві налічувалося вже 35 тисяч членів з усього світу; воно організовувало конференції для аудиторій пересічної чисельності в 14 тисяч осіб із загальною відвідуваністю до 30 тисяч. Філософія нейробіології є ще однією популярною галуззю, яка, на думку більшості практиків, веде своє походження від праці Патрісії Черчленд «Нейрофілософія», виданої 1986 року. В обох цих галузях науки є маса відмінних думок, теорій і зацікавлень, проте однією з точок згоди для багатьох (хоч і не всіх) є та, що мозок — просто один з органів фізіологічної системи індивідуума, тож пізнання, діяльність, атрибуції, здібності та інше є властивостями всього індивідуума, а також культури, у якій він існує.

Частково причини такого нейроскептицизму, тобто невір’я в те, що людство коли-небудь пізнає людський мозок достеменно, висловлено в цьому фрагменті:

Грам за грамом, мозок був і залишається найскладнішим об’єктом у відомому нам Всесвіті; ми досі не з’ясували його базової структури попри те, як важливо це для нас, і попри всі докладені зусилля. Ані Менделєєв, ані Ейнштейн, ані Дарвін не зуміли збагнути й сформулювати принципи його побудови, і ніхто не зміг презентувати стрункої теорії його функціональної організації... Не складено навіть переліку основних частин [мозку], щодо якого нейробіологи дійшли би згоди65.

Те, що розвивалося в черепі — від першого примата до людини розумної, — є органом тіла. Мозок не є ефірною сутністю, на зразок розуму чи душі, і не містить її в собі. Мозок є нічим меншим або більшим за головний орган нервової системи, як серце є головним у системі кровообігу, легені — у системі дихання, ніс — у системі нюху, а очі — у системі зору. Мозок не може існувати й розвиватися сам по собі.

Як і будь-який тілесний орган, він сформований і обмежений всіма іншими фізіологічними системами організму, у поєднанні з культурним досвідом, індивідуальними аперцепціями, спожитою нами їжею, фізичними вправами і взагалі тим, як ми живемо. Мозок міститься в голові, кістки якої еволюціонували, щоб умістити й захистити його, змінюючись разом зі змінами мозку й забезпечуючи його належне функціонування66.

Багато з того, що ми знаємо про людський мозок, прийшло з дослідів, поставлених на мізках живих тварин. Для людських мізків застосовуються менш жорстокі методи, такі як нейровізуалізація різних типів, а також електроенцефалографія (ЕЕГ). Ці гуманніші методи студій дали багато для розуміння того, як мозок підтримує людську мову.

Півтора кілограма нашого мозку складається з нейронів, глії та кровоносних судин. Кожен із цих компонентів відіграє життєво важливу роль у належному функціонуванні мозку й інших когнітивних здібностях виду. У пересічному мозку міститься до 100 мільярдів нейронів. Приблизно така сама кількість у ньому й клітин інших видів. Майже 20 % усіх цих нейронів припадає на кору головного мозку і підкіркову «білу речовину», розташовану під нею.

Найбільша частина мозку — кінцевий або великий мозок (латиною «cerebrum»), який лежить під потиличною частиною кори («cortex»). Кінцевий мозок поділяється на дві півкулі. Коли про людину говорять як про «ліво-» або «правопівкульну», ідеться про одну із двох півкуль кінцевого мозку.

Як бачимо з вентральної (нижньої) проекції мозку, показаної на малюнку 18, безпосередньо під кінцевим мозком лежить мозковий стовбур.

Позаду стовбура розташований мозочок. Близько 69 мільярдів нейронів (тобто 80 % від усього їхнього числа) містяться в мозочку, «маленькому мозку», який розташувався просто під корою головного мозку.

Кора мозку має звивини (виступи й западини), які є спільною характеристикою всіх видів із великими мізками. Тканина мозку м’яка, і якби череп не захищав її, дуже легко зазнавала б ушкодження. Багато компонентів людського мозку наявні в мізках усіх хребетних тварин. Це довгастий мозок, міст, зоровий тектум, таламус, базальні ганглії та нюхова бульба.

Головні відділи головного мозку людини — це передній, середній і задній мозок — такі самі відділи мають мізки всіх тварин. Мізки ссавців, утім, є найбільш розвиненими серед усіх хребетних тварин. Кора мозку всіх ссавців складається із шістьох шарів. Як примати люди наділені більшою корою, ніж інші тварини-непримати, і як в інших приматів, форма їхніх мізків певною мірою визначається прямою поставою тіла.

Однак люди є не просто хребетними і приматами — вони є гомінінами, власниками найбільших, відносно розміру тіла, мізків серед, мабуть, усього Царства Тварин. І, зокрема, вони мають найвищу з усіх тварин густину нейронів у нервовій тканині. Людські мізки формуються під спільним впливом генів і середовища. Навколо мозку й спеціалізованих клітин (глії та лаброцитів) існують бар’єри з крові та спинномозкової рідини, які створюють автономну нейроімунну систему, відмінну від імунної системи решти організму. Люди мають в цілому однакову структуру мозку з іншими гомінінами, такими як австралопітек і людина прямоходяча, проте мізки сапієнсів — більші, спеціалізованіші й складніші за мізки інших гомінінів.

Якби ми розрівняли всі складки кори мозку анатомічно сучасної людини, вона вкрила б площу близько 0,24 м2. Складки кори головного мозку мають підвищення, кожна з яких називається звивиною («gyrus», від грецького слова «кільце»), і западини, які звуться борознами (латинська назва «sulcus»).

Кожна з півкуль головного мозку поділяється на ділянки: лобову, тім’яну, потиличну і скроневу.

Ці назви здебільшого пов’язані із частинами черепа, які розташовані безпосередньо над ділянками мозку. Посилання на них нерідко трапляються в нейробіологічній літературі, проте їхнє головне призначення — вказувати на загальні зони. Аби приписати їм будь-які значні функції в загальній поведінці мозку, ділянки надто нечітко визначені й замало вивчені. У дійсності розмаїті функції зазвичай розповсюджені по всьому об’єму мозку, охоплюють різні його зони. Ускладнюється все тим, що кожен людський мозок — унікальний; не існує двох мізків з ідентичною конфігурацією звивин і борозен. Але, попри відмінності в цій конфігурації, мізки всіх людей функціонують подібно. Це значить одне з трьох: або функції складок мозку не до кінця зрозумілі, або вони мало впливають на відмінності у функціях мозку, або ж характеристики мозку відрізняють людей у чомусь такому, що наразі не з’ясовано. У певному сенсі, усі ці три можливості є однаково правдивими.

Хоч яким примітивним є наше нинішнє розуміння, нам ясно, що анатомічна архітектура мозку конче важлива для мови та інших когнітивних функцій нашого виду. Проте існує ще один вид архітектоніки, що виходить за межі грубої анатомії, але є не менш (ба навіть більш) важливим для функцій мозку: клітинна архітектоніка.

У серединній-сагітальній проекції мозку (малюнок 17) можна роздивитися мозковий стовбур, мозочок і великі півкулі. Тут варто звернути особливу увагу на «дислокацію» елементів і той факт, що специфічні ділянки мозку розташовані там, де ми зазвичай знаходимо центри керування певними фізичними здібностями. Те, що ці здібності локалізуються саме так у більшості осіб, не конче значить, що вони не можуть бути сконфігуровані по-іншому в інших. Учена-когнітивістка Елізабет Бейтс і її колеги розробили модель спеціалізацій мозку, що ґрунтується на тому порядку і тій манері, у яких ці спеціалізації було з’ясовано, і на фізичній природі відповідної клітинної архітектоніки, у більшості випадків без потреби посилатися на невизначені гени. Цим не заперечується роль генів в архітектоніці мозку. Вони, звісно, відіграють свою роль. Проте не можна посилатися на них, цієї ролі не розуміючи. Дві інші проекції мозку, які ілюструють його складність — вентральна (нижня) і дорсальна (задня), — показані на малюнках 18 і 19.

Більш детальне представлення когнітивних функцій полів мозку дає їхня цитоархітектоніка. Цим загальним терміном позначають відмінності конструкції окремих клітин, що трапляються в різних зонах мозку. Поділ мозку на зони на основі цитоархітектоніки реалізовано в класифікації «полів Бродмана», які визначаються в корі мозку, залежно від форм клітин у них (малюнок 20). Ця організація проявляється низкою способів: у зв’язках між клітинами, у формі клітин та їхніх частин, у товщині кори в певному клітинному регіоні, відповідно до того, який з регіонів кори ми розглядаємо і які функції він виконує. Названо ці поля на честь Корбініана Бродмана, анатома, який першим запропонував такий тип поділу мозку. Більшість полів він пов’язав з різними частинами тіла й вищими когнітивними функціями.

Залежно від цитоархітектонічного поділу мозку на поля Бродмана, останнім часом було запропоновано відшукати серед них специфічно мовні регіони, які могли би пояснити унікальність людської мови. Деякі із цих пропозицій подають нейробіологічне підґрунтя мови людей розумних як проблематичне. Враховуючи всі гіпотези щодо анатомії або еволюції мозку, слід з обережністю ставитися до спроб інтерпретувати неврологію як таку, що пояснює або підтримує дуже специфічні теорії мови. Зокрема, поля Бродмана не підтверджують прямо теорії «людей X», яка вважає мову результатом особливого стрибка внаслідок мутації67. Розглянувши й відкинувши цю гіпотезу, ми відкриваємо шлях дискусії про більш загальні властивості мозку, необхідні для виникнення мови.

Ця гіпотеза частково ґрунтується на тому, що мозок людини в процесі еволюції зазнав численних новацій. Так, деякі дослідники вважають, що певні відмінності в мозку сапієнса пов’язані з «граматичною мутацією». Прибічники мутаційної гіпотези також заявляють, що жоден вид у минулому чи нині, — до прикладу, людина прямоходяча — не міг мати мови. Причину цього такі дослідники вбачають у відсутності в еректуса і, можливо, в неандертальця, символічних репрезентацій. Через це, на їхню думку, мову може мати лише людина розумна. У цій думці міститься подвійна хиба. Обидві проблеми в ній цілком очевидні. По-перше, у прямоходячих усе-таки були символічні репрезентації: знаряддя, статусні символи та різьблення. По-друге, сам метод таких досліджень неправильний. Він послуговується припущенням, заснованим на відсутності свідчень, зокрема, що у всіх видів людей, крім сапієнса, існувало символічне мистецтво. Проте, відсутність свідчень — слабкий аргумент. До того ж у цьому випадку свідчення існують. І, можливо, по-третє, думка, що еректус не мав мови, не враховує всіх його досягнень. Згадаймо, що люди прямоходячі перетинали моря. Уже цей вид діяльності свідчить про їхню здатність мислити наперед, уявляти, комунікувати. Навіть якщо мові прямоходячих бракувало ієрархічного синтаксису, то вона різниться від сучасних мов лише ступенем, а не типом. Інакше кажучи, мова прямоходячих, яку можна назвати мовою типу G1 (давньограматичною), могла плавно еволюціонувати в сучасну мову G3 (пізньограматичну), якій притаманні рекурсія й ієрархія. І після того, як прямоходячі винайшли мову G1, яку, можливо, засвоїли слідом за ними неандертальці та розумні, мова G3 виникла буквально через кілька років експериментів («кілька» тут може означати тисячі, десятки або й менше років). Частина дослідників правильно вказала, що свідчення мови сягають часів неандертальців — близько 500 тисяч років тому. Та немає причин вважати, що мова не могла розпочатися ще раніше. Як і сапієнса, на винахід мови наштовхнули неандертальця його предки — люди прямоходячі.

Деякі проблеми, пов’язані з гіпотезою про ізольований модуль мови в мозку коротко розглянуті в доповіді нейробіологині Анґели Фрідеріці з Інституту досліджень людського пізнання і мозку імені Макса Планка в Лейпцігу. Фрідеріці докладно описала своє дослідження гіпотетичних механізмів у мозку, що лежать в основі мови. Вона приймає припущення про природу мови як специфічного типу складної граматики.

Однією з її заяв, до якої варто придивитися пильніше, є гіпотеза, що поле Бродмана 44 (ПБ44) є функціонально специфічним (призначеним для виконання певної задачі) типом тканини (ПБ44 можна побачити на малюнку 20). Фрідеріці вважає, що це поле з’єднано зі скроневою корою і ця нейронна різниця запускає або робить можливою здібність людини розумної до синтаксису. Перш ніж розглянути це зухвале припущення, варто поставити просте запитання. Яку думку мав дослідник про свій предмет до початку цих студій? Це запитання може бути корисним для виявлення перших ознак «підтверджувального упередження» (одержання результатів, які підтверджують думку, що існувала до початку досліджень).

Це конкретне дослідження починалося з вузького погляду на мову як граматику з рекурсією. Згідно з ним, жодна комунікаційна система, якій бракує цієї властивості, не може вважатися мовою. Таке припущення робилося в багатьох експериментах із пошуків мозкової основи мови. У багатьох випадках дослідники беруть за основу всіх людських мов граматичне правило, знане як «злиття». Злиття — проста операція поєднання двох об’єктів у більший об’єкт. Уявімо, що хтось хоче висловити або інтерпретувати фразу «цей великий хлопець». Фраза утворюється не простим розміщенням слів «цей», «великий» і «хлопець» поруч. У граматичній теорії злиття спочатку слово «великий» поєднується із «хлопець». Далі сполучення «великий хлопець» поєднується із «цей». За своєю природою, правило злиття не може працювати більш ніж з двома словами або фразами за один раз. Відповідно, воно, а значить, і вся мова, є «бінарною». Ця ідея є радше концепцією мови як структури, а не значення і взаємодії.

Припускаючи, що людська мова = злиття, дослідники переоцінюють важливість синтаксису, який у людській мові відіграє другорядну роль, лише організовуючи плин інформації. Як такий, він слугує фільтром, скеровує слухача до потрібних інтерпретацій висловлювання68. Граматика — це використання символів разом. Синтаксис — організація цих символів для спільного використання. У порівнянні з винаходом символів і культурної бази для їхніх значень, а також зі знаннями про те, як належно послуговуватися цими символами для створення оповідей, ведення бесід і використання мови в багатьох її формах, синтаксис дуже корисний, проте не конче необхідний. Проблема в тому, що не в усіх людських мовах існує операція злиття. Є низка сучасних мов, у яких ми не побачимо свідчень бінарних синтаксичних операцій69. Отже, злиття не є передумовою людської мови. Ба більше: навіть якби вона була такою передумовою, операція злиття не є винятково мовним явищем. Вона є прикладом добре відомого процесу асоціативного навчання, прославленого експериментами академіка Павлова із собаками. Павловські собаки навчилися асоціювати звук дзвоника з їжею. У дзвоник калатали в момент їхнього годування. Зрештою, тварина «злила» ці два поняття («дзвоник» і «їжа») і стала виділяти слину у відповідь на дзвоник.

Тому, якщо злиття є лише формою асоціативного навчання, то його не можна вважати унікально мовним явищем. Асоціативне навчання можна побачити не тільки в синтаксисі й мові, й не тільки в одного виду. Імовірно, всі тварини мають здібність до нього. Отже, це перша проблема із гіпотезою Фрідеріці. Вона має неправильне поняття про синтаксис.

Утім концептуальні проблеми нейролінгвістики на цьому не закінчуються. Не тільки помилкова концепція синтаксису псує спробу показати специфічність мови в мозку. Основна проблема не лише в думці про те, що існує вроджена мова, яка є простою синтаксичною операцією, а й у тій думці, що в мозку міститься «зашитий» модуль для мови. Це так, наче ми питатимемося в мозку: «Де синтаксис?». Певна річ, синтаксис міститься в якомусь місці або місцях у мозку, але це не означає, що місце для нього визначається генетично. Більше того, цілком можливо, що існують певні зони цитоархітектоніки мозку, більш сприятливі для зберігання або використання синтаксису. Але це не те саме, що сказати, ніби ПБ44 і його зв’язок зі скроневою часткою є еволюційною конструкцією, яка витягнула мову з мозку приматів. ПБ44, як і будь-яке інше поле мозку, має широкий спектр функцій і не прив’язане винятково до синтаксису. ПБ44 виконує щонайменше шість різних функцій, у тім числі фонологічну обробку, синтаксичну обробку, розуміння значень (семантичну обробку) і сприйняття музики. Це поле також задіяно в реагуванні на рішення типу «прийняти/відмовити». ПБ44 керує і рухами рук. Отже, ПБ44 — не «для синтаксису». Його можна вважати необхідним для синтаксису, але це те саме, що казати «рука необхідна для олівців». Розмаїті ролі ПБ44 свідчать, що потрібний більш загальний і вищий рівень розуміння. Ми не можемо назвати його «органом мови».

Праця Фрідеріці та подібні їй хибні не лише в тому, що вважають синтаксис важливішим для мови, ніж є в дійсності, а й у тому, що обрані ними ділянки мозку не є такими спеціалізованими, як вважають ці дослідники. Учені з такою позицією також нібито вважають мову простішою і молодшою, ніж про це свідчать переглянуті нами факти. Мова є не тільки значно складнішою, ніж припускають дослідники типу Фрідеріці, а й значно старшою, якщо я правильно тлумачу такі дослідження. Старшою майже на 2 мільйони років. Мова з’явилася навіть до того, як у процесі еволюції виникли ті ділянки мозку, які Фрідеріці вважає необхідними для неї.

Проте із цього постає цікаве питання про взаємний зв’язок мови та мозку. Якщо мова насправді така стара, якою здається, то чи було в людини прямоходячої та в неандертальця 44-те поле Бродмана? Тобто чи може мова існувати без області сучасного мозку, відомої як ПБ44? Невідомо. Утім, якщо ми не знаємо, чи була ця ділянка у мізках інших видів Homo, то також не маємо гадки, яка область мозку відповідала за синтаксис у прямоходячих і неандертальців. Це означає, що ми не знаємо, чи є ПБ44 необхідним для синтаксису. Можна припустити, що з огляду на гнучкість людського мозку, в різні епохи еволюційної історії нашого роду після еректуса використовувалися різні його області. Та частина мозку, яку використовують сучасні люди, може бути просто нейробіологічним комплексом, яким послуговуються мізки нинішніх Homo. Давніші види могли користуватися для синтаксису іншими мозковими структурами.

Інша проблема аналізу 44-го поля Фрідеріці пов’язана з тим, що надихнув її на нього широковідомий експеримент з мавпою-тамарином, проведений Тікамсе Фічем і Марком Гаузером на початку першої декади XXI століття. Ці експерименти виявилися спірними зі, щонайменше, двох причин.

Перша — у їхній ненадійності. Я спостерігав невдалу спробу Фіча повторити цей експеримент серед пірахан у 2007 році, коли він гостював у мене в Амазонії. Тож якщо цей дослід не вдався з людьми, чи не є можливим те, що він не був успішним і з тамаринами? Імовірно, вони не є такими чутливими до синтаксису, як про них кажуть.

Та є в цих експериментів інша, серйозніша вада: їхнє теоретичне підґрунтя — небезперечне. Відповідь на експеримент, зроблена П’єром Перрюше й Арно Реєм, була надрукована в часописі Psychonomic Bulletin and Review:

В одній нещодавній монографії Фіч і Гаузер... заявили, що ними продемонстровано, як мавпи-тамарини не можуть опанувати штучну мову, створену на базі фразово-структурної граматики, яка генерує речення із центральним вбудовуванням, у той час як дорослі люди цю мову легко вивчають. Ми повідомляємо, що дослід, який відтворює результати експерименту Ф. і Г. на людях, показав: його учасники змогли опанувати мову, жодним чином не послуговуючись структурами із центральним вбудовуванням. Коли процедуру було змінено так, аби зробити обробку таких структур примусовою, учасники більше не виявляли ознак оволодіння. Ми пропонуємо просту інтерпретацію різниці результатів, одержаних у виконанні завдань Ф. і Г. людьми і тамаринами, і вважаємо, що, окрім специфічних недоліків, притаманних дослідженню Ф. і Г., вивчення джерела нездатності нижчих приматів опанувати мову в межах, збудованих навколо ієрархії граматик Хомського [sic], є концептуальним глухим кутом70.

На додачу до скептичного сприйняття результатів Фіча і Гаузера, професор Марк Ліберман опублікував власну відповідь у популярному блогу Language Log, виснувавши, що знахідки Фіча і Гаузера швидше за все стосуються пам’яті, а не мови як такої71. А якщо це так, то їхні студії ніяк не дотичні до гіпотез Фрідеріці й не підтверджують ані її методологію, ані висновки.

Цей скептицизм демонструє, що поширена думка про мову, «зашиту» в мозок, не підкріплена наукою, навіть якщо про це часто заявляють. Та попри все, така спокуса завжди є, надто відтоді, коли дослідження мозку почали по-справжньому виявляти зв’язки між мозковими структурами — ділянками, шарами, секціями тощо — і різними видами інтелекту або різними задачами. Давно забута псевдонаука френологія намагалася знайти зв’язки між фізичними особливостями черепа й когнітивними, емоційними та моральними властивостями мозку, що міститься в ньому. Це була ще одна помилка надмірного тлумачення Галілеєвої метафори про Всесвіт або мозок як годинник.

Людський мозок мусить уміти підтримувати бесіду, правильно використовувати слова, пам’ятати й виконувати правила вимови, розшифровувати особливості мовлення, почутого від інших, стежити за сюжетами оповідей у бесідах, пам’ятати, про кого йдеться і які теми порушено в тривалій розмові. І це лише маленький перелік усіх нюансів мови, для яких необхідна пам’ять. Немає пам’яті — немає мови. Немає мови — немає культури. Проте мові потрібний особливий набір видів пам’яті, а не будь-яка пам’ять. Різновиди пам’яті, необхідні для мови: сенсорна, короткотермінова (оперативна) і довготермінова.

Сенсорна пам’ять на дуже короткий час утримує інформацію, одержану від наших п’ятьох чуттів. Вона здатна тримати зорову, слухову або тактильну інформацію менше секунди. Так вона дозволяє нам поглянути на картину, почути мелодію або відчути чийсь дотик і запам’ятати, який це був вигляд, звук, відчуття. Цей тип пам’яті конче потрібний для навчання через новий досвід. Він особливо важливий для опанування мови: запам’ятовування того, як звучать нові слова, щоб повторювати їх і так переносити у довготермінову пам’ять. Сенсорна інформація — наче рефлекс; її самої недостатньо для функціонування мови. Вона швидко втрачається. Якщо глянути на низку цифр, їх можна запам’ятати (хоча сенсорна пам’ять обмежується об’ємом близько дванадцяти об’єктів), проте, найімовірніше, перетнувши кімнату, щоб записати цифри, ви їх забудете. Існує три види сенсорної пам’яті: наслідувальна — для звуків, іконічна — для зору і тактильна — для дотику.

Другий вид пам’яті — короткотермінова, або оперативна, — також дуже важливий для мови. 11 вересня 1956 року на конференції в МТІ, де було прочитано чимало блискучих лекцій і яка ввійшла в історію під назвою «когнітивістської революції», психолог Джордж А. Міллер, який тоді працював у Bell Laboratories, а пізніше — у Принстоні, презентував працю під назвою «Чарівні числа 7 +/- 2». Студії Міллера засвідчили, що без тренування людина здатна запам’ятати до дев’яти, а частіше — тільки п’ять об’єктів за один раз, приблизно на одну хвилину. Дехто навіть заперечував Міллерові, вважаючи, що оперативна пам’ять є меншою і здатна вмістити лише чотири об’єкти за раз. Міллер, утім, відкрив, що коли об’єкти з’єднані, люди здатні запам’ятати їх у більшій кількості. Це виявилося прекрасним висновком не тільки для науки, а й для самої компанії Bell Labs. Там з’ясували, що людині може бути важко запам’ятати довгий номер, такий як 5831740263, проте якщо розбити його на групи — скажімо, (583) (174) (0263), — то запам’ятовування полегшується. Далі виявилося, що оперативна пам’ять має зсув у бік звукової, а це значить не лише, що вона є важливою до запам’ятовування і розшифровування висловлювань, а й те, що вона, імовірно, еволюційно виникла саме із цією метою. І знову мова допомогла у формуванні еволюції людини.

Наступний вид пам’яті — довготермінова. Більшість людей доволі багато пам’ятають зі свого дитинства. Ці спогади можуть бути частково неточними, зміненими із часом різними розмовами про них, але дещо із цього раннього досвіду залишається з людиною на все життя. Довготермінова пам’ять може тримати величезні масиви даних необмежений час — фактично всю тривалість життя людини.

У довготермінової пам’яті є два підвиди: декларативна і процедурна. Друга є пам’яттю процесів, які задіюють рухові здібності. Коли ви намагаєтеся згадати пароль, декларативна пам’ять може зрадити в тому сенсі, що ви не пригадаєте назв усіх символів, з яких складається пароль. Але на порятунок може прийти процедурна пам’ять, якщо ви сядете перед клавіатурою і спробуєте надрукувати пароль. У певному сенсі, ваші пальці «запам’ятали» кодове слово, яке забула ваша свідома пам’ять. Або хтось намагається навчити іншого зіграти гітарний риф, але забув його ноти. Ця людина все ж таки зможе продемонструвати риф, повільно зігравши його своєму учневі. Але не слід занадто сповільнюватися. Процедурна пам’ять взагалі-то воліє відтворювати процеси в їхньому оригінальному темпі.

Цей вид пам’яті важливий для вивчення вимови або знаків жестової мови, він дає значно швидший доступ до слів і знаків, ніж це робить декларативна пам’ять, аналогічно до того, як пальці краще «пам’ятають» пароль на комп’ютері. Без процедурної пам’яті неможливою була б мова і велика частина культури. Очевидно, що будь-яка тварина, яка швидко відтворює звичні дії, має певну форму процедурної пам’яті. Вона не унікальна для людини.

Декларативна пам’ять, своєю чергою, поділяється на семантичну й епізодичну. Семантична асоціюється із фактами, незалежно від контексту, такими як «Парубок — це неодружений чоловік». Для лінгвістичних значень вона незамінна. Вона також важлива для інших, безконтекстних, довготермінових спогадів, таких як «11 вересня було жахливим днем».

Епізодична пам’ять, з іншого боку, містить спогади, асоційовані зі специфічним контекстом, які через це схильні бути більш особистими. За допомогою цієї пам’яті ми згадуємо такі речі, як «Тут була наша перша дуель на водяних пістолетах» або «У цьому мексиканському барі я вперше скуштував текілу».

Оперативна пам’ять є обміном сигналами між нейронами у лобовій корі. Довготермінова пам’ять, натомість, ширше розподілена в мозку і спершу ніби обробляється гіпокампом, який «консолідує» спогади для тривалого зберігання в інших областях. Отже, наші мізки підтримують три види пам’яті, якими люди часто користуються і від яких залежить наше виживання і мовлення.

Деякі культурні традиції приписують окремим органам і частинам тіла певні функції: наприклад, емоції зосереджені в серці, мислення — в одній частині мозку, а мова — в іншій. Але культура здатна правильно тлумачити речі лише тоді, коли її наукові методи й розуміння еволюціонують із часом. Нині вже всіма визнається, що серце не має нічого спільного з емоціями: це лише кров’яний насос. І так само визнано, — хоча, можливо, не так широко, — що мозок, хай і є основою всіх когнітивних функцій, не вміщує в собі їх усі. Мислення задіює ресурси всього тіла, як це робить і комунікація. (Якщо ви сумніваєтеся, згадайте, як хвороба або похмілля впливають на нашу здатність ясно мислити). Наші думки випливають із цілісного особистого досвіду, який зберігається і переробляється в мозку. Існують іще так звані апперцепції — види досвіду, які роблять людей самими собою. Але поставимо собі таке запитання. Як само мозок дає нам здатність говорити? Що заважає іншим тваринам мати мову?

Французький філософ Рене Декарт був світлоносцем епохи Відродження, «пробним каменем» культури й історії західного світу. Він був першим, хто повернув моду на винахідливе, оригінальне мислення після п’яти століть балачок про людей замість ідей. До появи Декарта й деяких інших постатей в історії зяяло тисячолітнє провалля гнітючої «темної доби», у яку «розумування» було актом влади. Через це аргументи ad hominem на користь чиєїсь точки зору — тобто докази, що ґрунтуються на репутації особи, а не на ідеї, що має лежати в основі аргументу, — були звичною річчю.

Декартові праці про розум обертаються навколо його популярної тези дуалізму: ідеї, що розум і душа є нематеріальними, духовними, «платонівськими» або ж ментальними сутностями, у той час як тіло — матеріальне. Згідно з Декартом, ніякого примирення між цими двома субстанціями бути не може. Проте він висунув гіпотезу, що тіло й душа з’єднуються через шишкоподібне тіло (епіфіз) у мозку. З певної причини (мабуть, через релігійну традицію протиставлення тіла і душі) дуалізм залишався впливовою тезою впродовж більш ніж чотирьох століть. Праці Декарта стали основою для багатьох теорій Ноама Хомського про мову, розум та їхні взаємини, як пояснює це автор теорій у книжці «Картезіанська лінгвістика»72. Хомський підтримує Декартову заяву, що тіло є машиною, проте розум не обов’язково має фізичну природу.

Дуалізм ставить еволюційний підхід до людського мислення в невигідне становище з тієї простої причини, що нефізична сутність не могла еволюціонувати. Отже, якщо ми пристанемо на позиції дуалізму, нам доведеться відмовитися від думки, що розум людини пройшов еволюцію через природний добір. У публічних дискусіях і наукових працях часто цитуються слова Альфреда Воллеса, у минулому — теїста, співавтора відкриття природного добору, про дуалістичний погляд на розум як субстанцію, дещо відмінну від тіла. Воллес насправді вважав, що розум, який є картезіанською нематеріальною сутністю, еволюціонувати не міг. Але найкращим способом рухатися вперед видається не дуалізм, а простіша ідея, що спершу речі слід спробувати пояснити як природні явища, а згодом пропонувати нові сутності й субстанції. Це особливо доречно для тих, хто вважає, що думка не має під собою фізичної основи. Щоб посперечатися із цим поглядом, слід починати із цілком тривіальних свідчень у вигляді скам’янілостей, ДНК, теорій мови та культури, а також із порівняльної приматології, згодом переходячи до гіпотез про нефізичне походження мови, людського інтелекту і розуму взагалі.

Теорії щодо людського мозку і розуму існують кілька тисячоліть. Учені часто бували обережними в розрізненні двох термінів, «мозок» і «розум»; зрештою, на цей розподіл їх наштовхнули дуалізм і релігія. У нашій концепції слово «розум» стосується активності мозку й тих його властивостей, які люди в наш час здатні пояснити психологічними поняттями. Але така позиція припускає, що наука в принципі здатна зрештою надати нейробіологічні пояснення всім властивостям, які ми нині йменуємо ментальними73.

Раніше вже згадувалося, що палеоневрологи послуговуються зворотною формою френології, вивчаючи внутрішні зліпки черепів, замість їхньої зовнішньої поверхні. Деякі із цих зліпків утворилися природно: черепи померлих істот заповнилися матеріалом, який скам’янів і одержав фізичні відбитки внутрішньої сторони. Інші зліпки виготовляються самими палеоневрологами. Опис цієї процедури склав дослідник Ральф Голловей74. Спершу порожнина черепа заповнюється кількома шарами латексу. Потім, коли товщина шару досягне 1–2 мм, череп уміщують у піч на 3–4 години, після чого затвердлий латекс вилучають із мозкової порожнини. Голловей пояснює, що зробити це можна, склавши латекс, не давши йому пристати до скам’янілості за допомогою дитячої присипки, відтак обережно витягнувши через великий потиличний отвір. Вилучений латекс одразу набуває форми, яку він мав усередині черепа.

Немає нічого «неправильного» у цій зворотній френології вивчення внутрішніх зліпків, якщо тільки палеоневролог пам’ятає: області мозку, визначені зліпком, є лише припущеннями про можливе, а не однозначними доказами за чи проти існування розмаїтих когнітивних і мовних здібностей. Внутрішні зліпки є менш інформативними, ніж нам хотілося б, адже вони нічого не кажуть про цитоархітектоніку, розподіл білої та сірої речовини, пропорційний вміст різних типів клітин (наприклад, глії та нейронів), а також про інші аспекти мозкової анатомії, такі як густина нейронів, — усі ці властивості ніяк не відбиваються на внутрішній поверхні черепа.

Іншою проблемою є те, що мозок певною мірою є великим «міхуром» і менш подібний на серце з його окремими камерами. У мозку різні задачі виконуються спонтанно або заздалегідь утворюваними зв’язками, які спершу задіюють ті частини «міхура», які більш придатні для певної задачі, відтак залучають більше ресурсів, аж поки завдання не буде виконано. Після частого повторювання однакових завдань ці спонтанні зв’язки стають рутинними — це означає, що відбулося навчання. Існує ціла система активацій таких зв’язків, але вона є радше електрохімічною, ніж анатомічною. Мозок більш плинний і динамічний, ніж жорсткий і статичний.

В організації мозку першу роль грає біохімія. Гормони, генеровані нашими емоціями, процесами мислення, харчуванням і загальним станом організму, контролюють наш мозок. Ось чому багато нейробіологів пристають на бік теорії, яка вважає мозок «втіленим» — вбудованим в анатомічно, хімічно й електрично визначену систему нашого організму. Такі дослідники вважають, що мислить не мозок, а весь індивідуум. Отже, мозок є складовим органом, таким самим як й інші частини наших тіл. «Втілення», поряд із роллю культури в нашому мисленні, означає, що мозок є органом, фізично інтегрованим у світ через організм, а не комп’ютером.

Уявлення про мозок, яке ми з вами склали, можна схарактеризувати як когнітивно немодульний орган без вроджено спеціалізованої тканини для функціонування мови (кухарства або гри на гітарі). Таке поняття різко контрастує зі вроджено спеціалізованими областями, які існують для різних фізичних здібностей, — для культурних і концептуальних таких зон немає. Якщо правильною є думка, що мова є культурним артефактом, то відсутність спеціалізованої ділянки мозку для неї очевидна сама собою. Якщо ж це не так, то мова є здібністю на зразок зору, і має існувати свідчення про вроджену прив’язаність мови до певної спеціалізованої області мозку.

Низка інших свідчень на користь уявлення про мозок Homo як неспеціалізований орган походить із дослідження мовних і мовленнєвих розладів. На превеликий подив, усупереч заявам, що часто трапляються в літературі, не існує генетично успадковуваних розладів мови, що підтверджує теорію про функціонально єдиний мозок.

54 Багато матеріалу на початку цього розділу взято з моєї книжки Language: The Cultural Tool.

55 Philip Lieberman, Human Language and our Reptilian Brain: The Subcortical Bases of Speech, Syntax, and Thought (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2000).

56 D. M. Tucker, G. A. Frishkoff, P. Luu, ‘Microgenesis of Language, in Brigette Stemmer and Harry A. Whitaker, eds), Handbook of the Neuroscience of Language (London: Elsevier, 2008), pp. 45-56.

57 Jeffrey Elman et al., Rethinking Innateness: A Connectionist Perspective on Development (Cambridge, MA: MIT Press, 1996), p. 241.

58 «... те, що терміни “центр Брока” (і “область Верніке”) використовуються в літературі непослідовно, не має вас дивувати. Ця непослідовність є лише проблемою номенклатури, а не понять». Katrin Amunts, ‘Architectonic Language Research, in Brigitte Stemmer and Harry A. Whitaker (eds), Handbook of the Neuroscience of Language (London: Elsevier, 2008), pp. 33-44.

59 Ibid.

60 Ned T. Sahin, Steven Pinker, Sydney S. Cash, Donald Schomer, Eric Halgren. ‘Sequential Processing of Lexical, Grammatical, and Phonological Information Within Broca’s Area, Science 326(5951), 2009: 445-449; doi: 10.1126/science.1174481.

61 Miguel Nicolelis, Ronald Cicurel, The Relativistic Brain: How it Works and Why it Cannot be Simulated by a Turing Machine (Durham, NC: Kios Press).

62 Marina Bedny, Hilary Richardson, Rebecca Saxe, ‘“Visual” Cortex Responds to Spoken Language in Blind Children, Journal of Neuroscience 35(33), 2015: 11674-11681; doi: 10.1523/JNEUROSCI.0634-15.2015.

63 У сучасній літературі є чимала дискусія про пташиний спів і його можливий зв’язок з мовою, враховуючи те, як сприйняття музики локалізовано в людському мозку (див. Bolhuis and Everaert (eds) «Birdsong, Speech, and Language»). Проте один нюанс, якого не враховують усі ці дискусії, — це належність людської мови до культури. Я аргументую в книжці «Мова: інструмент культури»: оскільки іншим комунікаційним системам тварин, таким як пташиний спів, бракує культурного компоненту, вони не можуть бути мовою (детальніше я зупиняюся на цій темі в монографії «Темна матерія розуму»). Культура може заступати собою вроджені недоліки, якщо вони є.

64 Evelina Fedorenko, ‘The Role of Domain-General Cognitive Control in Language Comprehension’, Frontiers in Psychology 5, 2014: 335.

65 Larry Swanson, Brain Architecture: Understanding the Basic Plan (Oxford University Press, 2011), p. 11.

66 Див. Lieberman, The Evolution of the Human Head.

67 Berwick and Chomsky, Why Only Us?

68 Поняття про синтаксис як фільтр уперше запропонував сам Хомський у книжці 1965 року «Аспекти теорії синтаксису» (Cambridge, MA: MIT Press, 1965).

69 Наприклад, теорія злиття робить неправильні припущення щодо амазонської мови варі (див. Daniel Everett and Barbara Kern, ‘Wari’ (London/New York: Routledge, 1997)). Лінгвісти Якендофф і Ева Віттенбург заявляють, що марно шукати операцію злиття й у мові ріау в Індонезії (‘What You Can Say Without Syntax: A Hierarchy of Grammatical Complexity’ — https://ase.tufts. edu/cogstud/jackendoff/papers/simplersyntaxwritten.pdf). До того ж Якендофф у співавторстві з відомим синтактиком Пітером Куліковером написали працю «Простіший синтаксис» (Oxford University Press, 2005), у якій стверджують, що не всі мови мають однакові синтаксичні операції.

70 Pierre Perruchet, Arnaud Rey, ‘Does the Mastery of Center-Embedded Linguistic Structures Distinguish Humans from Nonhuman Primates?’ Psychonomic Bulletin & Review 12(2), 2005: 307-313.

71 itre.cis.upenn.edu/~myl/languagelog/archives/000434.html.

72 Noam Chomsky, Cartesian Linguistics: A Chapter in the History of Rationalist Thought (New York: Harper & Row, 1966).

73 Найкраще викладення історії численних теорій людського розуму, на мою думку, міститься в авторитетній двотомній праці Margaret A. Boden, Mind as Machine: A History of Cognitive Science (Oxford University Press, 2006). Інша важлива праця з історії дослідження розуму: Willem J. M. Levelt, A History of Psycholinguistics: The Pre-Chomskyan Era (Oxford University Press, 2014).

74 Ralph Holloway, ‘Brain Fossils: Endocasts’, in L. R. Squire (ed.), Encyclopedia of Neuroscience (London: Academic Press, 2009), vol. 2, pp. 353-361.

7. Коли мозок стає несправним

...мовні розлади не трапляються ізольовано: афазичні синдроми рідко виявляють за відсутності порушень пам’яті або негараздів з увагою/виконанням дій.

Ів Тюржон і Жоель Макуар75

Один зі способів перевірити гіпотезу про вроджений і «зашитий» у певних відділах мозку характер мови — вивчити природу мовних розладів. Якщо мова є ізольованим вродженим модулем мозку, то ми зможемо спостерігати негаразди з нею, прив’язані винятково до певних, суто «мовних», ділянок. Якщо ж натомість мова є культурно набутим винаходом, то специфічно мовних розладів не має існувати.

Попри те що друга думка про відсутність успадковуваних суто мовних розладів здається правильною, є низка поважних дослідників, які вважають інакше. Аби допомогти встановити істину, варто розглянути, які існують так звані мовно-специфічні розлади психіки.

Розпочати варто із синдрому, який має дещо суперечливу назву «специфічний розлад мовлення» (СРМ). СРМ, за гіпотезою, вражає винятково мовленнєві функції. Він, на думку деяких учених, не охоплює жоден з інших аспектів наших когнітивних функцій. Дехто стверджує, що СРМ вказує на генетично «зашитий» характер специфічно мовних знань у мозку, оскільки вражає цей розлад лише знання цього типу.

Насправді назва звучить оманливо, бо передбачає існування того, що насправді ніким не було знайдено, — розладу, який вражає винятково мовленнєві здібності. Навпаки, цей синдром завжди охоплює нелінгвістичні аспекти нашої свідомості. Тому, хай якою є природа цих розладів, вони не є специфічно мовними.

Навіть якби СРМ існував у тому вигляді, у якому його описують, це не означало б, що в мозку є ділянка з генетично «зашитою» в неї мовою. Причина в тому, що разом з мовою розлад вражає й інші набуті знання й навички. Такі чинники, як амнезія, черепно-мозкова травма, алкоголь і вогнепальні поранення, бувають причиною розладів мовлення. Отже, існування таких розладів ніяк не свідчить, чи є здібності, які вони вражають, вродженими чи набутими. Натомість модель, що презентує мову як вроджену здібність людини, передбачає існування мовних негараздів з високим ступенем специфічності. Погляд на мову як на винахід, культурний артефакт робить мовні розлади не більш імовірними, ніж розлад уміння пекти хліб.

І виявляється, що теза про мозок як універсальний пристрій точно передбачає всі знахідки. Розлади, які вражають мову, є багатосторонніми. Вплив на мову ніколи не буває більш ніж частиною загального синдрому. Через це потрібний більш пильний погляд на деякі види так званих мовних недостатностей. Нейробіологи з Джорджтаунського університету Майкл Т. Уллман і Елізабет П’єрпон тлумачать СРМ так:

Специфічний розлад мовлення (СРМ) зазвичай визначають як розлад розвитку мови за відсутності явного ушкодження нервової системи, недостатніх умов для нормального оволодіння мовою або розумової відсталості... Інші терміни на позначення цього стану: вікова дисфазія, віковий мовний розлад, затримка мовлення і мовна девіація.

Деякі дослідники вважають СРМ дисфункцією або недостатністю «мовного модуля» мозку — ментальної здібності, винятково відповідальної за мову. Для СРМ сформульовано кілька пояснень у галузі синтаксису (структури речень), фонології (звукової структури) та морфології (структури слів). Згідно з деякими теоріями, це чітко визначені підмодулі або підкомпоненти мови. Одна з гіпотез вважає, що дитина з СРМ не здатна конструювати правильні синтаксичні дерева на ментальному рівні, проте ці структури в її мозку наявні. Мовознавець може припустити, що існує людина, яка народилася без здатності до синтаксичної операції злиття.

Альтернативний аналіз цієї недуги запропонували Уллман і П’єрпон: на їхню думку те, що називають СРМ, слід натомість описувати як «процедурну недостатність». У цій контрпропозиції стверджується, що «значна частина осіб, які мають СРМ, страждають на розлад нейронної мережі мозку, який веде до недостатності мовленнєвих і немовленнєвих функцій, залежних від цієї мережі»76. Крім цього, виснували вони, цей розлад охоплює центр Брока — ділянку мозку, асоційовану не лише з граматикою, а й із процедурними руховими навичками й діяльністю, — і процедурну пам’ять (нашу здатність запам’ятовувати, у якій послідовності виконуються дії); це значить, що попри очевидний прояв цієї проблеми в мові, її корінь є явищем вищого порядку, пов’язаним із пам’яттю і процедурним навчанням, які лежать в основі багатьох видів діяльності людини, одним з яких є мова. За словами Уллмана і П’єрпон:

Різні структури процедурної системи забезпечують чітко визначені та комплементарні обчислювальні й функціональні внески. Наприклад, для вивчення нових процедур особливо потрібні базальні ганглії, проте для вже засвоєних процедур їхня важливість є меншою. Тож аномалії різних структур системи мають давати різні типи недостатності процедурної пам’яті77.

Попри те що чимало досліджень, як-от наведені, заперечують існування СРМ, вважати це питання розв’язаним зарано. Утім у час написання цієї праці вже можна виснувати, що СРМ не надає підтримки думці, що граматика або мова є вродженими, на противагу ідеї про них як культурні інструменти, що піддаються змінам у часі й вивчаються кожною дитиною «з нуля» в процесі природного спілкування та взаємодії з іншими членами суспільства.

Хай там як, у статті 2014 року в журналі Cell Стівен Пінкер і Гізер ван дер Лелі висловили інший погляд на СРМ. Вони назвали цей розлад «дуже часто спадковим» і надзвичайно специфічним для мови. Спадковий характер СРМ є цікавим спостереженням. Він означав би, що ця недостатність спричинена певною «зашитою», наперед визначеною здібністю, яка може перетворитися на генетичний дефект.

Проте в іншій праці сказано, що спадковість СРМ може виявитися не більш ніж «відблиском в оці спостерігача». Те, яке визначення ви даєте хворобі, передбачає ваші знахідки. Одне дослідження такого типу дає висновок: «Оцінки спадковості СРМ є непослідовними... Нещодавній звіт про дослідження раннього розвитку двійнят показав генетичний вплив незначним»78.

До того ж у спадок передається дещо ширше, ніж мовний розлад. Цей синдром вражає й інші аспекти свідомості. Отже, ця генетична проблема є не так мовною, як радше загальним негараздом функціонування мозку. Висновок, що СРМ є більш загальним захворюванням, напрошується сам собою, якщо виключити існування «мовного модуля» в мозку, що ми бачимо з даних еволюції.

Інші дослідники кажуть:

Вибір конкретного методу оцінки та засобів оцінки, а також інтерпретації результатів залежить не лише від власної мовної концепції клініциста, а й від посилання на модель оцінки... Мовні розлади не виникають ізольовано: афазичні синдроми рідко виявляють за відсутності порушень пам’яті або негараздів з увагою/виконанням дій. Генерування і сприйняття мови є складними когнітивними навичками, які не можна розглядати окремо в процедурах оцінки79.

Інша проблема, яка трапляється з людською мовою, — повна або часткова нездатність говорити, знана як «афазія» (від грецького a — «без» і phasis — «мовлення»). Афазію спричинюють ушкодження мозку; частота її випадків становить один на мільйон осіб лише у США. Первинною її причиною є начебто недостатнє кровопостачання мозку, що є побічним ефектом інсульту80.

У тих, хто страждає на афазію, проявляються один або кілька типів цього розладу. Можуть виникнути проблеми з розумінням почутого (слуховим сприйняттям), труднощі зі зрозумілою комунікацією, неспроможність писати, читати або висловлюватися вербально. Афазія найчастіше є результатом масивного ушкодження лівої півкулі мозку, про зв’язок якої з мовними та іншими задачами відомо вже давно. Та позаяк ліва півкуля не є призначеною винятково для мови, афазія ніколи не впливає тільки на мовні вміння. У минулому деякі підходи до афазії ґрунтувалися головно на анатомії, локалізуючи її в тих ділянках, які вважалися специфічно мовними: центрі Брока і області Верніке. І в дійсності, як ми бачили, існують специфічні види афазії, асоційовані саме із цими ділянками мозку. Афазія Брока, також відома як «моторна афазія», характеризується майже повним збереженням розуміння, але труднощами з висловлюванням. Важливо відзначити, що багато хворих на цей вид афазії також страждають на параліч або щонайменше слабкість у правих кінцівках — у руці, нозі або в них обох.

Інший відомий тип афазії — афазія Верніке, або «сенсорна афазія». У цьому стані людина здатна вільно говорити, але не розуміє зверненої до неї мови. До того ж її «плинне» мовлення часто пересипане аномаліями: безглуздими словами, які, хоча й вписуються в фонетичну систему рідної мови, не мають жодного значення і взагалі не є словами. Існують й інші форми афазії. Це, звісно, не дивно, адже мова має чимало аспектів і може бути аналізована багатьма способами, надто якщо вона є артефактом.

У статті в часописі «Афазіологія» Едвард Гібсон і його співавтори пропонують ретельний огляд стратегій подолання проблем розуміння мови в стані афазії, як їх описують самі пацієнти із цими розладами81. Те, що відкрила ця команда, дуже нагадує мову G1. Пацієнти з афазією в дослідженні Гібсона використовують контекстні підказки для інтерпретації почутого значно ширше, ніж здорові особи. Людина прямоходяча, принаймні в моїй моделі, видавала висловлювання, що були дуже неоднозначними й туманними, залежно від здатності співрозмовника прив’язувати мовлення до контексту для інтерпретації з метою одержати більш-менш приблизне уявлення про те, що мовець мав намір донести82. Еректус, отже, міг користуватися стратегією, аналогічною до тієї, якою послуговуються пацієнти з афазією, інтерпретуючи речення. Проте так робимо ми всі. Усі висловлювання тлумачаться нами щонайменше частково, через знання культури, контексту і всього світу.

Дискусія про мову і мозок не може, втім, закінчитися, перш ніж ми обговоримо ще один комплекс когнітивних негараздів — розлади аутистичного спектра (РАС). РАС являють нам важливість суспільства для мови і роль бесіди як вершини лінгвістичного досвіду. Тому в цій дискусії нам слід бути вкрай обережними. Річард Ґріффін і Деніел К. Деннет з Тафтського університету начебто змогли знайти загальну нитку, що тягнеться крізь багато випадків аутизму, а саме: аутисти мають «глибоку схильність до місцевого, а не глобального». Це іноді називають «слабкою центральною зв’язністю». Означає це, що аутистам важко сприймати всю соціальну ситуацію в контексті83.

Дві перші відомі мені особи з РАС були моїми друзями. Один з них, рудоголовий, як я, був братом мого однокласника. Другий — моїм власним троюрідним братом.

Щодо брата мого друга, я навіть не знав про його існування, доки якось не прийшов до того додому й не дізнався, що в нього гостює брат, який учиться деінде. Він не здавався досить дорослим, щоб бути в коледжі, тому я здивувався, чому хлопець не вчиться разом з нами. Та коли нас познайомили, я помітив, який він мовчазний і як невпинно зиркає навсібіч. Мені тоді було близько дванадцяти. Йому — певно, чотирнадцять. Він не відповів на моє привітання, тож я запитав приятеля: «А що це з твоїм братом? Він що, якийсь недоумок?». Друг засміявся: «Ні, навпаки. Він дуже розумний. Показати?» — «Авжеж!» — негайно відказав я, хоч і не уявляв, як брат мого друга продемонструє свій розум.

Відповідь прийшла дуже швидко. Друг зняв зі стіни календар на рік і вручив його мені. Запропонував обрати місяць і запитати хлопця, яким днем тижня є будь-яка дата. «Навіщо?» — «Спитай — сам побачиш». Я прогортав календар і вибрав один з днів на початку року. Здається, я запитав: «Який день був 21 січня 1963-го?». Він негайно правильно назвав мені день тижня. Я перевірив його десь на двох десятках днів року. Потім став питати про інші роки. Він жодного разу не завагався й не помилився. Я вже був готовий визнати, що розумом він значно випереджає мене. Брат мого друга гиготів усе більше й більше з кожною новою датою. У свої дванадцять я ніколи не чув про щось подібне, та й не бачив такого й поготів. «Як він, у біса, це робить?» — спитав я. «Гадки не маю», — відповів друг. А братові сказав: «Молодець!».

Тоді я дізнався — хоча зрозумів це значно пізніше, коли знов і знов розмірковував про побачене, — що брат мого друга мав дві незвичайні особливості: позірну недостатність соціальних здібностей і мозок, який міг робити певні речі краще, ніж мені доводилося бачити. Але соціальні труднощі означали, що він важко міг підтримувати бесіду. Мій друг виявляв до нього особливу турботу. «Уже годі! — оголосив він. — Ходімо!». І ми пішли.

Друга моя зустріч із тим, що тепер розумію як прояв РАС, була пов’язана з моїм троюрідним братом, якого я щодня бачив у школі. Інші діти безжально дражнили його. Якось він закричав на одного зі своїх мучителів майже нерозбірливо «Ні, сто чортів вам!» — і почав гамселити обома руками. Спершу всі засміялися. Відтак, коли відчули, що удари є цілком справжніми, вибачилися. Хлопець перестав битися й пішов геть, ані пари з вуст. Ані я, ані мої друзі на той час не чули про поняття «нейродивергентність». Будь-кого, хто поводився не зовсім так, як ми очікували, вважали «ненормальним».

Тому, думаючи про мого кузена, я жалів його. А потім одного дня вся школа, у якій ми вчилися, зібралася в актовій залі, і директор почав оголошувати нагороди. Зрештою він дійшов до кінця списку, де містилися дві головні нагороди року — стипендія і особлива відзнака. Коли директор сказав: «Сьогодні вперше ці дві нагороди дістаються одному учневі», — я не здивувався. Я чекав, що їх отримає один з моїх друзів. Але так не сталося. На превеликий подив, прозвучало ім’я мого троюрідного брата. Уперше в житті я збагнув, що не вмію судити про людські особистості. І ледь не розплакався, згадавши, скільки кривди бачив цей хлопець щодня у школі — і здобув-таки особливу відзнаку! Вести розмови для нього було нестерпно важко. Якщо він і починав, то його мовлення швидко ставало надміру емоційним і незрозумілим. Проте він ходив у школу. За обідом сидів сам. А тоді раптом вразив усіх своїм розумом і добротою.

Не існує, втім, жодної хвороби чи етіології, яка відповідала б загальному уявленню про аутизм — є лише комплекси симптомів, які професіонали домовилися групувати, даючи їм різні назви й об’єднуючи в «аутистичний спектр». Не всі люди із цим розладом поводяться так само, які ті двоє з мого дитинства, чиї приклади я навів. Симптоми РАС включають у себе такі (їх можна об’єднати в кілька чітких груп)84:

Комунікація: аутистам важко дається спілкування і взаємодія з іншими людьми. Люди в цьому стані схильні до ненормально повторюваної поведінки, яку іноді називають стереотипною. Аутисти не реагують на своє ім’я аж до року і не можуть з легкістю пояснити, чого хочуть. Часто вони не виконують вказівок. Іноді здається, що вони вас чують, а іноді — ні. Особа з аутизмом ніколи не вказує на речі й не махає рукою на прощання.

Соціальна поведінка: діти з аутизмом зазвичай не відповідають усмішкою на усмішку, майже не дивляться в очі, воліють гратися на самоті. Якщо вони йдуть принести або підняти щось, то роблять це тільки для себе. Аутисти справляють враження дуже незалежних для свого віку, а водночас ніби живуть у «власному світі». Вони неначе «відключають» усіх навколо і не цікавляться іншими дітьми; не можуть обирати цікаві їм предмети у віці чотирнадцяти місяців, коли нормальні діти вже здатні на це; не люблять грати в «ку-ку». Аутисти не намагаються привернути увагу своїх батьків.

Стереотипна поведінка: особи з аутизмом «застрягають» на одній дії, виконуючи її знов і знов і не переходячи до інших; надзвичайно прив’язуються до іграшок, різних предметів і занять наприклад, завжди тримаються за шнурок або надівають спершу шкарпетки, а потім штани); проводять багато часу вишиковуючи предмети в ряди або розставляючи по порядку. Вони повторюють почуті слова і фрази: часом це називають «ехолалією».

Інші види поведінки: діти з аутизмом не граються у «фантазерів» або рольові ігри до півторарічного віку. У них формуються дивні рухові звички; вони не розуміють, як належить грати з іграшками, попри сильну до них прив’язаність. Аутисти починають робити певні речі раніше за інших дітей: наприклад, ходити навшпиньки, проте не люблять залізати на підвищення й ходити по сходах. Ці діти не імітують смішні гримаси і часто начебто дивляться «у простір» або безцільно блукають. У них бувають сильні й небезпечні спалахи гніву. Вони можуть бути надмірно активними, упертими, занадто чутливими до шуму. Не люблять гойдатися на гойдалці або «гопати» в батьків на колінах.

Гіпотез про причини РАС запропоновано чимало: погана соціалізація, нестача батьківської уваги й турботи, гени, проблеми розвитку нервової системи, надлишок тестостерону і «розумова сліпота» (можлива нестача «теорії розуму», тобто нездатність людини визнати, що інші мають розум так само, як вона). Дослідження цього предмета часто дають хаотичні результати, у той час як дослідники надають перевагу елегантним висновкам. Думка, що РАС викликані «розумовою сліпотою», — непогане узагальнення, проте його не можна застосувати для всіх розладів спектра. Жодне з гіпотетичних пояснень не розкриває їх усі. Радше є сенс визнати, що кожна з причин відіграє свою роль — коли більше, коли менше. Як формулює це докторка Гелен Таґер-Флюсберґ, одна з провідних світових дослідниць аутизму: «Аутизм — складний і гетерогенний розлад, причину якого не можна звести до єдиного когнітивного дефекту»85.

На мою думку — думку людини, що не брала участі в його дослідженнях і не має клінічного досвіду справжніх професіоналів, — РАС є відсутністю здібності будувати компоненти «темної матерії розуму», структурувати культурні знання, що лежать в основі розвитку психології кожного індивідуума як культурної істоти. Інакше кажучи, я погоджуюся із загалом прийнятою в літературі думкою про РАС як проблему соціальну у своєму корені. Та з усім цим це є проблема дуже незвичайна — вона пов’язана з нездатністю правильно розуміти наміри й думки інших та структурувати це розуміння на базі культурних знань.

Симптоми РАС узгоджуються з гіпотезою, що аутисти не можуть включити у власну психіку пріоритети і «ранжування» цінностей, перспектив, намірів, суспільних ролей і знаннєвих структур інших людей. Через це в них виникають труднощі з розумінням соціального підтексту їхніх апперцепцій. Натомість у деяких видах тілесного досвіду вони виявляють іще більше ненормальності. Одним з можливих пояснень може бути те, що певні відчуття фізичної відрази і задоволення створюють у їхній свідомості подібний досвід. Аутисти дуже не люблять втручань у їхнє ментальне життя. Звуки, доторки, ігри, безлад, який вони не можуть виправити, фатична мова завдають їм прикрощів. Але всі ці елементи, певна річ, украй важливі для конструювання артикульованого несвідомого, яке є потрібним для оцінки й визначення свого місця в культурі спільноти.

Фатичні вислови є особливо показовими в цьому сенсі: до них належать прощання («Бувай», «До побачення», «На все добре»), вітання («Здоров був», «Привіт», «Гей, як воно?»), подяки («Спасибі», «Не знаю, як віддячити») тощо. Фатична мова вже давно аналізується мовознавцями й антропологами як форма грумінгу, тобто визнання співрозмовника як людини, яку ви цінуєте, хоча й поверхово. Цікаво, що англійці — у яких є фатична мова — не мають грумінгу у вигляді регулярного культурного ритуалу, що є в багатьох спільнот. У носіїв амазонської мови пірахан практикується щоденний грумінг — чоловіки й жінки сідають рядком, вишукуючи одне в одного вошей або просто гладячи волосся, — але в них немає фатичної лексики. Інакше кажучи, мабуть, усі культури створюють механізми, мовні або інші, для демонстрації належності до спільноти й турботи про інших її членів. Аутисти часто не мають здібності до взаємного грумінгу, який установлює певну єдність між двома людьми і їхнє прийняття одне одним.

Іншими словами, люди з аутизмом часто не здатні створити теорію про культуру, що їх оточує, або про наміри тих, із ким вони взаємодіють. Не менш важливо, що вони не можуть сформувати в себе повний спектр культурних знань, цінностей і оцінок соціальних ролей, з тим щоби збудувати соціальну ідентичність.

Ізоляція й дисфункційність аутистів можуть бути частково виведені з їхньої нездатності до нормального спілкування, що, своєю чергою, спричинено соціальною нездатністю відчувати «взаємний зв’язок» і поділяти «взаємні думки». Аби нормально вести бесіду, необхідно добре володіти граматикою мови, якою бесіда ведеться, розуміти контекст розмови, її мету, ментальний стан співрозмовника, культурне тло знань і мати загальне уявлення про світ. Ці різні здібності та форми знань зводяться до визнання культури і належності до неї. У цьому, певно, полягають найбільші етнолінгвістичні труднощі для аутистів.

Бесіда є не тільки вершиною всякої мови, але й участь у бесіді, як показали численні дослідження, створює культурні зв’язки та знання, формуючи одночасно саму граматику, потрібну для ведення цієї бесіди. Іншими словами, як ми вже не раз бачили, мова є синергетичною — її елементи взаємно підсилюють один одного. У цьому сенсі, саме існування РАС підтверджує важливість зв’язку між мовою і культурою.

Дискусія про нездатність осіб з аутизмом створювати соціальну роль або міцне соціальне розуміння народила ще одну гіпотезу, яка стала в певних колах популярним поясненням еволюції мови. Її називають теорією нішевої конструкції, і вона полягає в тому, що людина з’єднує частини свого оточення, наприклад, раннє дитинство і спілкування, створюючи такі собі біокультурні та психологічні ніші, які збагачують її когнітивний і мовний розвиток, так що людина одержує здатність будувати нові, більші ніші. Можливо, як можна виснувати, нішева конструкція є ключем до розуміння РАС — дитині не вдається збудувати потрібну «нішу». В певному сенсі, це так і є.

Але нова спеціальна теорія виявляється тут непотрібною. Поки що РАС, у відношенні зв’язку між культурою і мовою, цілком пояснюють уже запропоновані гіпотези.

Теорія ніш є складним механізом пояснення розвитку дитини і всього людського виду через зосередження на конструюванні взаємин між індивідуумами шляхом мовного спілкування. Теорія нішевої конструкції містить у собі чимало цінного. Та водночас є три проблеми, які привели мене до думки про її непрактичність у моделюванні мовного розвитку або дозрівання окремої людини, або в розумінні еволюції мови в цілому. По-перше, багато чого в ідеї нішевих конструкцій уже пояснено тим, що психологи називають «теорією прив’язаності», яка має на меті виявити існування принципів, що керують розвитком взаємин між немовлятами та їхніми батьками (вихователями), і визначити, якщо такі принципи існують, чи однакові вони для різних культур. (Вочевидь, вони не є однаковими).

Друга причина, з якої нішеву теорію не можна вважати складовою частиною історії мови, — це те, що вона, фактично, являє собою метафору добре пізнаних фаз вікової психології. І, насамкінець, ця теорія робить неправильні висновки щодо еволюції людської мови, вважаючи, що мова виникла близько 100 тисяч років тому — припущення, яке ми спростовуємо.

Ця тема виникає в багатьох аспектах винайдення мови, наприклад, у твердженні про мову як «достатньо добру». Будучи аж ніяк не ідеальною біологічною системою, мова просто так-сяк функціонує, часто не виконуючи задач комунікації так, як можна було б уявити, — її слухачі послуговуються загальними фактами навколишнього контексту і знаннями про світ для тлумачення почутого. І в цьому ми бачимо відлуння стратегій хворих на афазію і людей прямоходячих. Контекст і загальні знання конче важливі для розуміння значень того, що люди чують, і того, як слід підтримувати бесіду. Для аутистів, натомість, мова не є «достатньо доброю». Вона недостатня, тому що ці особи не можуть зв’язати її із соціальними знаннями, абсолютно необхідними для основних функцій мови, насамперед, — комунікативної.

Вивчення мовних розладів дає нам вражаючий висновок: не існує спадкових недугів, що вражали б винятково мову. І причина цього міститься в теорії мовної еволюції: не може бути суто мовного розладу, тому що не існує специфічно мовної ділянки мозку. Мова — це винахід. Мозок є не більш спеціалізованим для мови, ніж для виготовлення знарядь, попри те що обидва ці види діяльності вплинули на загальний розвиток мозку так, що зробили його більш «натренованим» для таких задач.

Мовні розлади — вікно в людський мозок, у якому ми бачимо його готовність до мови. Проте мова — це не сам лише мозок. Це функція всього тіла, включно з легенями й ротовими органами, які роблять можливим усне мовлення. Хоча ми знаємо, що мова і мовлення — різні речі й існує багато видів «мовлення»: візуальне, жестове, усне, — первинна форма мовлення в усьому світі — усна. Тож питання, на яке ми маємо відповісти тепер, краще пізнавши людський мозок: як еволюція підготувала нас до усного вираження нашої мови?

75 Yves Turgeon, Joel Macoir, ‘Classical and Contemporary Assessment of Aphasia and Acquired Disorders of Language, у Brigette Stemmer, Harry A. Whitaker (eds), Handbook of the Neuroscience of Language (London: Elsevier, 2008), pp. 3-11.

76 Michael Ullman, Elizabeth Pierpont, ‘Specific Language Impairment is Not Specific to Language: The Procedural Deficit Hypothesis’, Cortex 41(3), 2005: 399-433.

77 Ibid.

78 D. V. M. Bishop, M. E. Hayiou-Thomas, ‘Heritability of Specific Language Impairment Depends on Diagnostic Criteria’, Genes, Brains, and Behavior 7(3), 2008: 365-372; doi: 10.1111/j.1601-183X.2007.00360.xPMCID: PMC2324210.

79 Turgeon, Macoir, ‘Classical and Contemporary Assessment’, p. 5.

80 Один з найкращих описів афазії міститься у видатній книжці «Людина, що втратила мову» Шейли Гейл, чоловік якої пережив інсульт. Джон Гейл був відомим істориком, який одержав рицарський титул за внесок у науку Британії, головою Ради кураторів Національної галереї, автором блискучих праць, таких як «Європейська цивілізація в добу Відродження». Спричинена інсультом афазія фактично перетворила Джона на немовля, яким він був на початку життя. Ця трагічна історія (що також є актом обвинувачення Національної служби охорони здоров’я Великої Британії) є з усім цим, яскравим зворушливим і надзвичайно точним описом цього жахливого стану.

81 Edward Gibson, Chaleece Sandberg, Evelina Fedorenko, Leon Bergen, Swathi Kiran, ‘A Rational Inference Approach to Aphasic Language Comprehension, Aphasiology 30(11), 2015: 1341-1360; doi:10.1080/02687038. 2015.1111994.

82 Це нагадує те, що мовознавець Дерек Бікертон називає протомовою. Утім, як уже не раз зауважував, я відкидаю цей термін Бікертона, бо він передбачає (принаймні для мене), що мова людей прямоходячих не була повноцінною людською мовою, а я вважаю мову еректуса повністю сформованою, а не попередницею сучасної.

83 Richard Griffin, Daniel Dennett, ‘What Does the Study of Autism Tell Us About the Craft of Folk Psychology?, у T. Striano and V. Reid (eds), Social Cognition: Development, Neuroscience, and Autism (Hoboken, NJ: Wiley- Blackwell, 2008), pp. 254-280.

84 Переказ із матеріалів сайту Національного інституту охорони здоров’я shorturl.at/ftCU2.

85 У книжці Jacob A. Burack, Tony Charman, The Development of Autism: Perspectives From Theory and Research (New York and London: Routledge, 2015).

8. Як говорять язиком

... якщо п’єса дасть людям зрозуміти, що існують такі люди — фонетики, — і вони належать до найбільш важливих людей в Англії в наш час, то п’єса послужить своїй меті.

Джордж Бернард Шоу. Передмова до «Пігмаліона»

У 1964 році маршовий оркестр восьмого класу моєї школи переміг у змаганні округу Імперіал у Південній Каліфорнії. Я сам був одним із завзятих його членів — грав на баритоновому саксгорні. І я знав, що, перемігши в цьому змаганні, ми поїдемо на його наступний тур у Лос-Анджелес — за 210 кілометрів від нашого маленького містечка Голтвілля, що поблизу мексиканського кордону.

Наш директор хотів, щоб ми за час перебування в Лос-Анджелесі долучилися до вищої культури, і попросив шкільну раду дозволити нам побувати на виставі Моцартової опери «Дон Жуан». Шкільна рада відмовила. Зарано для такого віку, вважали вони. Натомість, нам дозволили другий запропонований директором варіант: подивитися у голлівудському Єгипетському кінотеатрі «Мою чарівну леді» з Рексом Гаррісоном й Одрі Гепберн. Інструктор оркестру підготував нас, розповівши про п’єсу Бернарда Шоу, за якою знято цей фільм.

І фільм, зрештою, відіграв значну роль у моєму рішенні стати лінгвістом, адже дія його обертається навколо історії про перетворювальну силу людського мовлення, розказаної з точки зору Генрі Гіґґінза і його неохочої учениці Елізи Дулітл. Що це за річ — мовлення, яким володіють усі люди і яке Шоу вважав ключем до життєвого успіху? У книжці «Царство мовлення» Том Вулф вважає його найважливішим з винаходів за всю історію світу. Воно не лише дає нам змогу спілкуватися між собою, а й негайно визначає наш економічний клас, вік, освіту і належність по певної групи. Якби людина прямоходяча з’явилася між нас сьогодні, чи вважали б її неотесаною через її мовлення, навіть якби вона була одягнена так, як сучасні люди?

Попри те що спілкування є давнім явищем, людське мовлення — еволюційно недавнє. Когнітивіст і фонетик Філіп Ліберман вважає, що мовленнєвий апарат сучасної людини розумної має вік не більш ніж 50 тисяч років, тож навіть перші сапієнси не могли говорити так, як говоримо ми нині86. Не слід, утім, змішувати це з гіпотезою інших авторів про 50 тисяч років як вік мови взагалі. Мовлення прийшло слідом за мовою. Тому Ліберманові 50 тисяч років, якщо це датування є правильним, свідчать проти думки, ніби мова виникла спонтанно в той самий час. Якщо еректус справді винайшов символи й почав висхідний рух людини знаковою прогресією до мови, то повноцінне мовлення прийшло пізніше. Вважається, що перші мови були менш розвиненими за сучасні. Жодний винахід людства не починається згори. І всі вони стають кращими із часом. Водночас це не значить, що людина прямоходяча говорила якоюсь недолюдською мовою. Натомість, можна сказати, що їй, з фізіологічних причин, бракувало повноцінного сучасного мовлення й інформаційний потік у неї був повільніший: у прямоходячих не було так багато тем для розмов, як у нас зараз, а також вони не мали достатньо мозкової потужності, щоб обробляти й генерувати інформацію так швидко, як сучасні люди розумні. Фізіологічні недоліки еректуса було подолано поступовою біологічною еволюцією. Розвиток здібностей інформаційної обробки та опанування граматики прийшли з еволюції культурної. І біологічна, і культурна еволюція за 60 тисяч наступних поколінь людства різко покращили наші мовні здібності.

У монографії 2016 року, опублікованій Американською асоціацією сприяння розвитку науки, Тікамсе Фіч і його колеги висловили сумніви щодо правильності погляду Лібермана на еволюцію мовленнєвих органів людини. Натомість, вони заявили, що апарат мовлення має вік, значно більший за 50 тисяч років, як вважає Ліберман, — він такий старий, що наявний уже в макак87. Попри те що дослідження Фіча і його колег інтригує, є дві причини, чому воно не є особливо корисним для розуміння еволюції мови. По-перше, більшість крайніх положень язика, подібність яких вони вбачають у макак і людей, у макак виникає внаслідок позіхання. За припущенням Фіча і його колег, виходить, що приводячи свої язики в положення для артикуляції певних людських голосних під час позіхання, макаки могли б повторити їх, якби говорили. Таке припущення, втім, видається дуже сумнівним, оскільки позіхання не є таким невимушеним рухом, як приведення ротових органів у положення для вимови голосних заднього ряду (яке за формою подібне на позіхання) у людей. Язик відтягується назад без зусиль, і можливість виникнення звуків мовлення з акту позіхання є дуже сумнівною. Другою проблемою цього дослідження є те, що автори порівнюють фонетику макак з архівною фонетикою людського мовлення. Натомість, їм слід було б повторити перевірку властивостей людської фонетики, застосовуючи ті самі методи, що й до макак, для більш точного порівняння88. І нарешті, й важливіше за все, — мова не потребує мовлення як ми його знаємо. Мову можна свистіти, мугикати, вимовляти на одній голосній із приголосними і без. Мову дає нам об’єднання культури з людським мозком. Наше сучасне мовлення — це лише симпатичний функціональний додаток до неї.

На поверхні людська мова проста. Голосні та приголосні створюються в той самий спосіб, що й ноти, коли музикант дмухає у кларнет. В основі обох процесів лежить чиста фізика. Потік повітря з легень виходить через рот і змінюється, проходячи або крізь порожнину кларнета, або крізь мовленнєвий апарат людини. У випадку з кларнетом його змінюють клапани й тростина, даючи нам або чарівливий звук Бенні Ґудмена, або вищання початківця. Перш ніж досягти рота, повітряний потік трансформується у мовлення гортанню, язиком, зубами, а також різними формами й рухами всього того, що є в нас у горлі, носі та роті.

Але мовлення складніше, ніж просто ефект повітря в трубі. Це пояснюється тим, що людським мовленням керує складна дихальна фізіологія, контролює яку ще складніший мозок. Створення мовлення вимагає точного контролю більш ніж над сотнею м’язів гортані, дихальних і міжреберних м’язів, а також ротових і лицевих. Рухи, що їх виконують усі ці м’язові комплекси під час мовлення, неймовірно складні. Здатність до цих рухів потребувала еволюційних змін у структурі мозку та фізіології дихального апарату. З іншого боку, жодна із цих адаптацій не була необхідною для мови. Усі вони лише зробили мовлення високоефективною формою передачі мови, яку ми маємо нині. І все ж таки не віриться, що будь-яка жінка з людей прямоходячих могла б стати Елізою Дулітл. Її зовнішність не змогла б обманути нікого.

Людські мовленнєві здібності складаються із трьох основних частин, якими наділила нас еволюція, щоб ми могли говорити та співати. Це нижні дихальні шляхи, які включають у себе легені, серце, діафрагму та міжреберні м’язи; верхні дихальні шляхи — гортань, глотку, носоглотку, ротоглотку, язик, тверде і м’яке піднебіння, губи, зуби; і — найголовніше — мозок.

Пересічна людина генерує 135–185 слів за хвилину. Цей факт глибоко вражає двома аспектами. Перший: дивовижно, що люди можуть так швидко балакати і вважати це нормою. Другий: неймовірно, що люди взагалі здатні розуміти когось, хто так швидко балакає. Але люди, певна річ, роблять усе це, створюючи та сприймаючи мовлення без найменших зусиль (коли вони здорові). У мовлення є два боки: генерування (говоріння або спів) і сприйняття (слухання і розуміння). Щоб усвідомити, як генерування і сприйняття мовлення еволюціонували, треба знати не лише еволюцію нижніх і верхніх дихальних шляхів, а й те, як мозок здатний контролювати фізичні компоненти мовлення так добре і швидко.

Щоб розповісти історію мовлення, доведеться розглянути голосовий апарат і свідчення про здатність до мовлення в різних видів Homo. Важливо мати чітке уявлення про те, як створюються звуки, як вони сприймаються і як мозок керує цим усім. Але насамперед важливо осягнути стан людського мовлення в наш час. Як функціонує мовлення в сучасної людини розумної? Знаючи відповіді на ці питання, ми зможемо судити про ефективність мовлення інших видів Homo в порівнянні із сапієнсом (якщо тільки інші види були здатні до мовлення).

Мовлення виходить з рота, несеться в повітрі й улітає у вуха слухачів, які тлумачать його своїми мізками. Кожен із цих трьох етапів створення і передачі мовлення вивчає окрема підгалузь фонетики — науки про звуки мовлення. Створення звуків — царина артикуляційної фонетики. Передачею звука відає «акустична фонетика». Слуханням й інтерпретацією — «аудіальна фонетика». Крім цього можна почути про підрозділи фонетики, які вивчають інші типи функцій. Існують студії фізики та механіки сприйняття і генерування мовлення. Усі вони часто об’єднуються в одну групу під назвою «експериментальна фонетика». Немає потреби розумітися на них усіх, щоб пізнати еволюцію мовлення, проте по крихті знань із кожної галузі не завадить.

Гортань є ключем до розуміння мови видів Homo, позаяк вона дає людям здатність не лише генерувати звуки мовлення, а й інтонувати, користуючись висотою голосу для позначення того, що у висловлюванні є новим, що — старим, що — особливо важливим, робити висловлювання запитанням або твердженням. У гортані повітря з легень скеровується так, що дає фонацію — злиття енергії м’язів і повітряного потоку, потрібне для створення голосу, властивого людині.

Гортань — маленький перетворювач, установлений над трахеєю; її верхня частина зветься надгортанником — він перекриває гортань, не даючи потрапити в неї їжі або воді, які, опинившись у легенях, можуть наробити багато лиха. Малюнок 21 дає уявлення про складність цього органа89.

Одне, в чому згодні всі дослідники еволюції мовлення, це думка про те, що еволюція генерування мовлення йшла паралельно з еволюцією її сприйняття. Або, як назвав це Крелін у своїй революційній праці, «спостерігається точна відповідність між широтою каналу передачі та налаштуванням гостроти сприйняття». Або ж «наявність артикульованої мови передбачає як створення, так і сприйняття, налаштовані одне під одне, так що параметри, які несуть на собі тягар мовленнєвої інформації, є оптимізованими для генерування і сприйняття». Інакше кажучи, наші вуха і роти працюють злагоджено, бо вони еволюціонували разом упродовж мільйонів років.

Мовлення починається з повітря, яке створює людські звуки, потрапляючи в рот або виходячи з нього. Звуки першого типу називаються інгресивними, а другого — егресивними. Англійська мова й усі інші європейські в нормальному мовленні послуговуються тільки егресивними звуками. Інгресивні звуки в широковідомих мовах є рідкістю: прикладом може бути звук подиву («ох!»), що вимовляється на вдиху. Місце, з якого починається потік повітря, іменується ініціатором. В усіх звуках англійської мови ініціатором є легені. Тож можна назвати всі звуки англійської мови легеневими або пульмональними. Проте в мовленнєвому апараті людини є ще два значних ініціатора: голосова щілина (ґлотичні звуки) і язик (язикові або лінгвальні звуки). Таких звуків немає в англійській мові.

Цитуючи мою книжку «Мова: інструмент культури»:

У мовах целталь, х’ол та інших часто трапляються так звані ґлоталізовані звуки — імплозивні та видихові.

Коли я починав кар’єру мовознавця, в середині 1970-х років, я кілька місяців прожив серед народу целталь у мексиканському штаті Чіапас. Одніє з моїх улюблених фраз їхньої мови стала c’uxc’ajc’al — «надворі спека», що містить у собі три ґлоталізованих приголосних (вони позначаються в целтальському правописі апострофом). Щоб вимовити ці звуки, голосова щілина (проміжок між зв’язками) мусить бути закрита: не пропускати повітря з легень. Якщо одночасно з перекриттям потоку повітря губами або язиком уся гортань різко піднімається вверх, створюється тиск. Коли потім губи або язик випускають повітря з рота, народжується вибухоподібний звук. Тип звуків, які ми побачили у целтальській фразі вище, називають видиховим. Ми можемо створити й протилежні до них звуки, відомі як імплозивні, або вдихові. Для імплозивних звуків гортань опускається вниз, але положення інших органів залишається таким самим, як для видихових. Низхідний рух гортані створює імплозію — різкий прорив повітря в порожнину рота. Нічого схожого на ці звуки в англійській мові немає.

Пригадую, як кілька днів увесь час практикувався у вимові видихових і вдихових звуків, оскільки целталі, з якими я працював, користуються і тими, й тими. Ці звуки цікаві не лише своєю кумедністю, а й тим, що вони розширюють діапазон людського мовлення далеко за межі суто легеневих за походженням звуків, з яких складаються європейські мови.

Голосова щілина може бути використана й для зміни звуків в інший спосіб. Знову з моєї книжки:

Ще один тип ґлоталізованих звуків, які варто згадати, створюється шляхом (майже) повного розслаблення голосових зв’язок і вільного випускання повітря повз них. Цей ефект лінгвісти називають скрипучим голосом. У людей часто мимовільно буває скрипучий голос уранці після пробудження, надто, якщо їхні голосові зв’язки напередодні були перенапружені криком, алкоголем чи курінням. Але в деяких мовах цей звук функціонує як повноцінний голосний.

Частина ґлоталізованих звуків має назву кліксів. Вони створюються блокуванням потоку повітря, що йде з рота або в рот, язиком, у той час як за голосовою щілиною створюється тиск. Як й інші звуки — легеневі чи ґлотичні, — язикові (лінгвальні) звуки також можуть бути вдиховими і видиховими, створюваними перекриттям потоку повітря кінчиком язика і збільшенням тиску коренем язика всередину чи назовні. Клікси трапляються у невеличкій низці мов, усі з яких належать до африканської родини банту. Пригадую, як уперше почув ці звуки в пісні Міріам Макеби «Click Song». Рідна мова Макеби — кхоса з родини банту.

Перелік усіх звуків, що їх продукує повітря з легенів, наведений у частині Міжнародного фонетичного алфавіту (МФА) на малюнку 22.

Приголосні відрізняються від голосних кількома рисами. На відміну від голосних, приголосні створюють перепону на шляху потоку повітря (а не просто його оформлюють). Таблиця МФА визнана всіма науковцями як загальний спосіб презентації звуків людської мови. Стовпці в цій таблиці означають модуси вимови. Серед них є випускання повітря через ніс, що дає носові (назальні) звуки, такі як [m], [n] і [ŋ]. Іншй модус в оклюзивних або проривних звуків — вихід повітря з рота повністю блокується, як у [d], [t], [k] або [g]. Іще один тип — фрикативні (щілинні) звуки, для яких потік повітря не перекривається повністю, але проходить повз перешкоду, що дає тертя, турбулентність і свистячо-шиплячі приголосні, такі як [s], [f] і [h].

Рядки у таблиці МФА означають місце артикуляції. У лівій частині таблиці містяться звуки, що артикулюються ближче до передньої частини рота, і далі місце артикуляції зсувається в бік горла. Звуки [m] і [b] називають двогубними. Для них потік повітря перекривається верхньою і нижньої губою, стиснутими разом. Місце артикуляції звука [f] лежить глибше. Для нього нижня губа торкається верхніх зубів і лише частково перешкоджає повітрю, не блокуючи його. Далі йдуть звуки [n], [t] і [d], для яких повітря перекриває кінчик язика, вміщений за зубами (як в іспанській) або за маленьким горбиком (альвеолярним гребнем) на твердому піднебінні поблизу зубів (як в англійській).

Нарешті ми дісталися задньої частини рота, де утворюються такі звуки, як [k] і [g], підняттям кореня язика впритул до м’якого піднебіння. В інших мовах є звуки, які артикулюються ще глибше. В діалектах арабської відомі глоткові звуки, що утворюються скороченням надгортанника або відтягуванням язика в глотку. Надгортанником називають еластичний хрящовий орган, який перекриває згори гортань, щоб не дати потрапити в неї воді та їжі. Тому не слід балакати з повним ротом: якщо надгортанник не спрацює, це може бути смертельним. Люди, крім немовлят, — єдині тварини, які не можуть одночасно їсти і видавати звуки голосом.

Що найважливіше в МФА — це те, що наведені в ній сегменти майже повністю вичерпують спектр звуків, які використовуються в людській мові в усіх куточках світу. Усі фонетичні елементи в ній легко можуть бути відтворені будь-якою людиною (іноді — після нетривалих вправ).

Проте базальні ганглії сприятливі до звичок, і щойно ми опановуємо комплект фонем нашої рідної мови, нам стає нелегко примусити ганглії перебудуватися й засвоїти артикуляційні звички, необхідні для мовлення іншою мовою.

Проте самих приголосних для мовлення недостатньо. Людям потрібні ще голосні. Для прикладу візьмімо набір голосних у моєму рідному діалекті англійської мови — південнокаліфорнійському; його показано на малюнку 23.

Як і таблиця приголосних, схема голосних на малюнку 23 — «іконічна». Її стовпчики презентують положення в роті — від переднього до заднього. Рядки показують відносну висоту підйому язика, потрібну для генерування голосного. Трапецієподібна форма цієї таблиці має на меті показати (також іконічно), що зі зниженням язика, простір у роті між голосними скорочується.

Голосні каліфорнійського діалекту, як і будь-які інші, є цільовими позиціями, до яких язик піднімається й опускається в певній ділянці рота. Одночасно з пересуванням язика вгору-вниз його м’язи напружуються або розслаблюються. Губи можуть бути округленими або розтягнутими. Напружений голосний — [i] (у слові «beet»). Розслабленим, натомість, є [ɪ], що у слові «bit». Інакше кажучи, слова «bit» і «beet» є ідентичними, за винятком ступеня напруженості м’язів язика. Розслаблені та напружені голосні можна описати, як воліє робити це більшість лінгвістів, термінами «просунутий корінь язика» (адже язик напружується внаслідок проштовхування вперед і згинання) і «непросунутий корінь язика» (язик розслаблений, його корінь лежить глибше в роті). У мовознавчій літературі це часто записують скорочено у вигляді: [+ATR] і [-ATR].

Дивного вигляду символ [æ] позначає один з голосних мого рідного діалекту: той, що в слові «cat». Це звук низького підйому, переднього ряду, неогублений. Рухаючись по таблиці вгору і вглиб рота, ми досягнемо звука [u], голосного у слові «boot». Це звук заднього ряду, огублений. Задній ряд тут означає, що піднято задню частину язика, а не передню (тіло або кінчик), як для неогубленого [i]. Для вимови [u] губи набувають округлої форми. Огублення може статися з будь-яким голосним. Так, щоб одержати французький [y], достатньо округлити губи, вимовляючи англійський [i].

Суть у тому, що розмаїті звуки, доступні для людського мовлення, легко можна пояснити і зрозуміти. Важким у них є не класифікація чи аналіз, а те, як їх відтворювати. Люди легко вивчають вимову всіх звуків у ранньому дитинстві, коли їхні базальні ганглії ще незаймані. Проте з віком гангліям стає важче утворювати нові зв’язки.

Коли в 1976 році я записувався на перший у житті курс артикуляційної фонетики (щоб навчитися вимовляти всі звуки мовлення всіх мов світу) в Університеті штату Оклахома, асистенти викладача курсу проводили особисте інтерв’ю з кожним абітурієнтом з метою призначити його у відповідну групу за його фонетичним «талантом» (або здібностями сприйняття). Я увійшов в аудиторію, де проводилися ці інтерв’ю, і перше, про що мене попросили, було привітатися (сказати «Hello»), але не випускаючи повітря з легень, а втягуючи його. «Якась маячня», — подумав я. Проте виконав завдання. Відтак мене попросили відтворити кілька звуків з мов майя (ґлотичних видихових). Це такі собі «лускання» — звуки, для яких повітря виходить з рота, проте генерується над легенями — тиск створюється змиканням голосових зв’язок і виштовхуванням повітря над ними через рот. Я спробував також імітувати африканські клацальні звуки (клікси). Я знав, що цей курс має для мене велике значення, адже я готувався до експедиції в Амазонію, де планував польові дослідження мови, доти майже не відомої світові, — пірахан.

І знов-таки, всі мови світу, від аварської до японської, користуються однаковим інвентарем артикуляційних рухів і звуків. Причина цього в тому, що слухова система людини еволюціонувала разом з артикуляційною, тобто люди навчалися найкраще розпізнавати на слух ті звуки, які були здатні видавати самі. У цьому, як і в будь-чому, є певні винятки, вряди-годи відкриваються нові факти. Наприклад, я відкрив у двох амазонських мовах (в одній з чапакурської родини та в пірахан) два звуки, яких немає в жодній іншій мові світу.

Польовий лінгвіст мусить вивчити, які звуки може видавати людина і які з них вона здатна використовувати в мовленні, позаяк учений має бути готовим почати свою роботу в будь-яку мить, щойно прибуде на місце. Лінгвісти мусять знати, що вони чують, щоб почати аналіз мовлення і мови народу, з яким вони живуть.

Цей короткий вступ охоплює лише третину науки фонетики — артикуляційну фонетику. Що ж відбувається зі звуками мовлення, коли вони залишають наші роти? Як люди розрізняють їх? Зазвичай люди не дивляться на губи свого співрозмовника, тож як вони здогадуються, що той вимовив [p] або [t], а не [i] або [a]?

Це галузь акустичної фонетики. Питання, що одразу виникає стосовно сприйняття звука: чому, коли під час мовлення повітря виходить з рота, ми чуємо саме голосні та приголосні звуки, а не просто шум дихання? По-перше, гортань насичує це повітря вібраціями голосових зв’язок та інших своїх частин. Ці коливання змінюють частоту звука і виводять її на рівень людського сприйняття: еволюція домоглася відповідності цих частот до діапазону чутливості людського вуха. По-друге, звук дихання, що виходить з рота, був притлумлений у процесі еволюції так, що припадає на діапазон частот, які не є чутними для людини. Це — плюс. Інакше люди б весь час сипіли під час мовлення.

Насичення енергією потоку повітря називають фонацією, яка створює для кожного звука його так звану фундаментальну частоту. Фундаментальні частоти є рівнем вібрації голосових зв’язок під час фонації: вони визначаються розміром, формою і масивністю гортані. У малих людей голос зазвичай вищий, бо вища його фундаментальна частота. Дорослі мають глибші голоси (з нижчими фундаментальними частотами), ніж діти; чоловіки — нижчі голоси за жінок; люди високого зросту — нижчі голоси за невисоких.

Фундаментальна частота позначається F0 — завдяки їй люди звичайно впізнають того, з ким розмовляють. Ми звикаємо до частотних діапазонів інших. Змінні частоти вібрації голосових зв’язок також дають нам змогу співати і контролювати відносну висоту голосу в складах тональних мов, таких як китайська і пірахан, а також сотнях інших, де тон складу так само є важливим для значення слова, як голосні та приголосні звуки. Здатність керувати висотою голосу також конче важлива для створення і сприйняття відносної висоти звука у фразах і реченнях — інтонації. F0 також визначає те, як деякі мови «висвистуються» з використанням або відносної висоти складів, або частоти, властивої окремим звукам мовлення.

Нікого, певно, не здивує те, що F0 усе не обмежується. На додачу до фундаментальної частоти, під час генерування кожного звука мовлення створюються додаткові гармонійні частоти-форманти, які унікально асоціюються з кожним конкретним звуком. Форманти дозволяють нам розрізняти приголосні та голосні рідної мови. Ніхто не чує, до прикладу, безпосередньо складу [dad]. Натомість людина чує форманти та їхні зміни, пов’язані із цими звуками.

Форманту можна візуалізувати, вдаривши по камертону, що дає ноту «мі», та піднісши його до резонатора акустичної гітари. Якщо гітара правильно наладнана, її перша струна «(«мі» першої октави) завібрує, резонуючи з вібрацією камертона. Цей резонанс відповідає за різні гармоніки формант кожного звука мовлення. Форманти можна побачити на спектрограмі — кожна з них є гармонійною складовою фундаментальної частоти звуку (малюнок 24).

На цій спектрограмі чотирьох звуків фундаментальна частота показана знизу, а темні смуги піднімаються стовпчиками. Кожна із цих смуг пов’язана із частотою в лівій частині спектрограми і є гармонійним резонансом форманти відповідного голосного. Зліва направо показано час, що минає від початку генерування звука. Темний колір смуг указує на відносну гучність створеного звука. Форманти є «відбитками пальців» усіх звуків мовлення. Людське вухо за свою еволюцію навчилося сприймати тільки ці звуки, вибираючи форманти, які відбивають фізичний склад нашого голосового тракту. Форманти, від низьких до високих частот, позначають просто як F1, F2, F3 тощо. Їхньою причиною є ефект резонансу від форми язика, округлення губ та інших аспектів артикуляції.

Формантні частоти голосних показані на спектрограмі (в герцах (Гц)). Дивовижним є не лише те, що ми відчуваємо відмінність цих частот між звуками мовлення, а те, що ми робимо це несвідомо, сприймаючи та відтворюючи ці форманти безпомилково. Це таке собі мовчазне знання, яке часто наводить учених на думку про його вроджений, а не вивчений характер. Хоча певні аспекти, певна річ, є вродженими. Людські вуха і рот становлять єдиний комплекс, завдяки природному добору.

Дуже мало поки що відомо про те, як звуки інтерпретуються фізіологічно нашими вухами і мозком, щоб можна було вести докладну дискусію про слухову фонетику — фізіологію слуху. Проте знань про акустику і артикуляцію звуків мовлення достатньо, щоб поміркувати про те, як ці здібності виникли.

Якщо правильним є твердження про те, що мова прийшла раніше за мовлення, то природно думати, що людина прямоходяча, яка винайшла символи й довела їх до рівня мови G1, усе-таки не мала ще повноцінного людського мовлення. Так і було. Їхні гортані більше нагадували мавп’ячі, ніж людські. У дійсності, якщо в неандертальця була майже сучасна форма гортані, еректус у цьому дуже від нього відстав.

Основна відмінність між мовленнєвим апаратом людини прямоходячої та розумної була у формі під’язикової кістки та деяких залишених від давніших приматів рудиментах, таких як повітряний мішок у центрі гортані. Тікасме Фіч був одним з перших біологів, які вказали на важливість повітряного мішка для генерування голосу. Його наявність, імовірно, робила багато звуків менш чіткими, ніж вони виходять у сапієнса. Дані про існування цього мішка ґрунтуються на щасливій знахідці скам’янілих під’язикових кісток прямоходячих. Під’язикова кістка розташована над гортанню і зв’язана з нею м’язами та сполучною тканиною. Скорочення і розслаблення м’язів, які з’єднують гортань з під’язиковою кісткою, дає людині змогу піднімати й опускати гортань, змінюючи F0 та інші аспекти мовлення. У під’язиковій кістці еректуса й усіх давніших за нього викопних Homo, натомість, немає місця кріплення цих зв’язок. І це ще не всі відмінності. Голосовий апарат людини прямоходячої так відрізнявся від апарату людини розумної, що Крелін робить висновок: «Я вважаю, його голосовий тракт був, фактично, мавп’ячим». Або, як кажуть інші:

Автори описують тіло під’язикової кістки, без ріжків, яку відносять до людини прямоходячої з Кастель ді Ґвідо (Рим) і датують приблизно 400 000 років тому. Під’язикова кістка має пласку морфологічну характеристику, властиву Homo, на противагу до опуклої форми, як у африканських людиноподібних мавп і австралопітеків. Її розміри відрізняються від того єдиного повного зразка вимерлих людських видів і ранніх гомінідів (Kebara Neanderthal і Australopithecus afarensis), а також від пересічних значень, які спостерігаються в сучасних людей. Майже повна відсутність м’язових відбитків на вентральній поверхні тіла свідчить про обмежені можливості підйому цієї під’язикової кістки та модуляції довжини голосового тракту в людини прямоходячої. Її щитоподібне тіло, можливий менший розмір великих ріжків і радіографічне зображення вказують на застарілі характеристики: в них помітна певна подібність на нелюдські та долюдські роди приматів, що наводить на думку про те, що морфологічна база для людського мовлення виникла не в людини прямоходячої90.

Тому еректус, у жодному разі, не міг видавати звуків такої саме мовленнєвої якості, як і в сучасної людини, щодо ясності розрізнення діапазону звуків мовлення в сприйнятті та генеруванні. Ніщо із цього, втім, не значить, що людина прямоходяча не була здатна говорити. Еректус мав достатньо пам’яті, щоб тримати в ній велике число символів — імовірно, тисячі (зрештою, навіть собаки здатні запам’ятати кількасот); а використовуючи контекст і культуру, він міг би розрізняти ті символи, які були недостатньо відмінні за своїми формантами і не розрізнялися його недосконалою слуховою системою. Проте в такому разі очікується, що нова залежність від мови мала б створити ефект Болдуїна, завдяки якому природний добір надавав би перевагу нащадкам Homo з кращими здібностями генерування і сприйняття звуків, як у мовленнєвому апараті, так і в певних центрах керування в мозку. Зрештою, люди від низькоякісного мовлення еректуса прийшли до «хай-фай»-мовлення сучасності.

Якого обсягу повинен бути інвентар приголосних і голосних, інтонацій і жестів у мові, щоб забезпечити належну місткість і потужність для передачі всіх потрібних сенсів? Про мову можна міркувати багатьма способами. Один з них: уявляти її як підбір значень під форми та знання, так щоб слухач міг зрозуміти мовця.

Якби ми напевне знали, що людина прямоходяча або неандерталець не були здатні відтворювати повний спектр звуків анатомічно сучасних людей, чи означало б це, що їхні мови були біднішими за мови людей розумних? Важко судити. Майже з упевненістю можна сказати, що сапієнс переважає у мові еректуса і всіх інших гомінінів-попередників. Сучасний мовленнєвий апарат дає нам незліченні переваги. Він робить наше мовлення легким для розуміння. Але «просунутий» голосовий тракт людей розумних не є необхідною умовою ані для мовлення, ані для мови. Це просто дуже хороша і корисна річ. Мати його — те саме, що мати добрий дорожній трейлер і потужний повнопривідний пікап замість гарби, запряженої двома волами.

Комп’ютери показали, що мова чудово може функціонувати із двома символами: 0 і 1. Усі комп’ютери спілкуються між собою через цей код: є струм — 1, немає струму — 0. Усі на світі романи, трактати, докторські дисертації, любовні листи всіх часів можна — з мінімальними недоліками, такими як відсутність жестів, інтонацій та інформації про особливості речень — перетворити на низки нулів й одиниць. Тому, навіть якщо в еректуса було кілька звуків, більш-менш послідовно організованих, він міг би грати в мовну гру на рівних із сапієнсом. Саме тому лінгвісти визнають, що мова не тотожна мовленню. Люди розумні, імовірно, говорять ясніше, послуговуючись більш чітко розрізнюваними звуками. Але це значить лише те, що еректус їздить на «Форді» моделі «Т». А сапієнс — на «Теслі». Але і «Форд Т», і «Тесла» — автомобілі. «Модель Т» не є якимось «протоавтомобілем».

Хоч це й непросто відновити за викопними рештками, голосовий тракт людини, як і її мозок, бурхливо змінювався від перших гомінінів до сучасної людини розумної. Та щоб розповісти цю частину історії, доведеться трохи повернутися назад і поговорити про звуки, які сучасні люди використовують у своїх мовах. Це кінцевий пункт еволюції та відправна точка будь-якої дискусії про звуки сучасного людського мовлення.

Еволюційні питання, що лежать в основі всіх польових мовознавчих досліджень: «Як люди досягли того спектра звуків мовлення, що існує в сучасних мовах світу?» і «Які це звуки?».

Усі звуки, які видає мовленнєвий апарат людини, складаються з однакових компонентів.

Технічною міткою кожного звука мовлення будь-якої мови є спосіб його артикуляції. Приголосний [p] іменується «глухим двогубним проривним з легеневим видихом повітря». Цей опис довгий, але корисний: він дає нам зрозуміти, що звук [p], як у слові «spa», наприклад, вимовляється з розслабленням голосових зв’язок, які не вібрують. Тому звук називають глухим. (Звук [b] вимовляється точнісінько як [p], за тією відмінністю, що для [b] голосові зв’язки напружуються і вібрують, роблячи звук [b] дзвінким). Фраза «легеневий видих повітря» означає, що потік повітря, який виходить з рота, носа або з обох цих органів, виштовхується легенями. Це важливо зазначити, тому що не всі звуки мовлення генеруються повітрям з легень. Термін «проривний» означає, що потік повітря блокується повністю, хоча й на дуже коротку мить. «Двогубний» відноситься до застосування для цього звуку верхньої та нижньої губи одночасно. Разом із проривним двогубний указує на те, що потік повітря блокується повністю губами. Якщо ми вимовимо звуки гіпотетичного слова [apa], легко торкаючись пальцем адамова яблука (тобто гортані), то відчуємо, як вібрація голосових зв’язок зникає після першого [a] перед [p] і знову виникає на другому [a]. Проте якщо ту саму процедуру виконати під час вимови гіпотетичного слова [aba], голосові зв’язки продовжуватимуть вібрувати на [a], [b] і [a] — весь час звучання слова.

Хоча в більш ніж 7000 мов світу існує кількасот звуків, усі вони класифікуються і створюються за описаними процедурами. І що важливіше, ці прості процедури з використанням частин тіла, які еволюціонували незалежно від мови — зубів, язика, гортані, легень, носової порожнини, — є достатніми для того, щоб сказати будь-що будь-якою з мов планети. Вражає!

Люди, звісно, можуть відмовитися від мовлення взагалі й спілкуватися жестами або письмом. Людські модуси спілкування, хай то буде письмо, жестова мова чи усне мовлення, застосовують один або кілька каналів: орально-слуховий і мануально-зоровий. У сучасних мовах людей обидва ці канали задіяні від початку до кінця. Це суттєво для людської мови, в які жести, граматика і значення поєднуються в кожному висловлюванні. Є, певна річ, й інші прояви мови. Люди можуть комунікувати за допомогою кольорових прапорців, димових сигналів, абетки Морзе, друкованих літер, курячих нутрощів та інших візуальних засобів. Але, хоч як це дивно, ніхто не сподівається на існування спільноти, яка спілкувалася б винятково письмом або димовими сигналами, якщо тільки в ній немає єдиного для всіх фізичного недоліку або ж із тими, хто цей недолік має, співпрацюють інші.

Ще одне питання, варте розгляду: чи є щось особливе в людському мовленні, чи воно просто складається з легко відтворюваних шумів91. Чи могли б інші шуми придатися для людського мовлення?

Як зазначив Філіп Ліберман, однією з альтернатив людській мові видається абетка Морзе92. Найбільша швидкість, якої може досягти радист із нею — близько 50 слів на хвилину. Це становить майже 250 літер на хвилину. Радист, який працює в такому темпі, мусить часто відпочивати й заледве пригадає, що він передавав хвилину тому. Проте студент коледжу в стані похмілля легко стежить за лекцією, яка читається в темпі до 150 слів за хвилину! Ми можемо генерувати до 25 звуків мовлення за секунду.

Мовлення також покладається на структурування звуків, що ми видаємо. Головна структура потоку мовлення — склад. Склади слугують для організації фонем у групи, які в усіх мовах світу будуються за кількома дуже специфічними принципами93. Найпоширеніша схема має вигляд: Приголосний (П) + Голосний (Г); П+П+Г; П+Г+П; П+П+П+Г+П+П+П тощо (три приголосних з кожного боку від голосного становлять межу можливих складів, що спостерігаються в мовах світу). Приклад складної структури складу в англійській мові — слово «strength» («сила»), «s-t-r-e-n-g-th», що ілюструє схему П+П+П+Г+П+П+П (де «th» передає один звук). Але цікавим, на мою думку, є те, що в більшості мов структура П+Г є або єдиним можливим складом, або найпоширенішим. З організаційною і мнемонічною допомогою складів, нашої нейроеволюції, а також суджень про імовірність — на основі нашого постійного контакту з рідною мовою — ми здатні розрізняти звуки мовлення і слова набагато швидше, ніж інші звуки.

Уявімо, ви хочете сказати «Piss off, mate!» («Відчепись, чуваче!»). Як вам донести ці звуки з вашого рота до вух співрозмовника? У цих трьох словах три склади, п’ять приголосних і три голосних, які базуються на усному мовленні, а не на словах, складених письмово з літер англійської абетки. Строго кажучи, це звуки [ph], [І], [s], [ɔ], [f], [m], [ei] і [t]. Склади — [phІs], [f] і [meit]; і, що нетипово для англійської, кожне слово в цій лайливій фразі є також складом.

Жестові мови також багато можуть розповісти нам про когнітивно-церебральну платформу нашої нервової системи. Носії жестових мов можуть спілкуватися ними так само швидко й ефективно, як мовці, що користуються голосовим апаратом. Отже, стан розвитку нашого мозку не може бути пов’язаний зі звуками мовлення так тісно, щоб унеможливлювати всі інші канали мовленнєвого вираження. Здається малоймовірним, щоб кожна людина приходила в світ, оснащена дарованими еволюцією двома окремими нейронними мережами: однією — для усного мовлення, іншою — для жестової мови. Більш доцільно припустити, що наші мізки пристосовані для обробки сигналів різної модальності, а наші руки та роти відтворюють найлегші з них. Жестові мови, між іншим, також мають властивість складового групування жестів, тож ми знаємо, що люди мають схильність до такого групування, в тому сенсі, що наші мізки швидко утворюють складові єдності задля кращої обробки сигналів. Утім, незважаючи на інші модальності, фактом залишається те, що усне мовлення є для більшості людей єдиним постійно використовуваним каналом. Цей факт цікавий тим, що в ньому ми ясно бачимо, як еволюція змінила фізіологію мовлення.

Людські немовлята, як і малята інших приматів, починають життя криком. Анатомія надгортанного голосового тракту (НГТ) дитини багато в чому подібна до відповідної частини анатомії шимпанзе. Коли людське немовля дихає, його гортань піднімається, перекриваючи прохід, що веде в ніс (носоглотку). У такий спосіб трахея захищається від потрапляння в неї грудного молока й інших рідин у роті немовляти. Так маля може їсти і дихати одночасно, не захлинаючись, як і шимпанзе.

У дорослих цей рефлекс зникає. З ростом голосовий тракт видовжується. Рот стає коротшим, у той час як глотка (частина горла між ротовою порожниною і гортанню, над трахеєю та стравоходом) стає довшою. Відповідно гортань дорослої людини опиняється так високо, що їжа і питво з рота вільно може потрапити в неї. Як було сказано вище, потрапляння таких речовин у трахею може спричинити смерть від удушення. Відповідно, організм мусить точно скоординувати рухи язика, гортані, маленького органа під назвою «надгортанник» і сфінктера стравоходу (кільцевого м’яза на його початку), щоб не дати нам удавитися до смерті. Єдине, про що людині треба свідомо дбати, це про те, щоб не розмовляти з їжею або рідиною в роті. Балаканина під час їжі загрожує великими прикрощами або смертю. Зручна здібність, яку мають немовлята і шимпанзе, в дорослих людей, начебто, зникає.

Проте є й добрі новини. Попри те що повний перелік змін у людському голосовому тракті надто довгий і складний, щоб наводити його тут, кінцевий результат цього розвитку дозволив нам говорити чіткіше, ніж це робив еректус. Це пов’язано з тим, що ми здатні відтворювати ширший масив мовленнєвих звуків, зокрема, голосних, таких як суперголосні [i], [a] й [u], що трапляються в усіх мовах світу. Ці голосні є найлегшими для сприйняття. І ми — єдиний вид, який може їх добре вимовляти. Особливо цікавим є голосний звук [i]. Він дозволяє слухачеві оцінити довжину вокального тракту мовця, визначити його відносний розмір і стать і скласти в уяві образ, викликаний голосом.

Цей еволюційний розвиток голосового апарату дає більше можливостей для генерування мовленнєвих звуків, яке починається в легенях. Легені для голосового апарату — те саме, що балон з гелієм для карнавальних кульок. Рот — це мундштук кульки. Коли повітря виходить із нього, висота звука може бути змінена розслабленням мундштука, розширенням чи звуженням отвору, частим перериванням потоку і навіть струшуванням кульки.

Та якщо людський рот і ніс — наче мундштук кульки, вони відрізняються наявністю більшого числа рухомих частин, ходів і камер, крізь які проходить повітря. Тому люди здатні видавати більше звуків, ніж повітряна кулька. І позаяк людське вухо і його внутрішній механізм еволюціонували паралельно із системою генерування звука, не дивно, що в результаті ми створюємо і є чутливими до відносно обмеженого набору звуків, якими послуговуємося в мові.

Згідно з еволюційними студіями, гортані всіх наземних тварин розвинулися з одного джерела — легеневих клапанів реліктових риб, зокрема таких, як сучасні протоптер, рогозуб і лусковик. Мовлення, як ми його знаємо, дали нам риби. Два прорізи у клапанах давніх дводишних риб не давали воді потрапляти у їхні легені. До цього простого м’язового механізму еволюція додала хрящі та побавилася з ними, давши ссавцям змогу дихати й видавати звуки. Наші голосові зв’язки, відповідно, є складним м’язовим комплексом. Французький дослідник Феррен, що уявляв голосовий апарат як музичний інструмент, назвав їх струнами94.

По-справжньому складним, натомість, є керування цим пристроєм. Люди не грають на своїх «голосових струнах» руками. Вони контролюють кожен рух сотень м’язів, від діафрагми до язика й отвору носоглотки, своїми мізками. Як форма голосового апарату змінилася за тисячоліття, давши більш ясне і чітке мовлення, ефективніше підлаштовуючись під нюанси мови, що їх мовці тримали у своїх головах, так і мозок розвивав систему зв’язків для контролю органів мовлення.

Людина мусить ефективно контролювати своє дихання, щоб генерувати мовлення. У той час як дихання складається зі вдихів і видихів, мовлення майже завжди базується на видихах. Це вимагає контролю над потоком повітря і регуляції тиску повітря з легень, яке проходить крізь голосові зв’язки. Мовлення вимагає здатності видавати звуки навіть по досягненні точки «тихого дихання» (коли повітря з легень виходить не під тиском м’язів, а пасивно витікає). Ця здатність дає людям змогу висловлюватися довгими реченнями, продукуючи не лише окремі звуки мовлення, а також висоту голосу й модуляції гучності та тривалості сегментів і фраз.

З’ясовано, що мозок тісно пов’язаний з генеруванням голосу, оскільки електричне подразнення певних його частин викликає артикуляційні рухи і навіть деякі приклади фонації (зокрема, голосні звуки). Мізки інших приматів реагують на це по-різному. Стимуляція регіонів, що відповідають полю Бродмана 44, в інших приматів спричинює рухи морди, язика і голосових зв’язок, але не фонацію, як у людей.

Цілком очевидно, що шимпанзе не можуть говорити. Проте дехто вважає, що це не пов’язано з будовою їхнього голосового тракту. Органи мовлення шимпанзе здатні продукувати достатньо чітких звуків, щоб дати мову певного роду. Але шимпанзе не говорять радше через свої мізки: вони недостатньо розумні, щоб користуватися граматикою, подібною на людську, і не здатні керувати своїм голосовим трактом достатньо тонко, щоб генерувати мовлення. Ліберман вважає, що основні керівні елементи мовлення містяться в базальних гангліях, які він та інші дослідники називають мозком рептилій. Базальні ганглії, як ми вже казали, відповідають, серед іншого, за формування звичних дій. Порушення нервових ланцюгів, які зв’язують базальні ганглії з корою, може призводити до обсесивно-компульсивного розладу, шизофренії та хвороби Паркінсона. Базальні ганглії лежать в основі рухового контролю, багатьох аспектів пізнання, уваги та інших елементів людської поведінки.

Отже, у зв’язку з розвиненою формою гену FOXP2, який дає кращий контроль мовленнєвого апарату і ментальної обробки, яка застосовується в сучасній людській мові, еволюція зв’язків між базальними гангліями та корою головного мозку людини є не менш важливою для існування усного (або жестового) мовлення. Визнання цих змін допоможе нам зрозуміти, що людська мова і мовлення є частинами континууму, який спостерігається в кількох інших видів. Не йдеться про те, що існує спеціальний «мовний ген» або глибокий розрив, який утворився раптово і приніс людям мову і мовлення. Натомість, дані еволюції показують, що мовний розрив формувався мільйони років «ліліпутськими» кроками. Водночас чудовим прикладом того, як давно було подолано мовний бар’єр, як зміни в мозку й розумі людини змогли породити людську мову навіть за мавп’ячих мовленнєвих здібностей, є еректус. Людина прямоходяча є доказом того, що мавпа могла б говорити, якби мала достатньо великий мозок. Людина і є цією мавпою.

86 Philip Lieberman, ‘Old-Time Linguistic Theories, Cortex 44, 2008: 218-226.

87 W. Tecumseh Fitch, Bart de Boer, Neil Mathur, Asif A. Ghazanfar, ‘Monkey Vocal Tracts Are Speech-Ready, Science Advances 2(12), 2016; advances.sciencemag.org/content/2/12/e1600723; doi: 10.1126/sciadv.1600723.

88 Це не моя особиста критика. Я взяв її майже дослівно з електронного листа від фонетика Калеба Д. Еверетта з Університету Маямі (його прізвище — не збіг).

89 Для тих, хто цікавиться історією студій людського мовлення, скажу, що тривають вони вже кілька століть. Проте сучасні розвідки фізіології та анатомії людського мовлення, гадаю, найкраще викладено у книжці Едмунда С. Креліна з Медичного коледжу Єльського університету під назвою «Голосовий тракт людини: анатомія, функція, розвиток й еволюція» (The Human Vocal Tract: Anatomy, Function, Development, and Evolution. — New York: Vantage Press, 1987). У ній містяться сотні ілюстрацій і фотографій не тільки голосового апарату сучасної людини, а також цілий розділ викопних решток перших людей, разом із технічною дискусією про перші й останні.

90 Luigi Capasso, Elisabetta Michetti, Ruggero D’Anastasio, ‘A Homo Erectus Hyoid Bone: Possible Implications for the Origin of the Human Capability for Speech, Collegium antropologicum 32(4), 2008: 1007-1011.

91 Більш докладна розповідь про еволюцію і важливі властивості мовлення гомінід див. у Philip Lieberman, Toward an Evolutionary Biology of Language (Cambridge, MA: The Belknap Press of Harvard University Press, 2006), звідки я взяв багато подальшого матеріалу.

92 Ibid.

93 У наступних абзацах багато взято з моєї книжки Language: The Cultural Tool.

94 Парафраз із Lieberman, Toward an Evolutionary Biology of Language.

Частина третя

Еволюція мовної форми

9. Звідки прийшла граматика

Мовлення є неінстинктивною, набутою «культурною» функцією.

Едвард Сапір

Якщо одна людина запитає іншу «Що вчора Джон дав Мері в бібліотеці?», а та відповість «“Ловця в житі”», то це буде повноцінною бесідою. Не дуже багатослівною, та все ж таки типовим обміном інформацією, який люди здійснюють день у день і який добре показує, що мозок «роздувається» культурою, а також демонструє роль мови в переході знань у мозку одного індивідуума у спільні знання всіх індивідуумів суспільства, тобто всіх живих людей. Навіть тих людей, які жили колись і щось писали або про них писали. Інформаційну добу відкрив не комп’ютер — її відкрила мова. Розпочалася ця епоха коло двох мільйонів років тому. Людина розумна лише трохи допрацювала її.

Дискурс і бесіда — вершина мови. У який же спосіб ця вершинна позиція проявляється в реченнях бесіди, наведеної вище? Коли носії англійської мови як рідної чують перше речення в природному контексті, вони його розуміють.

Вони здатні на це тому, що навчені слухати всі частини складного цілого і користуватися кожною із цих частин для розуміння того, що мав на увазі мовець, запитуючи: «Що вчора Джон дав Мері в бібліотеці?».

По-перше, вони знають слова «бібліотека», «в», Джон», «дав» тощо. По-друге, всі носії англійської розчують слово, вимовлене з найбільшою амплітудою (гучністю), а також зауважать, яке слово було сказане з максимальною і мінімальною висотою голосу. Гучність і висота можуть варіюватися, залежно від того, що хоче повідомити мовець. Вони не завжди однакові, навіть у тому самому реченні. На малюнку 25 показано один зі способів розподілу висоти гучності голосу в реченні95.

Лінія над словами показує мелодію, зміну відносної висоти голосу впродовж речення. Набране курсивом «yesterday» («вчора») є другим за гучністю словом у реченні. Подане малими прописними «John» («Джон») — найгучніше зі слів. «Yesterday» і «John» вибираються мовцем, щоб привернути найбільшу увагу слухача. Мелодія вказує на питальний характер висловлювання, але також піднімає слова «yesterday», «John», «Mary» і «library» на максимальну висоту голосу, що свідчить про необхідність цієї інформації для опрацювання запиту.

Гучність і висота голосу на слові «yesterday» говорить про те, що людина оповідає про події дня вчорашнього — не цього й не будь-якого іншого. Це допомагає слухачеві уникнути плутанини. Слово «yesterday» не повідомляє цієї інформації саме по собі. До нього додається гучність і висота голосу, які виділяють його особливість для інформації, що повідомляється, й інформації, яку запитано. «John» вимовляється найгучніше, тому що для мовця особливо важливо, дізнатися від слухача, що зробив саме Джон. Можливо, Мері — бібліотекарка. Люди віддають їй книжки щодня. Але запитується про те, що дала їй не Сюзі, а лише Джон. Висота і гучність голосу попереджає слухачів про це, що їм не слід прогортувати в пам’яті всіх людей, які давали вчора щось Мері. Слово «Джон» одразу повідомляє про це. Висота і гучність — виділяють. Вони додають слухачеві додаткові орієнтири, щоб спрямувати ментальний потік на пошуки потрібної інформації.

Тож тепер, коли це запитання поставлено, який вигляд може мати той, хто спитав?

Імовірно, так: плечі притиснуті до боків, передпліччя розставлені, долоні розкриті й дивляться назовні, чоло наморщене. Таке положення тіла й вираз обличчя — важливі. Слухач за цими жестовими, лицевими й іншими знаками одразу вловлює, що ви не робите твердження. Ви ставите запитання.

Тепер розгляньмо самі слова. Слово «yesterday» опинилося з лівого краю речення. У наведеному нижче реченні <> позначає інші місця, де «yesterday» може трапитися:

<> what <> did John <> give <> to Mary <> in the library <>?

Отже, ми можемо запитати:

«What did John give yesterday to Mary in the library?»

«Yesterday what did John give to Mary in the library?»

«What did John, yesterday, give to Mary in the library?»

«What did John give to Mary yesterday in the library?»

«What did John give to Mary in the library yesterday?»

«What, yesterday, did John give to Mary in the library?»

Проте носій мови з меншою імовірністю спитав би:

*«What did yesterday John give to Mary in the library?»

*«What did John give to yesterday Mary in the library?»

*«What did John give to Mary in yesterday the library?»

*«What did John give to Mary in the yesterday library?»

Зірочка у наведених вище прикладах означає, що такі речення можна почути лише в дуже специфічних контекстах або взагалі немає імовірності їх почути. Цю вправу можна продовжити іншими словами і фразами з речення-прикладу:

«In the library, what did John give to Mary yesterday?»

(«У бібліотеці, що Джон дав Мері вчора?»)

Ці експерименти зі словами та їхнім порядком можна, втім, припинити, адже ми маємо досить інформації про те, що скласти речення — це не просто нанизати слова, як намистини на жилку.

Частиною організації речення є групування слів у фрази, яке існує в більшості мов світу. Фразові єдності не можна розривати, тому «yesterday» не ставлять після «in» або «the». Граматичні фрази — приклад з’єднування об’єктів короткотермінової пам’яті. Це допомагає пригадувати й інтерпретувати.

І все ж таки в наведеному прикладі бракує великої кількості культурної інформації. Наприклад, що, в біса, таке бібліотека? Джон — чоловік чи жінка? А Мері — жінка чи чоловік? Про яку бібліотеку йдеться? Які речі найімовірніше може віддати Джон? Чи знають Мері і Джон одне одного? Попри те що існує безліч питань, ми швидко сприймаємо відповіді на них, будучи мовцем або слухачем у нашій бесіді, оскільки знання, яке люди поглинають, — часто без навмисного вивчення — формують оточуюче суспільство і культуру. Люди послуговуються індивідуальними знаннями (наприклад, яку саме бібліотеку найімовірніше згадано), щоб звузити «простір рішення» слухача. Отже, вони не змушені проглядати всю можливу інформацію, щоб зрозуміти й відповісти, а ментально лише прогортають ту інформацію, яка культурно або індивідуально найбільше пов’язана з поточним запитанням. Синтаксис, добір слів, інтонація та гучність покликані допомогти зрозуміти сказане.

Але є ще дещо: приміром, певні види інформації в цьому прикладі.

Існує спільна інформація, на яку вказує означений артикль «the» у фразі «the library». Позаяк мовець називає бібліотеку «the library», а не «a library», він повідомляє, що йдеться про бібліотеку, відому обом, — це спільне знання, яке стало таким через контекст, у якому протікає бесіда. Запит на нову інформацію в ній позначений питальним словом «what». Цієї інформації мовець на має, але сподівається одержати її від слухача. Речення існують для полегшення обміну інформацією між учасниками бесід. Граматика — лише інструмент, який сприяє цьому.

Запитання також є навмисним актом — дією, яка спрямована на викликання певної реакції в слухача. Бажана дія тут — «дай мені потрібну інформацію або скажи, де її взяти». Дії міняться. Тож коли король каже «Голову йому геть!», то бажаною дією є страта (якщо король висловився буквально). Цей аспект додає ще одного нюансу тому, як речення висловлюються і сприймаються: буквально, іронічно, переносно. Чи не є мовець божевільним?

За допомогою мови ми розпізнаємо обіцянки, заяви, непрямі та прямі запити, відмови, юридичні формули («Цим оголошую вас чоловіком і дружиною») й інші види культурно значущої інформації. Жодна з теорій мови не повинна нехтувати питаннями складності мови й того, як поєднуються між собою її частини: інтонація, жести, граматика, добір слів, тип наміру тощо. І що робить слухач у цьому потоці сигналів та інформації? Чи він мусить годинами обмірковувати відповідь? Ні, він розуміє все чітко й одразу. Усі елементи діють разом. Поєднуючись, вони полегшують, а не ускладнюють розуміння речення. І, як бачимо, найбільшою силою, яка забезпечує миттєве розуміння висловлювань, є структура інформації. Що є новим? Що є спільним? Ці дані ми видобуваємо не тільки з буквального значення слів, а й із прихованого культурного знання, яке я називаю «темною матерією».

У синтаксичне представлення речення мовці вносять іще жести й інтонацію. Вони використовують ці жести як анотацію, що вказує на присутність прихованої інформації з культури й особистого досвіду мовця і слухача. Проте щось завжди залишається невисловленим. Мова ніколи не каже всього. Подробиці доповнює культура.

Як людська мова перейшла від простих символів до такої складної взаємодії між символами вищого порядку, символами всередині символів, граматикою, інтонацією, жестами та культурою? І чому це все так разюче міниться від мови до мови, від культури до культури? Використання того самого слова в британському, австралійському, індійському або американському варіантах англійської мови створює пов’язані між собою, але відмінні припущені знання, інтонаційні схеми, жести й вирази обличчя. Кожна культура в цілому йде власним шляхом — не існує універсальної граматики, яка інтегрувала б розмаїті аспекти одного висловлювання.

Натомість, існують універсальні аспекти мови. Кожна культура послуговується висотою голосу, жестами та певним усталеним порядком слів. Ці межі та характеристики є обов’язковими для мови, позаяк вони відбивають фізичні й ментальні можливості нашого виду. Можливо, — і про це дуже втішно думати — деякі з них являють собою залишки тих способів, якими говорили люди прямоходячі. Можливо, люди передавали свою граматику як приклади наступним поколінням — тисячоліття за тисячоліттями — у той час, як наш вид еволюціонував. Цілком припустимо, що сучасні мови містять у собі рішення для передачі інформації віком у два мільйони років, винайдені еректусом. Відкидати таку можливість не слід.

Згадаймо те, що ми дізналися про символи, їхній головний принцип: довільна форма передає будь-яке значення. Кожен символ тягне за собою пірсівський інтерпретант. Знаки в усіх своїх формах є першим кроком до наступного важливого компоненту людської мови — потрійного переплетення форми, змісту та інтерпретаційної сили жесту й інтонації. У міру того як символи й інші знаки стають інтегрованими в культуру, вони піднімаються щаблями комунікаційної драбини до рівня мови, до розрізнення між перспективою зовнішнього спостерігача й перспективою внутрішнього, які Кеннет Пайк назвав етичною (зовнішньою) та емічною (внутрішньою) точками зору. Самі по собі знаки не дадуть розподілу на етичне та емічне. Для цього обов’язкова участь культури.

Етична перспектива — це погляд туриста, який уперше чує іноземну мову. «Вони так швидко балакають». «Не збагну, як вони розуміють одне одного з усіма цими дивними звуками». Та коли людина починає вивчати мову, звуки стають дедалі більш знайомими, мовлення вже не здається занадто швидким, правила вимови та граматики поступово приймаються. Учень переходить від етичної перспективи до емічної — погляду зсередини.

Асоціювання значень із формами для створення символів наголошує на відмінності між значенням і формою96. Оскільки символи інтерпретуються членами певної групи, вони ведуть до протиставлення внутрішньої та зовнішньої інтерпретації. Це робить мову зрозумілою для її носіїів і важкою для опанування чужинцями. Прогресія, що веде до мови, має такий вигляд: Індекси → Ікони (емічні) → Символи + (емічна) граматика, (емічні) жести й (емічна) інтонація.

Слідом за символами, іншим важливим винаходом у мові стала граматика. Для того щоб із символів будувати складні висловлювання, потрібна структура. Необхідний комплекс принципів організації. Вони дають нам змогу будувати висловлювання ефективно і, зазвичай, відповідно до культурних очікувань слухачів.

Граматики мають два вектори одночасної організації: вертикальний (парадигматичний) і горизонтальний (синтагматичний). Ці два способи організації лежать у підґрунті всіх граматик, на що вказав на початку ХХ століття швейцарський лінгвіст Фердинан де Соссюр. І вертикальна, і горизонтальна організація граматики діють разом, полегшуючи комунікацію і дозволяючи ущільнити в окремі слова і фрази мови більше інформації, ніж можна було б зробити без них. Ці модуси організації наслідують саму природу символів та передачі інформації.

Якщо в когось є символи та звуки, йому не знадобиться великого ментального стрибка, щоб вишикувати їх у певний лінійний порядок. Мовознавці називають таке перетворення груп беззмістовних звуків (фонем) на слова зі значенням двоїстістю форм. Наприклад, звуки «s», «a», «t» у слові «sat» («сів») самі по собі не мають значення. Але поставлені в певному порядку, вони формують слово зі значенням. Для створення слів фонеми вибираються з переліку звуків даної мови та вміщуються в «комірки», даючи слово, як у тому самому слові «sat»: s комірка 1 a комірка 2 t комірка 3.

І щойно ця двоїстість стає домовленою, ухваленою членами культури, її поширюють на поєднання значущих елементів з іншими значущими елементами. Звідси близесенько до використання символів на позначення подій і речей разом для утворення тверджень. Уявімо, що в нас є перелік символів. Це один з аспектів вертикальної (парадигматичної) граматики. Далі — існує певний порядок розташування й організації символів, щодо якого культура має домовленість. Отже, для формування речення або фрази нам слід обрати потрібні символи й розкласти їх по комірках, як показано на малюнку 26.

Знання граматики, якими володіє будь-який носій мови, це всього лише знання інструкції з поєднання слів у речення. Найпростіша граматика для вигаданої мови могла б бути такою: взяти парадигматичний наповнювач і розмістити його в належній синтагматичній комірці.

Ідея існування бази символів, які слід розміщувати в певному порядку, тобто ідея «наповнювачів» і «комірок», не є когнітивно революційною і мала бути доступною вже першим людям. Ця ідея — основа граматики.

Такі пояснення запропонував лінгвіст Чарльз Гоккет у 1960 році97. Процес поєднання позбавлених значення елементів у значуще ціле він назвав двоїстістю форм. А коли в людей наявні символи та двоїстість форм, вони можуть поширити цю двоїстість на синтагматичну й парадигматичну організацію, як показано в таблиці вище. Це майже впритул підводить нас до людської мови. Залишилися два необхідні компоненти: інтонації та жести. Разом вони дають нам повноцінну мову: символи плюс жести й інтонація. Але тут ми все ще зосередимося на двоїстості форм. Організуючи свої символи, люди природно починають розкладати їх на менші одиниці. Так слово «кіт» є символом, організованим горизонтально (синтагматично) як один склад «к-і-т». Проте в цій організації ми ясно бачимо й одночасну вертикальну організацію. Ми можемо замінити літеру «і» на «у» й одержати слово «кут». Або поміняти «т» на «н» й отримати «кін». Інакше кажучи, «кіт» має три комірки, наповнювачами яких є звуки української мови.

Отже, склад є важливою частиною розвитку двоїстості форм. Це природні організуючі рамки для впорядкування фонем, які забезпечують кожній з них краще сприйняття. Вона має й інші функції, але найважливішою є саме допомога сприйняттю, яка виникла від спільної еволюції слухового й мовленнєвого апаратів людини, а не від попередньо визначеної ментальної категорії. Найпростішою характеристикою складу було б уявлення про нього, як про порядок шикування звуків мовлення. Порядок, якому найчастіше надається перевага, є таким, за якого (рахуючи зліва направо) звуки у складі шикуються від найменш гучних від природи до найгучніших і знову до найтихіших. Це дозволяє краще розчути всі звуки складу. Це черговий спосіб з’єднання, яке допомагає нашим мізкам стежити за тим, що відбувається в мові. Ця властивість зветься милозвучністю. Простими словами: що лункішим є звук, то він милозвучніший. Приголосні менш милозвучні за голосні. І серед приголосних є такі (це, втім, не мусить нас зараз турбувати), що мають меншу милозвучність за інші98. Отже, склади є одиницями мовлення, в яких окремі комірки створюють музичний ефект наростання-затухання, в якому ядро або центральна частина є найбільш милозвучним елементом (зазвичай, голосним), а на марґінесах лежать менш милозвучні. Покажемо це на прикладі складу «bad». Склад цей є для англійської мови цілком прийнятним, тому що звуки [b] і [d] менш милозвучні за [a] і стоять на марґінесах, в той час як найлункіший елемент — [a] — опинився в центрі. Натомість, склад [bda] був би для англійської мови менш природним, позаяк у ньому за менш милозвучним елементом [b] іде інший немилозвучний «d», тобто милозвучність одразу не підвищується. Звуки [b] і [d] важче почути і розрізнити, коли вони разом опиняються на краю складу.

За складовою організацією мови світу дуже різняться99. У деяких, як і в англійській, система складових типів дуже непроста. Наприклад, у слові «strength» на кожному з країв опинилося більш ніж по одному приголосному. Приголосний звук [s] повинен іти за звуком [t] на початку слова «strength», тому що він милозвучніший. Отже, слово в дійсності мало б звучати «tsrength». Слово не має такої форми через те, що англійська історично надає перевагу порядку звуків [st], який базується на звукових моделях з давніших стадій розвитку мови та з мов, які справили на неї вплив, а також на культурному виборі. Історія і культура — звичайні чинники, які переважають над суто фонетичною організацією складів.

Ця перцептивна й артикуляційна організація природно вносить у мову двоїстість форми. Упорядковуючи звуки так, щоб їх легше було розчути, мови, фактично, отримують цей ефект додатково. Кожен марґінес і ядро є частиною горизонтальної організації складів, а звуки, що опиняються в ядрі та на маріґнесах, є наповнювачами. Це значить, що в певному сенсі склад може виступати ключем до граматики та більш складних мов. Ще раз згадаємо, що склад базується на простій ідеї: зліпити звуки так, щоб їх було легше розчути й запам’ятати. У людини прямоходячої, імовірно, були склади, позаяк вони природно випливають з немісткості короткотермінової пам’яті в поєднанні з найпростішими впорядкуваннями для слуху. Якщо це так, то еректус повинен був мати граматику, даровану просто «на тарілочці», оскільки він користувався складами. Також, певна річ, можливим є те, що склади з’явилися в мові на пізнішому щаблі її еволюції, вже після слів і речень. Проте будь-який спосіб організації звуків — чи то фонем людини розумної, чи інших звуків еректуса і неандертальця, — тягне за собою потужнішу форму організації мови, яка вже охоплює не просто символи, а переходить у певний вид граматики. Ці ранні види мовлення могли стати стимулом для синтагматичної та парадигматичної організації в морфології, синтаксисі й на інших рівнях мови. У дійсності деякі інші тварини, такі як мавпи-тамарини, також послуговуються складами (принаймні, так заявляють дослідники). Але хай що вміють робити тамарини, я готовий побитися об заклад, що людина прямоходяча робила це краще. Якби в тамаринів був краще влаштований мозок, вони вже були б на шляху до людської мови.

Якщо ми все правильно розібрали, то двоїстість форм, жести й інтонація становлять організаційний фундамент мови. Утім щойно ми виділимо ці елементи, варто буде очікувати, що мова відкриє для себе користь ієрархії, яку інформатики та психологи вважають найкращим способом передачі та зберігання складної інформації.

Фонологія, як й інші форми людської поведінки, обмежена парадоксом пам’яті-вираження: що більше одиниць має мова, то більш однозначно вона може висловлювати значення, але й більше доводиться завчати й запам’ятовувати. Очевидно, що мова, яка має триста звуків, продукуватиме слова з вищим ступенем однозначності, ніж дасть їх мова з п’ятьма звуками. Але це має свою ціну: мову, в якій багато звуків, важче вивчити. Фонологія організує звуки так, щоб їх легше було сприймати, додаючи місцеві культурні модифікації, яким надає перевагу спільнота (як в англійському слові «strength» замість «tsrength»). Це призводить до спільної еволюції артикуляційної та слухової систем. Відношення між вухами та ротом людини визначають характер звуків в усіх мовах людства. Саме це відрізняє людську мову від (уявної) марсіанської.

Артикуляційний апарат людини також становить інтерес: насамперед, тим, що жодна з його частин (на відміну від форми) не є спеціалізованою для мовлення. Як ми вже побачили, мовленнєвий апарат людини складається із трьох частин: рухомих (артикуляторів), стаціонарних (точок артикуляції) та генераторів потоку повітря. Важливо знову наголосити на тому, що еволюція мовленнєвого апарату швидше за все розпочалася з появою мови. Попри те що мова може існувати без розвинених мовленнєвих здібностей (багато сучасних мов можна висвистувати, мугикати або показувати жестами), мовлення без мови існувати не може. У неандертальців не було таких мовленнєвих здібностей, які мають сапієнси. Але в них, цілком імовірно, була повністю функціональна мова без мовленнєвого апарату людини розумної. Нездатність неандертальців вимовляти звуки /i/, /a/ та /u/ (принаймні, як вважає Філіп Ліберман) могла утруднювати їхнє мовлення, проте ці «кардинальні» або «квантові» голосні не є ані обов’язковими, ані достатніми для мови (перше — тому що їх немає у жестових мовах, друге — бо їх здатні вимовляти папуги).

Мова вдосконалюється, як уже було згадано, коли слухова система еволюціонує спільно з артикуляційною. Простіше кажучи, вухо і рот розвиваються разом. У такий спосіб люди навчаються легше розрізняти слухом звуки, які їхні роти вправніше вимовляють, і краще видають ті звуки, які легше сприймає їхнє вухо.

Окремі звуки мовлення — фони — генеруються артикуляторами: здебільшого, язиком і губами, які торкаються точок артикуляції — ясен, зубів, піднебіння, губ тощо. Деякі з цих звуків є гучнішими, оскільки в них потік повітря на шляху з рота (або носа) зустрічає мінімальні завади. Це — голосні. У процесі генерування голосних жоден з артикуляторів не вступає в прямий контакт із жодною з точок артикуляції. В інших фонах потік повітря з рота повністю або частково переривається. Такі звуки йменуються приголосними. І для голосних, і для приголосних потік повітря, продукований мовцем, може бути організований так, щоб зробити максимальною інформаційну насиченість (приголосні зазвичай несуть більше інформації, через це й число їхнє більше, ніж голосних) і ясність сприйняття (приголосні легше сприймаються в різних позиціях мовленнєвого потоку, зокрема, безпосередньо перед голосними й після них, а також на початках і в кінцях слів). Оскільки мова не є «цифровою» за способом генерування, а радше являє собою безперервний потік артикуляційних рухів, голосні та приголосні «асимілюють» одні одних, стаючи більш схожими в певних контекстах, хоча ці контексти можуть відрізнятися в різних мовах. Якщо носій англійської мови вимовляє слово «clock» («годинник»), то [k] на кінці артикулюється глибше в роті, ніж такий самий звук на кінці слова «click» («клацання»). Це пов’язано з тим, що голосний [o] належить до заднього ряду, а [i] — до переднього. У таких випадках, голосний «зсуває» приголосний до іншого місця артикуляції. Додаткові зміни звуків покращують сприйняття мовлення на слух. Інший приклад — так звана аспірація або придихання, підсилений видих повітря в момент артикуляції певного звуку. Або ефект дзвінкості, який відбувається, коли голосові зв’язки вібрують під час генерування звука. Структура складу є ще однією модифікацією, за якої звуки вимовляються по-різному в різних позиціях. Це видно на прикладі вимови звука [l]: як він звучить на кінці складу (у слові «bull» — «бик») і на початку (у слові «leaf» — «листок»). Щоб фізично побачити аспірацію, тримайте клаптик паперу за кілька сантиметрів від рота і вимовте слово «paper» («папір»). Клаптик зарухається. Тепер вимовте слово «spa». Папір не рухатиметься, якщо слово скаже носій англійської мови як рідної.

Ці поліпшення часто ігноруються носіями мови в процесі мовлення, позаяк вони є лише додатками, а не частиною цільового звука. Ось чому носії англійської зазвичай не помічають різниці між [p] у «spa» і [ph] у «paper» («h» у верхньому регістрі позначає аспірацію). Але для мовознавця ці звуки дуже відмінні. Мовці не усвідомлюють цих додатків і навчитися розрізняти їх можуть, зазвичай, шляхом спеціального тренування. Студії фізичних властивостей звуків, незалежно від сприйняття мовців і їхньої організації, здійснює фонетика. Вивчення емічних знань мовців — які характеристики звуків ігнорують носії мови і що становить цільовий звук — провадить фонологія.

Продовжуючи наші фонологічні пошуки, зауважимо, що існує давня традиція поділяти базові звуки, голосні та приголосні, за певними характеристиками: наприклад [+/- голос] — «дзвінкі та глухі» або [+/- просування кореня язика], як у протиставленні англійських голосних /i:/ та /і/. Проте ігнорування таких дрібних деталей не шкодить уявленню про мову.

Рухаючись вище фонологічною ієрархією, ми зустрічаємо склад «the», який запроваджує принцип двоїстості форми в організацію звуків мовлення. Щоб детальніше зупинитися на тому, що було сказано вище про склад, розгляньмо малюнок 27.

Як і в попередній дискусії про милозвучність, очікується, що склад [sat] буде сформований добре, за інших рівних умов, у той час як склад [lbad] не буде сформований добре, оскільки в ньому звуки сприймаються важче.

Склад, отже, являє собою ієрархічне нерекурсивне структурування звуків мовлення. Він виконує функцію поліпшення сприйняття фонів і часто виступає в мові базовою ритмічною одиницею. Знову можна уявити, що склад, зважаючи на його надзвичайно корисний внесок у сприйняття мовлення, з’явився в мові дуже рано, поєднавши звуки у смислові єдності. Вони могли стати дуже корисним і простим додатком до мовлення, різко покращивши його сприйняття на слух. Природні обмеження людської слухової та артикуляційної систем могли справляти тиск на слухачів, змушуючи їх сприймати й генерувати складові єдності вже на самому початку.

Утім щойно склади з’явилися, їхні сегменти та інші одиниці фонологічної ієрархії мали б піддатися культурній обробці. Іншими словами, вони зазнали змін, які були покликані задовольнити місцеві преференції, без огляду на легкість вимови або генерування. Така оборка була корисною для групової ідентифікації, а також для сприйняття звуків у різних частинах світу. Іноді вони мотивувалися легкістю чуття або вимови, часом — культурними причинами, потребою ідентифікувати звуками певну групу, що була джерелом цих звуків, позаяк носії однієї культури могли надавати перевагу одним звукам над іншими й саме таким, а не іншим, удосконаленням для них. Набір звуків для конкретної мови також міг бути обмеженим культурно. Це значить, що в історії мов виникає комплекс культурних переваг, який вибирає з масиву звуків, що їх здатна вимовити і сприйняти людина, такі, які на певному щаблі розвитку мови воліє застосовувати певна культура. Після цього добору виділені звуки та моделі із часом змінюються, підпадаючи під нові види слухового, артикуляційного і культурного тиску, або під впливом контактів з іншими мовами.

Іншими одиницями фонологічної ієрархії є фонологічні фрази — групування складів у фонологічні слова або одиниці, більші за слово. Ці фрази або слова є також формою з’єднування, що допомагає запам’ятовувати й полегшує тлумачення отриманої інформації. Така сегментація доповнюється жестами й інтонацією, які створюють резервну підтримку сприйняття мовлення і роботи пам’яті. У такий спосіб групування менших лінгвістичних одиниць (наприклад, звуків) у більші лінгвістичні одиниці (склади, слова, фрази) полегшує комунікацію. Фрази і слова, своєю чергою, групуються у ще більші єдності, які називають контурами, або дихальними групами — звукові комплекси, позначені інтонацією та диханням. Ми вже писали, що висота і гучність голосу, а також подовжування і скорочування певних слів і фраз можуть застосовуватися для розрізнення старої та нової інформації, як от тема, яку ми зараз обговорюємо (стара інформація) і коментарі до цієї теми (нова). Вони також можуть сигналізувати про логічний наголос й інші нюанси повідомлюваного, які слухач має, за наміром мовця, розпізнати. Усі ці застосування фонології виникають поступово, в той час як люди переходять від індексів до граматики. І кожен крок на цьому шляху, з усією вірогідністю, супроводжується жестами.

Такими «ліліпутськими» кроками створюється вся «фонологічна ієрархія». Ця ієрархія передбачає, що більшість елементів звукової структури даної мови складається з менших елементів. Інакше кажучи, кожна мовна одиниця збудована з менших одиниць природним шляхом, який полегшує генерування і сприйняття звуків даної мови. Стандартну лінгвістичну точку зору на фонологічну ієрархію подано на малюнку 28.

Структури наших звуків також обмежені двома чинниками. Перший — середовище. Звукові структури можуть бути сильно обмежені зовнішніми умовами, в яких постала мова, — пересічною температурою, вологістю, атмосферним тиском тощо. Мовознавці не враховували ці зв’язки впродовж більшої частини історії мови, натомість найновіші студії чітко встановили їхнє існування. Отже, для того щоб зрозуміти еволюцію певної мови, треба мати знання не тільки про її оригінальну культуру, а й про екологічні умови її застосування. Жодна мова не є ізольованим островом.

Певні дослідники підсумовують ці узагальнення в гіпотезі про те, що перші висловлювання людей були «голофрастичними». Це значить, що перші спроби комунікації були неструктурованими висловлюваннями, які не мали ознак ані слів, ані речень, а являли собою просто вигуки. Якщо людина прямоходяча раз у раз позначала певним вигуком, скажімо, шаблезубого тигра, як міг цей символ розпастися на менші частинки? Жести із функціями, які частково заміщують інтонацію, сприяють розкладанню великих одиниць на малі складові, або підсилюючи вже виділені частини, або вказуючи на інші порції висловлювання, які мають вторинну значущість, але переважають над фрагментами із третинною значущістю тощо. Щоб побачити, як це відбувається, уявімо, що жінка з виду прямоходячих побачила, як повз неї пробіг тигр, і закричала: «Шамаламадіндон!». Один зі складів цього вигуку прозвучав гучніше або на вищому тоні, ніж інші. Якщо ця жінка була емоційною, то це напевне проявилося б у жестах і висоті голосу, які навмисне й неминуче виділили б різні частини її висловлювання. Імовірно, так: «ШАМАламадінДОН!» або «ШамаЛАМАдіндон», або ж «ШамаламаДІНдон», або «ШАМАламаДІНдон» і так далі. Якщо її жести, гучність і висота голосу (висока, низька, середня) позначила одні й ті самі склади, то із чого могло початися визнання їх як частин слів або речень, що починалися як одне ціле?

Просодія (висота, гучність, тривалість звучання), жести й інші маркери виділення (положення тіла, підйом брів тощо) діяли спільно, почавши розклад висловлювання, розбиваючи його на частини, відповідно до висоти голосу й жестів. Коли висловлювання було розкладено, лише тоді з його частин можна знову скласти (синтезувати) додаткові висловлювання. Це підводить нас до іншої обов’язкової властивості людської мови: семантичної композиційності. Вона є вирішальною для всіх мов. Це можливість закодувати й розкодувати значення цілого висловлювання, знаючи індивідуальні значення його частин.

Так, від природного процесу пов’язування звука і значення у висловлюваннях через жести, інтонацію, тривалість і гучність веде короткий шлях до розкладання початково неструктурованого висловлювання на частини, відтак до складання нового цілого із цих частин. Із цього народжуються всі граматики. Ніяких спеціальних генів для цього не треба.

Кеннет Пайк умістив морфологію і синтаксис разом в іншу ієрархію, яку варто тут знову навести (хоча я користуюся власною, дещо зміненою версією). Він назвав цю ієрархію морфосинтаксичною, позначивши цим терміном побудову цілих діалогів з менших і ще менших частин.

Те, як новації, лінгвістичні або інші, поширюються і стають частиною мови, являє собою загадку, відому як «проблема актуації». Як це відбувається нині з поширенням нових слів, висловів, жартів, у виникненні та поширенні лінгвістичних новацій могли відіграти свою роль кілька чинників. Мовцям могло подобатися звучання певних компонентів новітніх висловлювань людей прямоходячих більше, ніж звучання інших, або ж висота тону і супутній жест могли виділити певну частину висловлювання стосовно інших. Це виділення могло бути підхоплене іншими й почати циркулювати, відтак ця більш «опукла» частина стала більш важливою в передачі та сприйнятті висловлювання, яке зазнало «актуації».

Імовірно, вперше висловлювання служило для комунікації з кимось іншим. Певна річ, свідків цього немає. І попри все попередня і наступна історія становлення мови дуже ясно свідчить про це. Уся мова служить комунікації. Можливо, ясніше мислення, яке дається нам, коли ми «думаємо» словами, а не просто, скажімо, картинками, є побічним продуктом мови. Це не є метою самої мови.

Як нам немає потреби пояснювати синтаксис особливими генами, так само факти свідчать про відсутність вроджених звукових структур, крім природного зв’язку між голосовим апаратом і слуховим сприйняттям, завдяки якому люди краще відтворюють те, що чують. Найпростіша гіпотеза — у тому, що паралельна еволюція голосової та слухової систем, а також принципи організації мови ведуть до існування добре впорядкованої системи форм на звуковій для представлення значень як частини знаків. Еволюція звукових систем обмежена зовнішніми рамками — функціональними й екологічними100.

Синтаксис формувався за допомогою двоїстості форм і за рахунок додатків, які створюють культурні комунікаційні задачі та домовленості, а також різні граматичні стратегії. Це значить, що рекурсія з’являється в мові тоді, коли ця стратегія стає культурно вигідною. Можна мати підрядні речення або не мати їх. Можна мати або не мати складних підметів. Деякі приклади різних граматичних стратегій англійської мови включають у себе такі речення:

«John and Mary went to town («Джон і Мері пішли в місто»)» — складний підмет і «John went to town («Джон пішов у місто»). Mary went to town («Мері пішла в місто»)» — два простих речення.

«The man is tall. The man is here («Чоловік високий. Чоловік тут»)» — два простих речення. «The man who is tall is here («Чоловік, який є високим, тут»)» — складне речення з підрядним відносним).

Морфологія — науковий термін, яким позначають спосіб конструювання слів. Різні мови послуговуються різними стратегіями побудови слів, проте набір практичних стратегій є невеликим. Наприклад, в англійській є щонайбільше п’ять різних форм будь-якого дієслова: sing, sang, sung, singing, sings. Деякі дієслова мають ще менше форм: hit, hitting, hits. Для будування морфологічних структур (слів) існує дуже небагато варіантів вибору. Слова можуть бути простими або складатися із частин (які називають морфемами). Якщо морфеми прості, не мають внутрішнього поділу, то це — ізолююча мова. Приклад такої мови — китайська. У ній, зазвичай, немає форми минулого часу дієслів. Для позначення минулого часу використовується окреме слово (або просто контекст). Тож там, де в англійській ми скажемо «I ran» («я біг», у минулому часі) або «I run» («я біжу, в теперішньому), в китайській можна сказати «я зараз бігти» (три слова) або «я вчора бігти» (три слова).

В іншій мові, такій, як португальська, стратегія побудови слів інша. Як і більшість романських мов (що походять з латини), португальська поєднує в одному слові кілька значень. Простим прикладом може бути слово «falo», яке означає португальською «я говорю».

Закінчення дієслова «o» передає одразу кілька значень. Воно позначає першу особу однини («я»). Але також указує на теперішній час дієслова. І ще воно позначає «дійсний спосіб» (який, грубо кажучи, вказує на те, що дія «по-справжньому відбувається»). Закінчення «o» у «falo» також свідчить про належність дієслова до дієвідміни на ar (falar «говорити», quebrar «ламати», olhar «дивитися» і багато інших).

Португальська й інші мови, що ведуть походження від латини (іспанська, румунська, італійська тощо), об’єднуються в романську групу мов. З лінгвістичної точки зору їх називають флективними мовами.

Інші мови, такі як турецька і багато мов корінного населення Америки, іменуються аглютинативними. Це означає, що в них кожна частина кожного слова має одне значення, на відміну від романських, де частини слів можуть мати кілька значень, як «o» у «falo». Одне турецьке слово може бути дуже довгим і складатися з багатьох частин, проте кожна з них несе лише одне значення:

«Çekoslovakyalılaştıramadıklarımızdanmışsınızcasına» значить «наче ти один з тих, кого ми не можемо зробити схожими на людей із Чехословаччини».

Деякі флективні мови мають особливі морфеми, що звуться циркумфлексами. У німецькій минулий час дієслова «spielen» («грати») має форму «gespielt», де «ge-» і «-t» спільно позначають минулий час, охоплюючи дієслово із двох боків.

Інші мови додають значень слову, міняючи висоту голосу. Це створює так звані симулфікси. У мові пірахан два майже ідентичних слова Ɂáagá («постійна якість») і Ɂaagá («тимчасова якість») розрізняються лише високим тоном першого голосного «a». Тож я можу сказати «Ti báaʔáí Ɂáagá» («Я добрий (завжди)») або «Ti báaʔáí Ɂaagá» («Я добрий (зараз)»).

Або ж частину значення можна висловити через приголосні, а іншу частину значення — через голосні звуки, що дасть нам неконкатенативну систему. До такого типу мов належить арабська. Проте приклади цього явища є й в англійській. У ній слово «foot» («нога») є одниною іменника, а «feet» («ноги») його множиною. В обох формах приголосні [f] і [t] залишаються на місцях — міняються лише голосні.

Малоймовірно, щоб якась мова мала «чисту» систему словесної структури й послуговувалася виключно однією з наведених вище стратегій. Реальні мови мають тенденцію до змішування різних підходів до побудови слів.

Це змішування часто спричинено історичними випадковостями, залишками явищ з ранніх стадій розвитку мови або контактами з іншими мовами. Але цей короткий огляд способів формування слів показує, що в усіх морфологічних системах світу базові принципи є простими. Вони показані на малюнку 30101.

Ці вибори мусить робити кожна культура. Можна вибирати множинні варіанти, але простота (заради економії пам’яті) надаватиме перевагу меншому, а не більшому змішуванню систем. Від самого винайдення символів людиною прямоходячою приблизно 1,9 мільйона років тому минуло достатньо часу, щоб відкрити цей маленький діапазон можливостей і, через граматику, семантику, висоту голосу й жести мови, вибудувати з них морфологічну систему102.

Можливо, найбільшим внеском, зробленим Хомським в розуміння людських мов, є його класифікація різних типів граматики на базі їхніх «обчислювальних» і математичних можливостей103. Ця класифікація стала відомою як «ієрархія граматик Хомського», хоча створена вона була під сильним впливом праць Еміля Поста і Марселя Шютценберґера.

І хоча праця Хомського є дуже глибокою і застосовується фахівцями з комп’ютерних наук, психологами й мовознавцями вже не перший десяток років, вона не розглядає мову як систему комунікації. Тому, попри всю її значущість, я не торкаюся цієї ієрархії в моїй книжці й, натомість, хочу обговорити менш складний та, ймовірно, більш ефективний погляд на місце граматики в еволюції мови як інструменту спілкування. Суть його полягає в тому, що, всупереч деяким теоріям, для світових мов і культур доступні різні види граматики (лінійна, ієрархічна та рекурсивно-ієрархічна). Ці системи наявні в усіх мовах і крім них не існує інших способів організації граматики. Для синтаксису людських мов існує лише три організаційні шаблони. Загалом, це не є надміру складним.

Лінійна граматика являє собою впорядкування слів зліва направо у встановленій культурою послідовності. Інакше кажучи, лінійна граматика — не просто нанизування слів без думки. Мова може встановити, що базовий порядок слів у ній є «іменний підмет + дієслівний присудок + іменний прямий додаток», даючи речення на зразок «Джон іменний підмет ударив дієслівний присудок Білл(а) іменний прямий додаток». Або, якщо розглянути мову Амазонії хішкар’яна, то в ній ми побачимо порядок «іменний додаток + дієслівний присудок + іменний підмет». Це дає речення «Білл(а) іменний додаток ударив дієслівний присудок Джон іменний підмет» і перекладемо ми це речення як «Джон ударив Білла», попри інший порядок слів у мові-оригіналі. Ці порядки слів, як і всі складові людських мов, не є таємничими граматичними процесами, відірваними від комунікації. Навпаки, дані досліджень показують, що кожен елемент граматики виникає у поміч короткотерміновій пам’яті та розумінню висловлювань. В усіх мовах світу, які дотепер було досліджено, граматичні стратегії використовуються для відстеження слів, які найбільш тісно пов’язані.

Одна поширена стратегія з’єднання пов’язаних слів — ставити їх ближче до тих слів, на значення яких вони найбільше впливають. Інша стратегія (зазвичай, пов’язана з першою) — розміщувати слова у фразах ієрархічно, як в одній з можливих граматичних структур словосполучення «Джонова дуже велика книга», показаній на малюнку 31.

У цій фразі елементи об’єднуються в групи, а групи — в більші групи. Елемент «дуже велика» є частиною більшої групи «дуже велика книга».

Один зі способів стежити за тим, які слова ближче пов’язані, — позначити їх відмінком або узгодженням. Давньогрецька і латинська мови дозволяли пов’язаним між собою словам бути розділеними іншими словами в реченні, позаяк вони були позначені однаковим відмінком (генитивом, аблятивом, акузативом, номінативом тощо).

Розгляньмо речення грецькою мовою, записане англійською орфографією, яке означає «Антигон обожнює сюрреалізм»:

(a) latrevi

ton iperealismo

i Antigoni

Дієслово

Додаток

Підмет

обожнює дієслово

сюрреалізм акузатив

Антигон номінатив

(b) latrevi i Antigoni номінатив

ton iperealismo акузатив

Дієслово

Підмет

Додаток

обожнює дієслово

Антигон номінатив

сюрреалізм акузатив

(c) i Antigoni

latrevi

ton iperealismo

Підмет

Дієслово

Додаток

Антигон номінатив

обожнює дієслово

сюрреалізм акузатив

(d) ton iperrealismo

latrevi

i Antigoni

Додаток

Дієслово

Підмет

сюрреалізм акузатив

обожнює дієслово

Антигон номінатив

(e) i Antigoni

ton iperealismo

latrevi

Підмет

Додаток

Дієслово

Антигон номінатив

сюрреалізм акузатив

обожнює дієслово

(f) ton iperealismo

i Antigoni

latrevi

Додаток

Підмет

Дієслово

сюрреалізм акузатив

Антигон номінатив

обожнює дієслово

Усі ці речення для грецької мови є граматично правильними. Усі регулярно трапляються в мові. Грецька, як і латина й багато інших мов, дозволяє більш вільний, ніж, скажімо, англійська, порядок слів, оскільки відмінки іменника (номінатив і акузатив) розрізняють підмет і додаток. В англійській, де відмінків фактично немає, культурою було призначено саме порядок слів як спосіб чіткого визначення, хто і з ким що робить.

Але навіть в англійській є крихітні залишки відмінкової системи: «I номінатив saw him об’єктний відмінок» («Я бачив його»), «He номінатив saw me об’єктний відмінок» («Він бачив мене»), проте не можна сказати «*Me saw he» або «*Him saw I». Англійські займенники марковані відмінком («I» і «he» — номінатив, «me» та «him» — об’єктний відмінок).

Ми бачимо узгодження в усіх англійських реченнях, таких як «He likes John» («Він любить Джона»). Тут «he» — займенник третьої особи однини, тому й дієслово має закінчення третьої особи однини «-s» («likes») задля узгодження з підметом. Та якщо ми скажемо «I like John» («Я люблю Джона»), то форма дієслова замість «likes» стане «like», тому що займенник «I» не належить до третьої особи однини. Узгодження — просто ще один спосіб стежити за відношеннями слів у реченні.

Розташування слів у реченні лінійно, без додаткової структури, застосовується деякими мовами для організації своїх граматик з уникненням гілчастих і рекурсивних структур. Навіть примати, такі як горила Коко, здатні оволодіти структурами на базі порядку слів. І, напевне, людині прямоходячій було до снаги опанувати таку мову: ця стратегія, імовірно, стала першою застосованою нею (нею й досі послуговуються деякі сучасні мови, наприклад, пірахан та індонезійська мова ріау).

Одна із функцій, що її обов’язково повинні мати всі граматики, це спосіб складання значень частин висловлювання у єдине значення всього висловлювання. Як три слова «he», «John» і «see» утворюють значення «He sees John» («Він бачить Джона») як речення? Значення кожного слова об’єднуються у словосполучення і речення. Ця функція зветься композиційністю і без неї мова неможлива. Ця властивість може безпосередньо вибудовуватися із фраз у гілчастій структурі, як це відбувається у більшості мов (англійській, іспанській, турецькій і тисячах інших). Але вона також може створюватися й у лінійній граматиці. У дійсності навіть в англійській мові видно, що композиційність не потребує складної граматики. Вислів «Їсти. Пити. Чоловік. Жінка» цілком зрозумілий. Та коли значення вибудовується із частин, цей процес дуже покладається на культурні знання. Відсутність складного (або будь-якого) синтаксису не знищує значення.

Багато мов, якщо не всі з них, мають приклади значущих речень фактично без синтаксису. (Інший приклад з англійської «You drink. You drive. You go to jail» («Випив. За кермо. За ґрати»). Ці три речення передають те саме значення, що й граматично відмінна і складніша конструкція «If you drink and drive, then you will go to jail» — «Якщо ти вип’єш і сядеш за кермо, то ти потрапиш за ґрати»). Зауважмо, що інтерпретація окремих речень як єдиного не потребує попередніх знань про інші синтаксичні можливості, адже ми здатні застосовувати цей тип культурного розуміння для тлумачення цілих оповідей багатьма способами. Можна, втім, заперечити, що речення без достатнього синтаксису є неоднозначними — їхні множинні тлумачення заплутують слухача. Але як я вже відзначав у розділі 4, навіть структуровані речення на зразок «Flying planes can be dangerous» є двозначними, попри складний синтаксис англійської мови. Прибрати або, принаймні, послабити двозначність у кожній даній мові можливо, проте це завжди означає ускладнення граматики та подовження переліку слів. І ці стратегії тільки роблять мову складнішою, ніж їй, загалом, слід бути. Ось чому в усіх мовах двозначні речення тлумачаться через знання носія мови про контекст, мовця і їхню культуру.

Що точніше синтаксис передає значення, то, зазвичай, легшою є інтерпретація. Проте велика частина граматики є культурним вибором. Форма граматики не визначена генетично. Лінійна граматика не тільки була першим щаблем розвитку синтаксису, а й досі залишається життєздатною стратегією граматики для кількох сучасних мов, як ми побачили. Лінійна граматика із символами, інтонаціями та жестами це все, чого потребує мова G1 — найпростіша з повноцінних людських мов.

Наступний тип мов — G2. Ці мови вже мають ієрархічну структуру (таку, як у гілчастих діаграмах речень і фраз), проте їм бракує рекурсії. Дехто вважає прикладами таких мов пірахан і ріау. Проте нам не слід зосереджуватися тільки на ізольованих і маловживаних мовах, як ці. Один з дослідників, Фред Карлссон, заявляє, що більшість європейських мов мають ієрархію, проте позбавлені рекурсії.

Карлссон базує свою заяву на такому спостереженні: «Не зафіксовано ані жодного істинного потрійного вбудовування, ані чотириразового центрального вбудовування («істинний» тут означає ті речення, які створюються у природному нелінгвістичному контексті, а не генеруються професійними мовознавцями в їхній теоретичній аргументації)104. «Вбудовуванням» називають вміщення одного елемента всередині іншого. Так, можна взяти словосполучення «John’s father» («Джонів батько») і помістити його всередину більшого словосполучення «John’s father’s uncle» («Дядько Джонового батька»). Обидві ці операції є вбудовуванням. Різниця між вбудовуванням (що є звичайним для мов, які, згідно з Карлссоном та іншими дослідниками, мають ієрархічну структуру без рекурсії) і рекурсією — у тому, що рекурсія не має меж, вона може тривати без кінця. Карлссон стверджує, що у стандартних пересічних європейських (СПЄ) мовах він знаходив лише речення типу:

«Джон сказав, що Білл сказав, що Боб — добрий» або навіть

«Джон сказав, що Білл сказав, що Мері сказала, що Боб — добрий», але ніколи не натрапляв на такі речення, як

«Джон сказав, що Білл сказав, що Мері сказала, що Ірвінг сказав, що Боб — добрий».

У першому реченні цієї трійці є лише один рівень вбудовування, у другому — два, а в третьому — три. Але в наведеній вище заяві йшлося, що європейські мови ніколи не дозволяють більше ніж два рівні вбудовування. Через це вони мають ієрархію (один елемент усередині іншого), але не мають рекурсії (один елемент усередині іншого, який лежить усередині третього... і так до нескінченності).

Згідно зі студіями Карлссона, жодна з СПЄ-мов не видається рекурсивною. Він визнає, що мови можуть бути рекурсивними в абстрактному сенсі або ж генеруватися рекурсивними процесами. Утім такий підхід не відповідає фактам у його аналізі. Інакше кажучи, Карлссон заявляє, що всі мови (за моєю термінологією) є мовами G2.

Праця Карлссона, отже, є цікавою підтримкою думки про існування в семіотичній прогресії мов G2 на прикладі сучасних європейських мов. Повторимо, що ці мови є ієрархічними, але не рекурсивними. Для того щоб переконатися в рекурсивному характері мови, потрібно показати в ній «центральне вбудовування». Інші форми підлягають альтернативному аналізу:

(a) Центральне вбудовування: «Чоловік, якого жінка, яку дитина, яку пташка, яку я чув, бачила, знає, любить цукор».

(b) Нецентральне вбудовування: «Джон сказав, що ця жінка любить цукор».

Речення (a) відрізняє те, що підрядні речення «якого жінка, яку дитина, яку пташка, яку я чув, бачила, знає» оточено елементами головного речення «Чоловік любить цукор». А підрядне «яку дитина» оточене елементами речення, в яке його вбудовано («жінка знає»), в той час як підрядне «яку пташка» оточене частинами «материнського» підрядного речення «дитина бачила» тощо. Речення такого типу трапляються рідко, тому що зрозуміти їх дуже важко. Дехто навіть вважає, що існують такі речення лише в уяві мовознавців, проте це, на мою думку, перебільшення.

У (b), натомість, одне речення йде за іншим. За «Джон сказав» поставлено «що ця жінка любить цукор». Інший можливий аналіз цього речення: «Джон сказав це. Ця жінка любить цукор». Такий аналіз, запропонований англійським філософом Дональдом Девідсоном, робить англійську мову схожою на пірахан105.

Кінцевий тип мови, який я пропоную, у відповідності до ідей Пірса, — G3, — повинен мати як ієрархію, так і рекурсію. Англійську часто називають саме таким типом мови, як видно з прикладів вище. Як ми бачили раніше, деякі лінгвісти, такі як Ноам Хомський, вважали всі мови людства мовами типу G3, тобто такими, що мають ієрархію і рекурсію. Хомський навіть вважав, що без рекурсії мова не може існувати. На його думку, саме рекурсія відрізняє комунікаційні системи перших людей та інших тварин від мови людини розумної. Рання людська мова без рекурсії є, за словами Хомського, «недолюдською протомовою»106.

Проте фактом залишається те, що не задокументовано жодної мови, в якій існувало б бодай одне безкінечне речення. Можливими є теоретичні причини для заяви про те, що рекурсія лежить у підґрунті всіх сучасних мов, проте це не відповідає фактам ані сучасних, ані доісторичних мов або розумінню еволюції цих мов.

Існує чимало прикладів в усіх мовах, які демонструють непрямий зв’язок між синтаксисом і семантикою. У дискурсах і бесідах, на додачу, сенси будуються мовцями з розрізнених речень, фрагментів речень тощо. Це підтверджує думку про те, що здібність складати більші сенси в бесідах з їхніх частин (складових) формується культурою. Як у випадку з мовами G3 і з людьми, які страждають на афазію, серед багатьох інших випадків, значенням наділяються різні висловлювання шляхом вільного застосування культурних та індивідуальних знань. Культура завжди присутня в тлумаченні речень, незалежно від типу граматики: G1, G2 або G3. Ми не знаємо напевне, яким із цих типів (чи, може, всіма трьома) послуговувалася людина прямоходяча; ми лише можемо сказати, що найпростіша з них — G1 — була і досі залишається адекватною мовою, без кваліфікації.

Зрештою, не дивно те, що еректус був здатний до мови, й те, що мова G1 допомогла йому перетнути відкриті моря й потім обійти цілий світ. Кінець кінцем, ми не єдині тварини, які думають. І що краще ми зможемо зрозуміти й оцінити, на що інші тварини ментально здатні, то більше зможемо поважати наших предків — людей прямоходячих. Одним з прикладів того, як думають тварини, є книжка Карла Сафіни «По той бік слів: що думають і відчувають тварини». Сафіна наводить переконливі докази того, що комунікація тварин є ширшою за те, що спостерігали дослідники в минулому. Інші вчені показали, що тварини мають емоції, дуже близькі до людських. А емоції відіграють вирішальну роль в інтерпретації інших і бажанні спілкуватися з ними, в бажанні сформувати спільноту. І хоча тварини регулярно послуговуються індексами та, можливо, певною мірою розуміють ікони (як собака гавкає на екран телевізора, побачивши на ньому інших собак), немає ознак того, що тварини в дикій природі користуються символами107.

Серед людей, утім, як ми побачили, є свідчення того, що і людина прямоходяча, і неандерталець використовували символи. А символи плюс лінійний порядок дають нам мову. Додавши до цього двоїстість форм, ми за кілька маленьких кроків досягаємо ще більш ефективних мов. Отже, володіння символами, особливо за наявності міцних свідчень про існування культури і в еректуса, і в неандертальця, вказує на те, що спільноти цих людей з високою імовірністю послуговувалися мовою.

Важливо ще раз наголосити, що спеціальне поняття «протомови» є непотрібним. Усі людські мови — повноцінні. Жодна з них не є, в будь-якому сенсі, нижчою за інші. Вони лише використовують одну з трьох стратегій у своїй граматиці: G1, G2 або G3. Тому я не бачу великої користі в цьому понятті, враховуючи теорію еволюцію мови.

Питання про те, «що зазнавало еволюції», зрештою підводить нас до двох протилежних поглядів на природу мови. Перший — погляд Хомського, що його філософ з Університету Берклі Джон Серл описує так:

Синтаксичні структури людських мов є продуктами вроджених функцій людського розуму й вони не мають значного зв’язку з комунікацією, хоча люди, певна річ, використовують їх, серед іншого, і для комунікації. Найважливішим у кожній мові, її визначальною рисою, є її структура. Так звана бджолина мова, наприклад, не є мовою, бо не має чіткої структури, а той факт, що бджоли користуються нею для спілкування, суті не стосується. Якби люди еволюціонували до такої міри, що почали б використовувати синтаксичні форми, зовсім не схожі на ті, які ми маємо нині, й цілком незрозумілі нам теперішнім, то в людей була б уже не мова, а щось інше108.

Серл робить висновок: «Важливо наголосити на тому, яким дивним й ексцентричним є загальний підхід Хомського до мови».

Природною відповіддю на це були б слова: «те, що одному здається дивним й ексцентричним, інший назве блискучим і оригінальним». Немає нічого неправильного, загалом, у тому, щоб плисти проти течії. Найкращі відкриття часто бували дивними й ексцентричними. Але я хочу зауважити, що погляд Хомського на еволюцію мови слід поставити під сумнів не лише через його незвичність, а тому, що він неправильний. Він продовжував наголошувати на цій позиції впродовж десятків років. У своїй недавній книжці про еволюцію мови, написаній разом з професором комп’ютерних наук МТІ Робертом Бервіком, Хомський представив теорію еволюції мови, яка продовжує його шістдесятирічну програму лінгвістичного теоретизування, ту, яку піддає сумнівам Серл вище. Погляд Хомського був таким новаторським і шокуючим у 1950-ті роки, що багатьма був спершу сприйнятий як революція в лінгвістичній теорії: ці вчені навіть називають дату конференції в МТІ — 11 вересня 1956 року — днем «нової когнітивної революції».

Однак теорія Хомського не була ані лінгвістичною, ані когнітивною революцією. Ще в 1930-ті роки попередник і, я сказав би, натхненник Хомського Леонард Блумфілд разом з науковим керівником дисертації Хомського Зелліґом Гаррісом створили теорію мови, напрочуд подібну на теорію Хомського в тому сенсі, що в ній у центр було поставлено структуру, а комунікація вважалася другорядною. Інший попередник Хомського, Едвард Сапір, ще з 1920-х років стверджував, що психологія (те, що тепер дехто називає пізнанням) взаємодіє з мовними структурами і сенсами на дуже глибокому рівні. Попри ці впливи, Хомський роками наполягав на оригінальності своїх гіпотез і знову відтворив їх у новій праці на тему еволюції мови: зокрема, ту думку, що мова є насамперед «обчислювальною», а не комунікаційною системою109.

Отже, для Хомського мови без рекурсії не існує. Проте свідчення з історії мови та із сучасних мов малюють нам геть іншу картину. Згідно з ними, рекурсія почала з’являтися в мові, як ми показали вище, через жести, просодію і їхній внесок у розкладання голофрастичних висловлювань.

Звуки мови утворювали слухові символи (слова і фрази), які, відтак, використовувалися у довших низках символів. Жести й інтонації, які або точно відповідають, або сприймаються як такі, що відповідають певним частинам висловлювань, вели до розкладання символів. З висловлювань, які початково майже не мали внутрішньої структури, могли утворюватися інші символи й вони також розбивалися на частини жестами, інтонаціями тощо.

У підсумку можна сказати, що рекурсія є вторинною для спілкування, а фундаментальною граматикою, що зробила можливими перші людські мови, була граматика типу G1110 .

Теорія Хомського про першість граматики відірвана від даних людської еволюції та культурних свідчень про появу складної комунікації. Вона ігнорує дарвінівський принцип поступової еволюції, нічого не кажучи про еволюцію ікон, символів, жестів, мов з лінійною граматикою тощо, натомість, надаючи перевагу генетичним стрибкам, які наділили людей раптовими здібностями до рекурсії. І знову згадаємо: за цією теорією, комунікація не є первинною функцією мови. У той час як усі істоти спілкуються одна з одною, тільки люди мають щось, бодай віддалено схоже на мову, позаяк лише в людей є структурно-залежні правила111.

95 Ця діаграма походить з лінгвістичної теорії, знаної як «граматика ролі та відношення» — однієї з небагатьох теорій мови, яка стосується висловлювання в цілому, а не лише його синтаксису.

96 Жести також необхідні для розуміння того, як відбуваються двоїстість і композиційність.

97 У своїй відомій статті The Origin of Speech, Scientific American 203, 1960: 88-111.

98 У «Темній матерії розуму» я наводжу постійну дискусію з фонології, пов’язану з «універсальною граматикою», і суворо критикую думку про те, що милозвучність і фонологія є природженими властивостями людського розуму.

Часто наведена ієрархія милозвучності фонем є такою: [a] > [e o] > [i u] > [r] > [l] > [m n ŋ] > [z v ð] > [s f θ] > [b d g] > [p t k].

99 Я багато писав про склади в мовах Амазонії, які становлять особливий теоретичний інтерес.

100 Жестові мови не мають фонології в прямому сенсі, хоча й організують жести в манері, що нагадує звукові структури. Повноцінні жестові мови зазвичай виникають там, де фонологія недоступна (через глухоту або брак артикуляційних здібностей), або там, де культурні цінності змушують надавати перевагу жестам. Оскільки жести сприймають радше оком, ніж слухом, принципи їхньої організації дещо відрізняються. Певна річ, позаяк і фонологічні, й жестові мови створюються культурою і людським розумом, мають однакові обмеження в своїх «обчислювальних» можливостях, між ними існує і багато спільних рис, про що часто згадують у літературі.

101 Один з прикладів неконкатенативного процесу ми бачимо в англійському іменнику «нога»: «foot» в однині й «feet» у множині, де голосні заміняють одна одну. Інший відомий набір випадків походить із семітських мов, таких як іврит, що видно на прикладі нижче:

«він диктував» (каузативний активний стан) — TB?n ‘hih’tiv’, у той час як «це було продиктовано» (каузативний пасивний стан) — nrqri ‘huh’tav’.

102 Існує частковий збіг між наведеними тут даними та незалежно розробленим комплексом гіпотез Ерккі та Хендріка Лууків у дуже важливій для своєї галузі статті «Еволюція синтаксису: знаки, конкатенація та вбудовування». Як і в наведених нижче думках, Лууки вважають, що синтаксис початково утворився з конкатенації знаків шляхом переносу його із чистої конкатенації до «вбудованих» граматик. Мої розбіжності з їхньою гіпотезою, втім, — численні. По-перше, Лууки, начебто, вважають, що композиційність залежить від синтаксичної структури (що є поширеною думкою), а також не визнають того, що семантична композиційність полегшується синтаксичною структурою, проте в усіх мовах залежить від неї. Вони також не визнають культурного контексту і не розуміють, чому сучасні мови не потребують вбудовування. Утім, вони судячи з усього, поділяють мою думку про мову як інструмент культури.

103 Richard Futrell, et. al., ‘A Corpus Investigation of Syntactic Embedding in Piraha, PLoS ONE 11(3), 2016: e0145289; doi:10.1371/journal.pone.0145289, стверджують, що в сучасному світі існують мови, які перебувають нижче в ієрархії Хомського, ніж було ним передбачено.

104 Fred Karlsson, ‘Origin and Maintenance of Clausal Embedding Complexity, in Geoffrey Sampson, David Gil and Peter Trudgill (eds), Language Complexity as an Evolving Variable (Oxford University Press, 2009), pp. 192202, так пояснено ці позначення:

«I» — початкове вбудовування, «C» — центральне вбудовування, «F» — кінцеве вбудовування; число позначає максимальний ступінь вбудовування речення (напр., I-2 подвійне початкове вбудовування, як у реченні (6)). Вирази типу «C-2» показують тип і глибину вбудовування окремих речень (напр., «C-2» — центральне вбудовування, глибина 2).

105 Donald Davidson, ‘On Saying That, Synthese 19, 1968: 130-146.

106 Див. Marc Hauser, Noam Chomsky and Tecumseh Fitch, ‘The Faculty of Language: What Is It, Who Has It, How Did It Evolve?’ Science 298, 2002: 1569-1579. Попри те що автори часто вживають термін «рекурсія», вони заявляють, що не мають на увазі рекурсію, як її розуміють ті, хто провадить дослідження за межами концепції мінімалізму Хомського, а насправді розуміють під нею «злиття» — особливу граматичну операцію. Це, втім, спричинило серйозну плутанину, але зрештою питання залишилося незмінним, а поняття «злиття» було спростоване в кількох сучасних граматиках (див., серед іншого, мою працю «Мова: інструмент культури»).

107 Це не означає, що тварини не могли користуватися символами. Мені лише не відомо про жодне підтверджене й широко прийняте свідчення такого використання в дикій природі. Я цілком приймаю ідею про те, що горили й інші тварини були навчені символів у лабораторних умовах; я також свідомий випадків, коли тварини (як робила це горила Коко) користувалися символами після навчання.

108 Огляд Серла «революції Чомскі» 1972 року в New York Review of Books: nybooks.com/articles/1972/06/29/a-special-supplement-chomskys-revolution-in-lingui/.

109 У більш спеціальному формулюванні: мова є ані більш, ані менш як комплексом ендоцентричних бінарних структур, створюваних єдиною операцією «злиття», і лише вторинно застосовується в оповідуванні, бесідах, соціолінгвістичних взаємодіях і так далі.

110 Рекурсія просто дозволяє мовцеві вкласти більше інформації в одне висловлювання. Тож якщо «You commit the crime. You do the time. You should not whine» («Ти скоїв злочин. Ти за це покараний. Не треба скиглити») є трьома окремими реченнями, ми можемо сказати те саме одним висловлюванням, послуговуючись рекурсією: «If you commit a crime and do the time, you should not whine» («Якщо ти скоїв злочин і сів за ґрати, не треба скиглити»).

111 Таке міркування є циклічним у тому сенсі, що Хомський розглядає характеристику, яка притаманна лише людям — структурну залежність — і заявляє, що позаяк лише вона визначає мову, то тільки люди мають мову.

10. Як говорять руками

Маленькі жести можуть справити великий вплив.

Джуліанна Марґуліс

Як мовчазні культурні знання формують граматику, так само вони важливі для кожного з компонентів останньої — слів, жестів, фонології, синтаксису, дискурсу і бесіди. Утім багато мовознавців і антропологів часто оминають жести у своїх дискусіях, занадто легко визнаючи їх вторинними доповненнями до мовлення й незалежною гранню людської поведінки. Проте дослідники з різних теоретичних перспектив показали зворотне: між рухами, лінгвістичними структурами та пізнанням існує тісний зв’язок, який тримає те саме мовчазне культурне знання. Аналіз «симбіозу» між руками, ротом і мозком, їхнього спільного розвитку, має довершити будь-яку з теорій еволюції мови112.

Крім того, дехто вважає, що все це показує нам більше, а саме те, що особливо специфічні для мови компоненти жестів є вродженим знанням. Ці студії, які розпочала Сюзен Ґолдін-Медоу, розглядали «спонтанне виникнення» жестів рук у дітей, які не мають іншого доступу до лінгвістичної інформації (наприклад, глухі діти батьків зі слухом, які не володіють жестовими мовами). Вона називає ці жести «домашніми знаками»; досліджувані нею жестові системи можуть справді бути вельми важливими в наших пошуках «вродженого/культурного» або «a priori/a posteriori» в перспективах походження (частини) «темної матерії».

Для розуміння ролі жестів у мові важливо усвідомити, як вони поєднуються з інтонацією, граматикою і семантикою. Певне уявлення про те, як ці здібності поєднуються, можна дістати, зосередившись на жестах й інтонаціях як засобах «виділення», що допомагають слухачам уловлювати нову та важливу інформацію, відділяючи її від старої, яку мовець вважає відомою слухачеві. Одним зі способів зробити це є познайомитися з усією історією вивчення жестів від найдавніших часів до найважливіших студій сучасних науковців. Без розуміння жестів нам не збагнути граматики, еволюції та застосування мови. Жести абсолютно необхідні для повнішого розуміння мови, її походження, її ширшої ролі в людській культурі, комунікації, пізнанні.

Мова є цілісною і мультимодальною. Хоч якою була б її граматика, мова охоплює все людське єство — розум, почуття, руки, язик, мозок. І крім цього мова вимагає доступу до культурної інформації, яка не висловлюється, яка передається немовленнєвими звуками, жестами, висотою голосу, виразами обличчя, рухами й позами тіла, які разом також являють собою аспекти мови. Тут я хотів би почати з огляду функцій і форм жестів у світових мовах, включаючи, ймовірно, і мову або мови ранніх видів Homo. Жести можуть бути простими і складними. Та в будь-якому разі їх можна вивчити.

Жести, які супроводжують людське мовлення, виникають на перетині культури, індивідуального досвіду, навмисності й інших компонентів «темної матерії» або мовчазного знання. Про людську граматику, як і про більшість речей на світі, є два види знань: статичні та динамічні. Вони, цілком імовірно, пов’язані з декларативною і процедурною пам’яттю, хоча й здаються дещо відмінними від них. Статичні знання — це перелік речей, які ми знаємо. Правила того, як вести оповідь, є статичним знанням. Динамічні знання, натомість, є розумінням того, що речі міняються, і того, як пристосовуватися до цих змін у реальному часі. Якщо статичні знання це знання про те, як вести оповідь, то динамічні — саме оповідування її. Жести є надважливими компонентами мультимодальних мов. Самі по собі вони мають складну структуру, значення і застосування. Сучасні дослідження виявили, що жестикуляція є так само важкою для аналізу і так само складною в своїй конструкції та функціях, як і будь-яка інша царина мови. Але повторимо ще раз: жести не є просто додачею до мови. Не може існувати мови без жестів. Більшість з них застосовується несвідомо і є проявом мовчазного знання. Їх формують потреби мови, яку вони збагачують, і культури, з яких вони походять.

Кеннет Пайк бачив у жестах свідчення про те, що мову слід вивчати в контексті єдиної теорії людської поведінки:

Є така гра, в якій співають куплет пісні, що починається словами «Under the spreading chestnut tree...» («Під розлогим каштаном...»). Потім куплет повторюють на ту саму мелодію, але замінюють слово «spreading» («розлогим») на швидкий жест, у якому руки різко розводять у боки, роблячи у співі паузу такої тривалості, яку займало б це слово. У наступному повторі слово «spreading» так само замінюється жестом, а на додачу склад «chest» пропускається і пауза заповнюється стуканням себе в груди. У наступному повторі замість складу «nut» ляскають себе по голові... І нарешті в останньому повторі, у фразі залишаються тільки слова-зв’язки, такі як «the», і послідовність жестів формується в ритмі оригінальної пісні113.

Пайк із цього прикладу робить висновок, що жести можуть заміняти мовлення. Щоправда, пізніші дослідники показали, що жести, які він розглядав, належать до дуже обмеженого типу з кількох можливих. Мова є лише формою поведінки; жести — так само. І все ж таки основна думка Пайка є неспростовною: мова і її компоненти є людською поведінкою, якою керують індивідуальна психологія і культура, «темна матерія» розуму.

Уся поведінка людини, включно з мовою, є реалізацією намірів, яких прагне наш розум. Мова — найкращий інструмент комунікації цих намірів. Комунікація є кооперативною поведінкою. Вона виникає з культурного принципу взаємодії.

Пайк зрушив іще одне питання: чому люди не змішують жести й шуми зі звуками мовлення у своїй граматиці? Чому тільки зі звуків, які ми видаємо ротом, утворюються склади і мовлення взагалі? Чому дієслово «slap» («ляскати») не могло б мати вигляду [sla#], де [#] означає звук ляскання себе по грудях? Звучить це, начебто, просто, але це не є можливим словом або складом у будь-якій з мов. Коли я починав вивчати мовознавство, це питання здавалося мені цікавим, але я не міг тоді ще адекватно оцінити міру, до якої воно зазіхає на розуміння мови.

Жести є націленими на те, що лінгвісти й філософи називають «перлокутивними ефектами», тими враженнями, які мовець хоче справити на слухача. Мовці послуговуються виділеннями, щоб допомогти слухачеві скористатися або зреагувати на інформацію саме так, як цього хоче сам мовець.

Щоб іще повніше проілюструвати потребу в єдиній теорії культури, мови й усієї людської поведінки, спробуймо уявити таку сцену. Двоє людей спостерігають, як двоє інших тягнуть сходами багатоквартирного будинку важкий предмет меблів. Один з тих двох, що рухаються сходами, тяжко дихає й відсапується, цілком зосереджений на своєму важкому тягарі. Гаманець висовується з його кишені й ось-ось випаде. Очевидно, що зникнення його він не помітить. Перший спостерігач позирає на другого, піднявши брови й показуючи поглядом на гаманець. Другий помічає це і заперечно хитає головою. Що тут відбулося? Чи була це мова? Це — форма комунікації, паралельна мовній. Певна річ, для такого обміну інформацією потрібна належність до спільної культури й системи умовностей. Фактично будь-що з того, що можуть удіяти двоє представників однієї культури, може стати предметом спілкування.

Загальна цікавість до жестів є досить широкою, проте люди часто не усвідомлюють того, що вони є фундаментальними для мови. На цю тему Рейчел Донадіо в 2013 році написала статтю в газеті «New York Times» під заголовком «Коли італійці балакають, їхні руки й пальці говорять теж»114. Італійці справді вирізняються яскравою жестикуляцією, проте й інші народи не пасуть задніх. Ще у XVII столітті протестанти північної Європи засуджували «запальні» жести рук італійців. Але першою людиною, що почала вивчати жести італійців, а також носіїв інших мов з точки зору сучасної науки, став Девід Ефрон, учень піонера антропології та лінгвістики XX століття Франса Боаса. Ефрос написав першу в сучасній антропологічній лінгвістиці працю про культурні відмінності в жестах більш ніж сімдесят років тому. У центрі його уваги були жести недавніх італійських і єврейських іммігрантів, які він згодом порівняв із жестикуляцією іммігрантів у другому і третьому поколінні.

Праця Ефрона «Жест, раса і культура» була одночасно реакцією на сповідувані нацистами погляди расового підґрунтя когнітивних процесів, розробкою моделі для фіксації та вивчення жестів і оглядом впливу культури на жестикуляцію. В основі студій Ефрона лежали описи жестів неасимільованих південних італійців і східноєвропейських євреїв («традиційних» італійців і євреїв), які нещодавно переїхали у Сполучені Штати й мешкали в основному у Нью-Йорку (хоча деякі його піддослідні проживали в горах Адірондак і Кетскіллз, а також в окрузі Саратога). Згідно з Ефроном, італійці послуговуються жестами для сигналізування й підтвердження змісту. Наприклад, «глибока» долина, «високий» чоловік, «у жодному» разі. Єврейські іммігранти, яких вивчав Ефрон, натомість, користувалися жестами як логічними зв’язками, що вказують на зміну теми, логічні підрозділи оповіді тощо. Ці використання жестів наголошують на тому факті, що мова має потрійну модель (символи, структури й виділення — жести й висота голосу), яку формує культура.

Ефрон хотів з’ясувати дві речі про жести. По-перше, чи існують стандартизовані групові відмінності в жестах між італійськими та єврейськими іммігрантами? По-друге, як жести змінюються в процесі асиміляції іммігранта в новому суспільстві. Тут він відкрив потужний культурний ефект. «Американізація» жестів із часом відбувалася в обох групах. Початково сильні розбіжності між єврейськими та італійськими іммігрантами ставали менш вираженими, аж поки вони не переставали відрізнятися від будь-яких інших громадян США.

Оскільки відбувалося це в часи, коли не існувало відеозапису, Ефрон залучив у поміч собі художника Стейвесанта ван Веена. Ефрон став першим, хто розробив ефективну методологію запису жестів, а також мови, що їх описує. Попри те що друга частина книжки являє собою прямолінійну критику нацистської науки, ця праця стала проривом. Утім незважаючи на все новаторство, відкриття Ефрона походило з давньої традиції.

Арістотель виступав проти надмірної жестикуляції під час мовлення, вважаючи її маніпулятивною і незугарною, а Цицерон, навпаки, говорив про важливість жестів в ораторському мистецтві й закликав до навчання їх. У І столітті нової ери Марк Флавій Квінтілліан отримав від уряду гроші на дослідження й написання книги про жести. Для Квінтілліана й інших античних авторів, утім, жести не обмежувалися рухами рук, а включали в себе загальну орієнтацію тіла та вирази обличчя (так звану мову тіла). У цьому вони мали рацію. Перші дослідники жестів у людській мові з’ясували цілісний і мультимодальний характер спілкування.

Доба Відродження заново відкрила праці Цицерона й інших учених-класиків, пробудивши в Європі інтерес до відношень між жестом і риторикою. Першою книжкою про жести англійською мовою стала праця Джона Балвера «Хірологія: натуральна мова рук» (1644 рік).

Уже у XVIII столітті дослідники жестів почали ставити питання про те, чи не були жести початковим джерелом мови. Відлуння цієї думки ми знаходимо в працях кількох сучасних учених, але загалом її спростовано. Жести, які служать заміною мовлення, такі як жестові мови або пантоміма, в дійсності відкидають мовлення, як показав психолог Девід Мак-Нілл з Чиказького університету. Вони заміщують його. Натомість, мовлення не заміщує їх, як могло би статися в еволюційній прогресії, якби жести з’явилися першими.

Цікавість до пізнання важливості та ролі жестів у людській мові та психології різко зменшилася з кінця XIX і до середини XX століття. Причин такого занепаду було кілька. По-перше, психологія в той період більше цікавилася несвідомим, ніж свідомим, а щодо жестів, (помилково) вважалося, ніби вони перебувають під повним контролем свідомості. Студії жестів також скоротилися через те, що мовознавців більше цікавила граматика, до якої за визначенням частини вчених, жести не належали. Інтерес до невпорядкованої мультимодальності мови згас. Іще одним чинником зменшення уваги до жестів було те, що лінгвістичні методи того часу не давали змоги наукового дослідження їх. Студії Ефрона були дуже складними і не піддавалися повторенню — принаймні, так здавалося багатьом у той час. Не всі могли дозволити собі співпрацювати із художником.

Мовознавець Едвард Сапір, утім, був іншим. Він бачив мову і культуру двома сторонами однієї монети. Тому його розуміння жестів було подібним до того, яке мають сучасні дослідники. Як казав Сапір: «Неписаний код жестових повідомлень і відповідей на них є анонімною працею складних соціальних структур». Під «анонімними» Сапір розумів мовчазне знання або «темну матерію».

Це зрушує очевидне й фундаментальне питання: що таке жести? Чи є жестові мови жестами? Чи є ними пантоміма? Чи є жестами такі знаки як «OK» з великого і вказівного пальців або сумнозвісний середній палець? На всі ці запитання відповідь одна: «так». Деякі дослідники, такі як Девід Мак-Нілл і Адам Кендон, класифікують усі ці розмаїті форми як частини жестового континууму, розглядаючи їх із точки зору їхнього виміру і відношення до граматики й мови (малюнок 32).

Жестикуляція — найбазовіший елемент континууму — є основою теорії жестів. Вона включає ті жести, які перетинають граматичні структури в місцях, де жести збігаються з висотою голосу й мовленням. Саме жестикуляцію в дійсності розглядає більшість теорій жестів. Деякі жести є нестандартними — вони можуть сильно мінитися й не мати суспільно усталеної форми (хоча й перебувають під впливом культури). Жести, які можуть замінити слово, як у Пайковій грі в «каштан», іменують мовно фіксованими. Їх можна побачити в таких прикладах: «Він (рух ногою) м’яч», де жест заміняє дієслово «ударив», або «Вона мені (розкрита долоня накриває лице)» — «дала ляпаса». Ці жести займають у реченнях місця, зазвичай зайняті словами. Це спеціальні жести. Вони є імпровізованими й застосовуються для створення особливого ефекту, залежно від типу оповіді. Хоч як це дивно, такі мовно фіксовані жести є свідченням про те, як мовець володіє граматикою. Неможливо скористатися такими жестами, не знаючи, як поєднуються разом слова, граматика, висота голосу тощо.

Рухи наших рук можуть також імітувати предмети або дії без слів. Роблячи це, ми створюємо пантоміму, яка слідує тільки за обмеженими соціальними канонами. Такі форми можуть сильно варіюватися. Щоб побачити це, спробуйте зіграти з кількома друзями в шаради. Канонізовані жести можуть виступати в ролі «знаків» самі по собі. Як я вже згадував, двома емблематичними жестами американської культури є кільце, зроблене великим і вказівним пальцями («ОК»), і піднятий угору відставлений середній палець.

Геть інша річ — знаки жестових мов. Жестові мови є повноцінними мовами. Вони мають усі характеристики мов усних: слова, речення, оповіді, власні жестові й інтонаційні підсилювачі. Усі ці елементи передаються в жестових мовах рухами рук і тіла, а також мімікою. У нашій дискусії про еволюцію мови дуже важливо пам’ятати найбільш виразну рису жестових мов. Ці мови не доповнюють і не взаємодіють з мовами усними. У дійсності жестові мови «відкидають» мовлення, за висловом Мак-Нілла. Ось чому багато дослідників вважає, що усні мови не могли починатися як жестові.

Перейдімо тепер до головного пункту відношення жестів до мовної еволюції. Засадове поняття, розроблене дослідженнями Мак-Нілла, має назву точка росту. Точкою росту називають момент у висловлюванні, в який жест і мовлення збігаються. У цей час відбуваються чотири процеси. По-перше, мовлення і жест синхронізуються, одночасно передаючи різну, проте споріднену інформацію.

По-друге, в точці росту мовлення і жест стають взаємозамінними, повідомляючи дещо подібне, проте різними способами (як на малюнку 32). Жест наголошує на більш важливому, виділяючи його на тлі решти бесіди (знову як на малюнку 32). Інтонація, варто відзначити, також є активною в точці росту і в інших місцях висловлювання. По-третє, в точці росту жест і мовлення повідомляють психологічно єдину думку. На малюнку 33 жест «угору» виникає одночасно зі словом «угору».

Коротше кажучи, студії жестів не залишають нам інших варіантів, крім побачити мову не як завчений комплекс граматичних правил, а як процес комунікації. Мова не статична і не слідує тільки жорстким граматичним специфікаціям форми та змісту; вона динамічна, об’єднує висоту голосу, жести, мовлення і граматику «на льоту» для ефективності спілкування. Мова генерується мовцями в реальному часі на основі їхнього мовчазного знання про себе та їхньої культури. Жести є діями та процесами par excellence. Межі, що лежать між жестами, є, згідно з Мак-Ніллом, дуже чіткими — це інтервали між послідовними рухами кінцівок. Як і всі символи, жести можуть бути розкладені на частини. Я не вдаватимуся в подробиці, а лише скажу, що все це означає належність жестів, інтонацій і мовлення до єдиної мультимодальної системи, спільною роботою якої керує мозок людини.

Іншим важливим компонентом динамічної теорії мовлення та жестів, виявленим Мак-Ніллом, є перехоплення («catchment»). Це поняття дещо спеціальне, проте суттєве для розуміння того, як жести полегшують спілкування і, значить, розуміння потенційної ролі жестів у народженні мови. Перехоплення вказує на те, що дві тимчасово розрізнені порції дискурсу з’єднуються — повторення того самого жесту позначає, що в цій точці формується єдність. Фактично, перехоплення є способом позначити тяглість дискурсу через жести. Мак-Нілл пише:

Перехоплення виявляється там, де одна або кілька рис жесту трапляються у двох або більше жестах (не конче послідовних). Логіка в тому, що повторювані образи задають спільну тему дискурсу, а тема дискурсу продукує жести з повторюваними рисами...

Перехоплення є своєрідною ниткою зорово-просторового зображування, яка тягнеться крізь весь дискурс, виявляючи більші єдності, що включають у себе розділені за інших обставин частини115.

Уявімо, що під час мовлення ви застосовуєте жест відкритої долоні, спрямованої вгору з піднятими догори пальцями, щоразу як мова заходить про те, що ваш друг чогось від вас хоче. Цей жест стає прив’язаним до цієї теми, виділяючи її та допомагаючи слухачеві стежити за організацією ваших реплік.

Іншими словами, завдяки перехоплюванню, жести дозволяють мовцеві упорядковувати речення і їхні частини для використання в оповідях і бесідах. Без жестів не було б мови.

Було розроблено чимало експериментів для ілюстрації «нерозривного зв’язку» між мовленням і жестами. Одним з найвідоміших таких експериментів був дослід під назвою «затримка слухового зворотного зв’язку». Для нього піддослідний одягав навушники і слухав власне мовлення із затримкою приблизно у 0,2 секунди (стандартна тривалість одного складу в англійській мові). Це створювало ефект слухового затинання. Мовець намагався пристосуватися, уповільнюючи мовлення. Це не допомагало, оскільки зворотний зв’язок також уповільнювався. Тоді мовець пробував спростити граматику. На додачу до цього, жести, які робив мовець, ставали більш різкими і частими, намагаючись перебрати на себе більше комунікаційних задач. Та найцікавішим було те, що жести продовжували бути синхронними з мовленням, попри всі труднощі. Або ж, як писав Мак-Нілл, «жести не втрачали синхронності з мовленням». Це значить, що жести прив’язані до мовлення не якимось внутрішнім лічильником, а наміром і значенням висловлювань мовця. Мовець пристосовує жести й мовлення гармонійно, для того щоб позначити ними зміст своїх повідомлень.

Інші досліди також ясно ілюструють тісний зв’язок між жестами й мовленням у звичайній мові. В одному з них брав участь піддослідний під кодовим іменем «IW». У віці 19 років IW, через ускладнення інфекційної хвороби, раптово втратив усі тактильні та пропріоцептивні відчуття від шиї та нижче. Експеримент показав, що IW був нездатний контролювати рухи своїх рук, якщо не бачив їх (коли руки були, наприклад, сховані під столом, за яким він сидів, він не міг ними рухати). Дивовижним було те, що під час мовлення IW робив добре координовані жести, несплановані й тісно пов’язані зі змістом слів, так наче в нього не було жодного розладу. Випадок IW дає нам свідчення про те, що мовленнєві жести відрізняються від іншого застосування рук, навіть для жестикуляції. Дехто вважає цей зв’язок вродженим. Проте ми дуже мало знаємо про зв’язок жестів і мовлення в мозку або про фізіологічну природу стану IW, щоб робити такі висновки. У будь-якому разі, ця координація наявна, і жести під час мовлення дуже не схожі на застосування рук для інших задач.

Одне останнє спостереження, що наголошує на особливому відношенні між жестами й мовленням, — навіть незрячі жестикулюють116. Це означає, що жести є невіддільною частиною звичайного мовлення. Те, що люди без зору послуговуються жестами, вчить нас іще одного. Позаяк вони не можуть спостерігати жестів у своїй спільноті, їхні жести не збігаються точно із жестами в культурі зрячих людей. І все ж таки цей факт указує, що жести є частиною комунікації, а мова є цілісною. Вступаючи в спілкування, ми використовуємо своє тіло так, як тільки можемо. Те, що ми кажемо, ми «відчуваємо» кінцівками й обличчям.

Зв’язок між жестами та мовленням є також культурно піддатливим. Польові дослідники показали, що люди з народу аррернте в Австралії часто виконують певні жести після мовлення. Гадаю, причина для цього дуже проста. Аррернте просто воліють жестикулювати не під час мовлення, а опісля. Асинхронність жестів і мовлення — лише їхній культурний вибір, культурна цінність. Той тип жестів, яким послуговуються аррернте, існує і в народу туркана в Кенії: вони повторюють і підкріплюють ними сказане.

Чи були жести важливими для людини прямоходячої? Вважаю, так, знову-таки базуючись на праці Девіда Мак-Нілла. Він запровадив термін «рівнопочатковість» («equiprimordiality»), який означає, що і жести, і мовлення були однаково й одночасно присутні в еволюції мови. Ніколи не було й не могло існувати мови без жестів.

Якщо це так, стверджує Мак-Нілл, то «мовлення і жести мусили еволюціонувати паралельно». «Не було мов, у яких першими виникли жести або мовлення». Це випливає з моєї концепції троїстості форм. Не може існувати мови без граматики, семантики та наголосів. Аналогічно, не могло бути інтонації без мови або мови без інтонації.

Щойно ми подолаємо першу перепону у вигляді питання, як жести набули значущості для людей, можна буде розглянути еволюційну історію зв’язків муж жестами й мовленням. Теорія Мак-Нілла висуває гіпотезу про те, що давнє мовлення перших людей було «голофрастичним», так само як є ним мовлення дітей, що починають говорити. Це значить, що в перших висловлюваннях не було «частин», а було тільки ціле. Повернімося до наведеного вище прикладу з гіпотетичним вигуком «Шамаламадіндон!», який видала людина прямоходяча, побачивши шаблезубого тигра, що пробіг за сотню метрів від неї. Швидше за все вона в цю мить жестикулювала, кричала, задіювала все своє тіло, щоб повідомити про побачене, якщо тільки не заклякла від страху. Її тіло й голова мали б бути спрямовані на тигра. Можливо, пізніше вона відтворила цю сцену з дещо іншими жестами й інтонацією (адже була тепер спокійна). Наприклад, у перший раз вона вигукнула «ШАМАламадінДОН» із жестами рук на «шама» і «дон». Наступного разу інтонація припала на «шамаламаДІНдон». Жести могли залишитися на частинах «шама» і «дон» або, що ймовірніше, тісно прив’язатися до змін інтонації. Отже, можливим є те, що еректус незумисно перетворив голофрастичне (цілісне) висловлювання на конструкцію з окремих частин. Так, на думку Мак-Нілла, почала виникати граматика.

Із синхронізацією жестів і мовлення жести стали здатними виявляти одну або дві характеристики. Вони подають або точку зору мовця, або точку зору людини, про яку йдеться. І з цих двох різних точок зору, різних способів виділення змісту і привласнення його складається фундамент розрізнення таких висловлювань як запитання, твердження, цитати й інші акти мовлення.

Мак-Нілл наводить приклад того, як одна людина переказувала побачену карикатуру про кота Сільвестра і пташку Твіті. Коли рухи її рук імітували рухи Сільвестра, оповідь велася з точки зору кота. Та коли рухи свідчили про власну перспективу, мінялася й точка зору117.

Навмисність — спрямованість на щось — є однією з передумов виникнення мови. І проявляється навмисність не лише в мовленні, а й у жестах, й інших діях. Ми бачимо її в тривожності, випрямленні хвоста в собачих, у фокусуванні уваги інших видів тварин. Однією із причин використання жестів є залучення всього тіла в навмисні дії. Орієнтація очей, рук, тіла міняється, залежно від фокусу нашої уваги. Ця голістична натура вираження намірів видається дуже базовим біологічним фактом, який використовується у спілкуванні. Те, що «тварини використовують усі тілесні ресурси, необхідні для передачі повідомлення». Проте, якщо ми на правильному шляху, то жести не можна вважати початковою формою мови. Вони мусили виникнути одночасно з інтонацією та вокалізацією. Це не значить, що домовні істоти не могли висловлювати навмисність, указуючи та жестикулюючи ще якось. Це також не значить, що справжнє лінгвістичне спілкування мусило завжди включати в себе і жести, й мовлення. Для такого судження є ще кілька причин.

По-перше, мовлення не заступило собою жести. Жести і мовлення становлять інтегровану систему. Ідея про виникнення жестів першими передрікає невідповідність між мовленням і жестами, позаяк вони в такому випадку були б окремими системами. Та в реальності вони є синхронними (збігаються в часі) частинами одного цілого (жести, інтонація і мовлення координовані між собою в одному висловлюванні). По-друге, люди часто перемикаються між жестами й мовленням. Чи міг би існувати між ними такий зв’язок, якби мова розвинулася із жестів? І по-третє, якщо гіпотеза первинності жестів є правильною, то чому в жодній мові світу (крім мов глухих) жести не виступають первинним «каналом» або способом комунікації?

Про інтонацію ми вже згадували вище у прикладі «Що вчора Джон дав Мері в бібліотеці?». Щоразу як ми говоримо, ми створюємо «мелодію» наших слів. Якщо потрібен приклад важливості інтонації, згадаймо, як штучно звучить голос GPS-навігатора в автомобілі, коли він подає інструкції. Попри те що комп’ютерні фахівці давно зрозуміли, що мовлення вимагає інтонації, вони досі не змогли створити комп’ютер, який добре користувався б інтонацією та інтерпретував її. Інтонація, жести й мовлення ґрунтуються на стабільній граматиці. Єдині жести, які створюють стабільність, це домовлені граматизовані знаки жестових мов. У цьому випадку, як ми вже казали, жести заміняють собою мовлення.

Важливим є те, що жести еволюціонували паралельно з мовленням. Якби жестові мови, мовно-фіксовані жести або пантоміма передували, не було б функціональної потреби для виникнення мовлення. Ідея першості жестів ставить нас у невигідне становище. У нас була повністю функціональна жестова комунікація, а ми замінили її «гуртом» на мовлення. До того ж деякі жести пантомімічного типу несумісні з мовленням.

Із цим, можливо, суперечить більш ранній приклад із Кеннета Пайка, який явно показує, що жести можуть заміняти мову. Утім розглянуті Пайком жести є мовно фіксованими, особливим видом жестів, що паразитують на мовленні, а не тими, що функціонують замість мовлення. З іншого боку, приклади Пайка ставлять нове питання: чи може існувати жестово фіксоване мовлення, у відповідності до мовно фіксованих жестів. Це могло би бути випадком заміщення мовленням того, що зазвичай висловлюється жестами. Зрештою, якщо мовлення виникло із жестів, то це мало б статися. Жестово фіксоване мовлення не так складно уявити. Наприклад, людина, що вільно володіє американською жестовою мовою та англійською, замінює на усні слова кожен жестовий знак, один з одним, перед аудиторією. Утім така подія не може бути прикладом справжньої жестово-фіксованої мови, адже це є перекладом між двома незалежними мовами, а не заміною жесту на слово в одній мові. Це важливо для нашої думки з кількох причин. Очевидно утилітарна природа жестів рук пропонує нам ясний шлях розуміння їхнього виникнення й поширення. І той факт, що всі, в усіх мовах і культурах світу, нібито, послуговуються жестами, підтверджує арістотелівський погляд на знання як результат навчання, а не платонівську думку про знання як одвічно присутні в нас. Цей висновок випливає з того, що корисність жестів є ключем до їхньої універсальності. Коли певна поведінка є розв’язанням задачі, немає підстав вважати, що вона є вродженою. Сама задача гарантує виникнення думки про таку поведінку в мозку достатньо розумної істоти. Цей принцип корисності пояснює багато начебто універсальних характеристик мови, що їх часто вважають вродженими. Іншими словами, їхня корисність пояснює їхню повсюдність.

Стабілізуючись домовленістю, жести стають жестовими мовами. Проте цей вид мов виникає тоді, коли жести заміняють собою всі функції мовлення. Отже, думка про те, що мова розвинулася із жестів, має мало сенсу, як функціонального, так і логічного. Теорія першості жестів повертає еволюцію навспак.

Але попри мою загальну позитивну думку про міркування Мак-Нілла щодо відсутності мов, у яких жести виникли б першими, в ній, нібито, чогось бракує. Якщо ми праві в додатковому припущенні або спекуляції про те, що два невимерлих види гомінінів послуговувалися мовою з первинними жестами або чисто жестовими і що це є першим щаблем розвитку сучасної мови, то цілком природним було б припустити, що й людина розумна початково спілкувалася тільки жестами. Я не бачу причин вважати, що шлях до мови був відмінним для будь-якого з видів гомінінів. У дійсності я дуже сумніваюся, що ранні види Homo пішли б іншим шляхом, через значні переваги голосового спілкування перед жестовим.

Існують й інші види жестів, важливі для людського спілкування. Це іконічні жести, метафоричні жести й «удари». Кожен із цих видів відкриває особливу грань відносин між жестами й мовленням і їхнім стосунком до пізнання й культури. Нема потреби обговорювати їх тут — досить лише згадати їх як свідчення складності відносин між жестами й мовленням і те, що кожен з них робить свій внесок у семіотичну прогресію.

Водночас ми досі не побачили в граматиці, жестах й інших аспектах мови того, що привело б нас до переконання в тому, що бодай щось із цього можна пояснити мовно-специфічним геномом людини розумної. Культурне навчання, статистичне навчання й індивідуальне апперцепційне навчання в поєднанні з епізодичною пам’яттю людини, начебто, розв’язують цю задачу. У літературі є чимало заяв про зворотне, а саме про явища, які можуть бути пояснені тільки тим, що мова, бодай частково, засвоюється завдяки особливій схильності до неї новонародженого.

Існують твердження про те, що в спільнотах, яким за інших умов бракувало мови, спонтанно народжуються мови: наприклад, нікарагуанська і аль-саїдська жестові мови. Ці мови, начебто, народилися раптово, позаяк населення потребувало засобу спілкування, якого було позбавлене. Проблема цієї заяви в тому, що всі ці мови починалися з дуже простих структур і ускладнювалися із часом, завдяки активній соціальній взаємодії. Часто для досягнення рівня складності, що приблизно відповідає добре сформованій мові, вистачає трьох поколінь. Але таких самих результатів можна очікувати й у випадку походження мови не зі вродженого знання, а як винаходу, що покращувався із часом, вивчаючись новими поколіннями. Із цієї причини, навіть якби так приклади давали свідчення про вроджену схильність до мови, знання були б дуже обмежені118.

У своїй праці Сюзан Ґолдін-Медоу стверджує, що творці «домашніх знаків» створили символи для предметів, принципи їхнього впорядкування і складові окремих жестів. Вона також вважає, що новостворені жести можуть заповнювати комірки у великих структурах, подібних на речення, які представлені гілчастими діаграмами, що їх ми бачили вище. Вона також обговорює низку характеристик домашніх знаків. За її висновком, усі ці знання є вродженими, інакше вони не могли б виникнути так швидко серед групи мовців.

Проте жодна із цих характеристик не є специфічною для мови. Індекси та ікони, які, найімовірніше, були ранніми формами жестів, використовуються тим чи іншим способом кількома видами тварин. Нема причин вважати, що «домашні знаки» не можуть з легкістю бути вивчені людьми. У дійсності за однією з інтерпретацій, висновки Ґолдін-Медоу щодо символів показують нам лише те, що діти легко засвоюють їх. Об’єкт є формою, яка наповнена змістом. Коли дитина пізнає об’єкт і бажає спілкуватися, тоді — це, либонь, найбільш вражаюча особливість нашого виду — завдяки або внутрішньому інстинкту, або емоційному поштовху, дитина відтворює об’єкт, а його значення в певній культурі приходить разом з ним. Діти беруть участь у житті батьків, навіть іще не маючи мови, і прагнуть спілкуватися, як ми бачимо з дивовижної одіссеї Гелен Келлер. Маючи здатність бачити, чути й відчувати дотик, дитина може отримувати сигнали від навколишнього світу, від своїх вихователів, і в дійсності отримує їх від більшості вихователів та оточення. Дізнаючись про застосування об’єкта, важливість цього об’єкта для батьків і оточення, дитина природно починає спілкуватися про об’єкти, як роблять це представники більшості видів (принаймні, ссавців). Цілі об’єкти, що сприймаються в певному просторі й часі, є найбільш виразними й легко засвоюються собаками, людьми й більшістю тварин. Люди, на відміну від тварин, прагнуть репрезентувати об’єкти, позаяк людина тягнеться до спілкування.

Те, що діти звертають увагу на певні ознаки об’єкта, також не дивно, хоча до кінця незрозуміла причина, з якої форма і розмір переважають над багатьма іншими ознаками (якщо думка Ґолдін-Медоу правильна). Вона приписує це природній обдарованості дитини. Утім я пропоную спершу розглянути те, як об’єкти використовуються, презентуються, структуруються і оцінюються в прикладах, які надають дитині вихователі. Меблі, посуд, будинки, інструменти й інше легше впорядковуються і трапляються значно частіше в оточенні вихователів у культурі США як виразні об’єкти, порівняно з іншими. Принаймні, ці явища можна було б піддати перевірці, та немає навіть натяків на те, що такі тести кимось готувалися.

Щодо твердження про ієрархічну організацію мовлення творців «домашніх знаків», є два застереження. Перше: на практиці дуже важко відрізнити структурування і просте нанизування слів, як намистин на жилку. Чи три об’єкти мають відношення, як на діаграмі (a) чи (b) з малюнка 34? Обидві версії можливі, й причини обрати одну чи іншу є чисто теоретичними. Наприклад, у висловлюваннях мовою пірахан ми можемо сказати «Цей чоловік тут. Він високий» або «Я говорив. Ти прийдеш». І це можна тлумачити як «Чоловік, який є високим, тут» або «Я сказав, що ти прийдеш». Проте аналіз, імовірно, буде значно простішим, коли синтаксису бракує ієрархічної структури.

У жодному із прикладів Ґолдін-Медоу, які покликані показати ієрархічну структуру висловлювань творців «домашніх знаків», немає переконливого свідчення про структури типу (b). Друге застереження: деякі конфігурації пропонують природне рішення для презентування інформації, незалежно від мови, тож якщо хтось знайде їх у певних мовах, це не можна вважати свідченням вродженої лінгвістичної схильності. Знову-таки, якщо структура надає корисне рішення для передачі інформації, то не варто говорити нічого зайвого про те, чому вона трапляється в різних мовах усього світу. Зі зростанням інформаційних потреб, внаслідок ускладнення соціуму, ієрархія стає найефективнішим рішенням для організації інформації в різних царинах. У такий спосіб організовуються комп’ютери, атоми, всесвіти й численні складні об’єкти природи. Це рішення є природним і очевидним. Правду кажучи, для будь-якої дії, що передбачає впорядкування, на зразок «треба зробити x, перш ніж робити y», існує структура. Такі рішення існують в автомобілях, поведінці собак і файлових системах комп’ютерів. Тож їхня поява в мові не є чимось особливим.

Упорядкування, яке творці «домашніх знаків», начебто, вносять у структуру, — річ тривіальна. По-перше, в них немає іншої альтернативи, ніж розташувати свої символи в певному порядку. І позаяк основні елементи будь-якого висловлювання містять відомості про певний об’єкт і те, що з ним відбулося, то реченням притаманна організація у відношенні теми й коментаря. Тема речення (на противагу темі великої оповіді) — це стара інформація, що її або обговорюють, або ж мовець упевнений, що вона відома слухачеві. Коментар — нова інформація з теми. Дуже часто, проте не завжди, тема речення збігається з підметом, а коментар — з його присудком або присудковим зворотом:

«Джон — гарний хлопець».

Стара інформація тут — «Джон». Мовець не повідомляє нічого, крім імені, й припускає, що слухач знає, про кого йтиметься. Нова інформація — «гарний хлопець». Іншими словами, мовець повідомляє те, що на його думку, може бути новою для слухача інформацією стосовно «Джона». Перефразувати це речення можна було б так: «Я знаю, що ти знаєш Джона, проте ти, можливо, не знаєш того, що він гарний хлопець».

У більшості мов тема ставиться на перше місце, перед коментарем. Інакше кажучи, мови воліють починати свої речення зі старої або загальновідомої інформації, перш ніж повідомляти нову. Цей порядок сприяє нашій короткотерміновій пам’яті. Усередині коментаря, де вміщено нову інформацію, багато мов воліє ставити додаток перед дієсловом. Тож якщо хтось десь їсть плід, то це може бути описано або як «Джон плід їсть» (більшість мов світу), або як «Джон їсть плід» (англійська і багато інших мов). Порядок «підмет-додаток-дієслово» спостерігається в німецькій, японській та мові пірахан. Англійська і французька, натомість, послуговуються порядком «підмет-дієслово-додаток». У давнину англійська належала до першої групи (оскільки вона є близько спорідненою з німецькою), але після норманського завоювання Англії в 1066 році перейшла на французький порядок «підмет-дієслово-додаток».

Часто кажуть, що на порядок слів відчутно впливають різні комунікаційні стратегії розв’язання задач у процесі спілкування. Одна з таких задач — шум, який псує сигнал. У процесі мовлення люди можуть відволікатися: дитина смикає за руку, тварини пробігають удалині або до розмови приєднуються інші люди. Тому лінгвістична стратегія має на меті подолати вплив шуму на здатність слухача сприймати слова мовця. Частина дослідників вважає, що порядок «підмет-додаток-дієслово» є більш поширеним саме із цієї причини: ставлячи додаткову фразу перед дієсловом «бути» в коментарі, ми уникаємо змішування підмета з додатком, а теми з коментарем. З іншого боку, є тисячі мов, у яких порядок слів інший: «підмет-дієслово-додаток», «додаток-дієслово-підмет», «додаток-підмет-дієслово», «дієслово-додаток-підмет» і «дієслово-підмет-додаток» — і жоден з них не є кращим за інші. Порядок, що його обирає кожна з мов, визначається культурним тиском, який впливає на історію даного суспільства. Тому й англійська перейшла з порядку «підмет-додаток-дієслово» на «підмет-дієслово-додаток» під впливом діалекту французької, яким розмовляли завойовники-нормани.

Створювання «домашніх знаків» іде тим самим шляхом. Головна задача — в тому, щоб співрозмовники відокремлювали нову інформацію від уже відомої. Тому те, що творці «домашніх знаків» ідуть за спільним порядком, великого значення не має. Просто спілкування так відбувається ефективніше.

Так само не слід дивуватися тому, що базова послідовність слів стає домовленою: мовцям легше триматися такого вибору, ніж послуговуватися різними стратегіями в різних царинах мови. Тому, якщо ваша мова обрала порядок «підмет-додаток-дієслово», то вона, ceteris paribus, також ставитиме у висловах присвійності власника на перше місце («Джона книжка», а не «книжка Джона»). Це стається тому, що як дієслово є семантичним ядром речення, так і присвоюваний іменник є ядром іменникової фрази. Загальне правило в такій мові — «ставити ядро в кінці». Та через те що це рішення ґрунтується тільки на ефективності, а мови часто йдуть неефективним шляхом, це правило часто порушується в усьому світі, й ми бачимо багато відхилень від принципів побудови порядку слів у різних мовах. Не було й нічого специфічного в генетичній обдарованості людини розумної, що можна було б прив’язати до інформаційної структури. «Тема-коментар» — природний спосіб організації спілкування. Та багато з тих, хто говорить про можливий прояв вроджених лінгвістичних здібностей у «домашніх знаках», нехтує міркуваннями про те, як має бути впорядковано інформацію для найефективнішого спілкування. Не врахувавши цього, ми втрачаємо найприродніше пояснення фактів про «домашні знаки», звертаючись, натомість, до вельми сумнівної думки про вроджений характер мови.

«Домашні знаки» ясно свідчать про бажання всіх сапієнсів комунікувати. Вони показують, що розв’язання цієї комунікаційної задачі можна просто і легко «винайти» і зрозуміти. На жаль для дослідників «домашніх знаків», які заявляють про вродженість мови, немає навіть переконливого аналізу фактів граматики цих мов. Утім свідчення показують, що жести достатньо мотивуються комунікаційними потребами, що жестові мови й жести всіх видів виникають саме тому, що вони потрібні. Потрібність пояснює повсюдність.

112 Я намагався розвинути саме таку теорію в книжці Dark Matter of the Mind: The Culturally Articulated Unconscious, звідки взято багато матеріалу для цього розділу.

113 Pike, Language in Relation to a Unified Theory of the Structure of Human Behavior.

114 nytimes.com/2013/07/01/world/europe/when-italians-chat-hands-and-fingers-do-the-talking.html

115 David McNeill, Gesture and Thought (University of Chicago Press), 2005, p. 117.

116 Утім, твердження про те, що це також свідчить, ніби ми користуємося жестами, не вивчаючи їх, як пропонує Мак-Нілл, безпідставне.

117 Як було сказано, багато дослідників вважало, що жести могли виникнути в еволюції людської мови раніше за мовлення. Можливо, жести справді були певною мірою першими, передувавши власне мові. Проте я уявляю, що жести супроводжувалися криками. Навіть Мак-Нілл не заперечує такої думки повністю.

118 Що важливіше: праці Ґолдін-Медоу і багатьох інших позначені тим, що я називаю надміру поблажливою інтерпретацією лінгвістичних аспектів знаків і менш поблажливим поглядом на культурний вплив, що його отримує дитина, а також на природу задач, які перед нею постають. Відсутній серйозний розгляд цих задач або їхнього впливу, що значно послаблює такі гіпотези.

11. «Досить добре»

Краще — ворог доброго.

Вольтер

Не все з того, що варто робити, варто робити добре.

Кеннет Пайк

Лауреат Нобелівської премії економіст Герберт Саймон першим представив у науці розв’язання проблем поняття «вдовольняння» («satisficing»). Ідея його була в тому, що рішення, яким у всіх людських стараннях надає перевагу бізнес і сам людський розум, не обов’язково є найкращими, а часто лише «досить добрими» — такими, що «вдовольняють», а не повністю «задовольняють». Цей принцип можна застосувати й до еволюції. У відношенні мови це значить, що людська граматика і фонетика не мусять бути оптимальними; вони в дійсності такими й не бувають. Мова виконує свої задачі «досить добре» й ніколи не ідеально. Герберт Саймон, перефразовуючи Вольтера, сказав: «Хороше — одвічний ворог найкращого».

Саме цей аспект мови найкраще підтверджує думку про неї як про давній винахід, який був удосконалений історією. Існують дієві базові стратегії комунікації, які, втім, часто дають збої, — наприклад, тоді, коли один співрозмовник випускає ту інформацію, знання якої він очікує від іншого. Комунікація може зірватися й через нездатність пам’ятати або через брак слів чи навіть речень, які могли б передати поняття однієї культури, людини або мови засобами рідної мови іншої. Людські мови не герметичні. Вони не є досконало логічними математичними кодами.

Коли хтось кричить «Зупини машину на знаку “стоп”!», то ця людина припускає, що адресат її слів знає, що таке «зупинити», як водити «машину», що таке знак «стоп» і чим відрізняється зупинити машину «на знаку» від зупинити її «на краю урвища». (Зупинитися «на знаку» можна так, що передні колеса опиняться трохи за знаком. Із краєм урвища так не вийде). Ці припущення вбудовані в сам добір слів. Я уявляю, що більшість читачів цієї книжки, будучи представниками більш-менш однорідної культури водіння, знають, що «зупинитися на знаку “стоп”» це не зупинитися за двісті метрів перед ним або за три метри після нього, або навіть так, щоб він опинився в рівень із задніми сидіннями авто. Правильна зупинка «на знаку» означає приведення машини в повну зупинку приблизно за 0,5–1,5 метра до того, як її перед промине знак «стоп». Це знання — частково культурне, частково лексичне (словесне). «Здоровий глузд» є лише досвідом і набутою культурною інформацією.

Для більш складного прикладу, розгляньмо статтю в New York Times на тему можливого зламу електронної пошти кандидатів у президенти російськими хакерами. Більшість цінностей, які містяться в цій статті, легко зрозуміти, проте деякі варто винести на обговорення, позаяк ми часто прочитуємо таку невисловлену інформацію, не помічаючи її. У квадратних дужках пропонуються коментарі, що розкривають невисловлену культурну і контекстуальну інформацію і цінності, які очікувано мають бути зрозумілими кожному культурному читачеві з Північної Америки. Уявімо потенційний ефект, якого зазнає від таких статей читач, що регулярно пасивно прочитує їх, попиваючи ранкову каву або їдучи на роботу в автобусі (поїзді). Цей ефект буде здебільшого підсвідомим, підсилюваним кожною наступною статтею з аналогічними цінностями, як це буває в певних газетах, що стоять на ліберальних позиціях (наприклад, New York Times).

Справжня змова проти Америки

Тімоті Іґен — 29 липня 2016 року

Озираючись назад, бачимо [таким початком автор апелює до знань про предмет статті, яке, за його припущенням, є у читача], що все [застосовуючи займенник «все», автор повідомляє читачу: «Я припускаю, ви знаєте, про що йдеться»] вийшло значно краще, ніж планувалося. [Поки що прямо не сказано, про що говорить автор. Таке припущення про обізнаність читача в інформації автора створює потенційний зв’язок — «це наша спільна справа!»] Хто міг би подумати, що нація-парія [на думку автора, читач знає, про яку націю йдеться. Використано слово «парія» — оцінкове судження, яке, можливо, поділяють не всі читачі, та позаяк автор припускає зближення між собою і ними, то читач, імовірно, погодиться з таким судженням про суверенну державу, яка, в дійсності, підтримує відносини з більшістю країн світу], якою керує авторитарний правитель [так названо президента Росії Володимира Путіна, який має підтримку 80 % населення своєї країни; «авторитарний» — інше оцінкове судження, яке поділяють не всі], що змушує політичних супротивників щезати [Путін — убивця], так легко зможе втрутитися у велику демократію? Для цього знадобилося небагато. Закинути наживу для цілої нації може один талановитий «ботан». Але для політичного злочину такого рівня потрібні більш тендітні механізми — у них кожен мусить грати відведену йому роль. Починається все з маріонетки, закинутого в Лондон утікача, який розсилає вкрадені електронні листи напередодні Демократичної національної конвенції, в ім’я «прозорості». Для збирання краденого кіберграбіжникам необхідний спільник. Цю роль для Росії — країни, позбавленої прозорості, — завжди грали WikiLeaks. [Весь цей фрагмент сповнений оцінковими судженнями, які не поділяються всіма, проте, на думку автора, є близькі читачам New York Times] ...

Суть тут не в тому, що газетні статті містять у собі глибокі культурно спільні знання (хоча поняття «глибокі» можуть мінитися від культури до культури й від читача до читача). Радше йдеться про те, що мати спільні культурні знання і, бажано, однаковий набір цінностей повинні автор і читач такої статті. Або ж, якщо вони не поділяють тих самих цінностей, уміти «вичитувати їх між рядків».

Будь-яка стаття або фейлетон такого типу насичені невисловленими судженнями, поглядами, цінностями й знаннями, які не називаються прямо. «Недодетермінованість» такого типу інформації, її прихований характер, повертають нас до бесіди двох банава, з якої починалася ця книжка. У людському спілкуванні невисловлене завжди вкрай важливе. Без культури немає мови.

Британський філософ Пол Ґрайс розробив кілька понять, що допомагають зрозуміти культурні та комунікаційні засновки, що лежать у підґрунті всякого людського спілкування, — спільно він називає їх принципами кооперації. Підсумовуючи свої ідеї, Ґрайс пише: «Робіть свій внесок так, як це потрібно, на тому щаблі, де ця потреба виникає, акцентуючи мету або змінюючи напрямок розмови, в якій берете участь». Слова Ґрайса звучать як порада чи наказ, та насправді вони є описом культурних конвенцій, що лежать в основі спілкування. Нас не треба навчати цих речей. Це наша природна поведінка.

Точніше кажучи, Ґрайсів принцип кооперації у спілкуванні це спосіб дії, до якого ми вдаємося, коли по-справжньому хочемо, щоб люди, до яких ми звертаємося, зрозуміли нас. Кожен обізнаний мовець іде за принципом кооперації — те саме робить і обізнаний слухач. Їхні подальші припущення ґрунтуються на невисловленому культурному знанні. Ґрайс ділить свій принцип кооперації на кілька максим, які, коли їх дотримуватися, і, ймовірно, особливо тоді, коли ними нехтувати, відкривають шлях тому, що філософи та лінгвісти називають розмовними імплікатурами — невисловленими речами, які є вкрай важливими для значення того, що ми чуємо або кажемо. Чотири максими Ґрайсового принципу швидко підхопили мовознавці, філософи, психологи та соціологи. Це максима якості, максима кількості, максима доречності та максима манери. Вони являють собою ідеальне відкриття: просте й інтуїтивно правильне.

Максима якості припускає, що всі навколо кажуть правду. За нею, ані слухач, ані мовець не віритимуть, що будь-яка подана інформація є правдою, якщо відомо протилежне. Також максима припускає, що ніхто не називатиме правдою те, щодо чого немає адекватних доказів. В інтернеті, певна річ, є чимало неправдивих повідомлень і фальшивих, підробних фактів. Тож Ґрайс не стверджує, ніби люди не можуть брехати. Він лише каже, що люди припускають, ніби їм не стануть брехати у звичайних умовах спілкування.

У дійсності в багатьох мовах, включно з пірахан, дієслово в реченні повинно мати суфікс, який указує на походження інформації, повідомлюваної мовцем, — чи є вона власним судженням, чутками або прямим спостереженням. Тож якщо один пірахан спитає іншого «Чи пішов такий-сякий із села?», то інший може відповісти «Так, пішов», де дієслово «пішов» матиме суфікс, який передає значення «я бачив, як він пішов» або «мені сказали, що він пішов», або ж «його човна тут немає, отже, я роблю висновок, що він пішов» тощо.

Отже в будь-якій мові брехати — значить нехтувати максимою якості. Звісно, позаяк брешуть усі, ми знаємо, що вряди-годи навмисно відступаємо від принципу кооперації. Та навіть попри те, що ми нехтуємо цією максимою, і навіть знаючи, що нею нехтують інші, коли ми повідомляємо комусь щось, ця людина початково сприймає повідомлення як правду, за інших рівних умов. Між іншим, і англійська, і пірахан мають дієслівні форми, які позначають ступінь правдивості або певності наших слів. В англійській ці маркери називають способами дієслова. Існує дійсний спосіб (індикатив): «John went to town» («Джон поїхав у місто»). Два умовні способи: суб’юнктив — «If John were to go to town» («Якби Джон мав їхати в місто») і кондиціонал — «I wish that you would leave» («Я хотів би, щоб ти пішов»). І, нарешті, наказовий спосіб (імператив): «John! DO IT!» («Джоне! ЗРОБИ ЦЕ!»). Усі вони на свій лад передають відношення між значенням слів і правдивістю цих значень, застосованою до навколишнього світу. Індикатив означає, що світ є таким, як ми описуємо. Суб’юнктив — що мовець уявляє, що світ міг би бути в певний час таким, як він його описує. Кондиціонал — що хтось волів би бачити або не бачити світ таким, як описує. Імператив — що мовець бажає, щоб слухач зробив світ таким, яким він зараз не є.

Наступна із чотирьох максим Ґрайса — максима кількості. Вона поділяється на дві частини. Перша: не давати більше інформації, ніж вимагає спілкування. Друга: надавати всю інформацію, що стосується поточної взаємодії. Уявімо, хтось, проходячи коридором гукає вас: «Агов, як справи?». На що ви відказуєте: «О пів на дев’яту маю прийом у зубного. Сьогодні є проблеми з кишками. Кілька останніх ночей погано сплю: думаю про гроші. Поза цим, усе в порядку». Або вас запитують: «Як ви познайомилися із дружиною (чоловіком)?». І ви в найменших подробицях розповідаєте про концерт, на якому вперше зустрілися. Для обох випадків є англійська абревіатура, що характеризує їх: «TMI — too much information» («забагато інформації»). Ваші відповіді перебільшили інформаційний запит! Це стається тоді, коли мовець змішує доречну (релевантну) інформацію з недоречною. TMI є порушенням максими кількості. Проте є й інший спосіб її порушення — брак інформації. Уявімо, що когось запитують: «Щоб ви хотіли сьогодні робити?», на що лунає відповідь: «Будь-що». Попри те що така відповідь не є чимось нечуваним, користі від неї немає. Ця туманна відповідь не надає обсягу інформації, який очікується співрозмовником. Давати забагато або замало інформації навмисне є прикладом нехтування максимою доречності (релевантності).

Одним із широковідомих випадків порушення цієї максими є рекомендаційний лист. Той, хто пише його, повідомляє дуже мало про кваліфікацію кандидата. Наприклад, пропонують судження: «У Джона чудовий почерк». Усі розуміють, що в цьому випадку автор листа знехтував максимою кількості й натякає на те, що Джону бракує кваліфікації. Що тут відбулося? Як цей натяк виник із буквального значення слів у відповіді?

Або приклад порушення дружиною максими доречності:

Чоловік: Ти ще довго?

Дружина: Налий собі щось випити.

Інтерпретуючи відповідь дружини, чоловік припускає, що вона йде за максимою доречності. Її відповідь, хоч вона й здається недоречною, насправді є доречною. Вона нехтує максимою (і, можливо чоловіковим очікуванням). Щоб зрозуміти, як цей коментар, за інших обставин недоречний, перестає бути таким, чоловік мусить пройти крізь комплекс культурних і особистих умовиводів. Чоловік робить висновок, що дружина почула його і зрозуміла запитання, а її відповідь, яка не є адекватною реакцією на запит, означає пропозицію розслабитися й чекати, позаяк вона буде готова ще не скоро. Йому не слід турбувати її знов. А дружина, зі свого боку, має знати, що чоловік є здатним зробити ці умовиводи, базуючись на її власних умовиводах щодо того, як він тлумачить її слова. Обидва ці приклади — гарний почерк і напій — спрацьовують у мові, оскільки вони є нехтуванням максимою доречності: «будь доречним». Імплікатури — те, як люди тлумачать нехтування максимами, — є когнітивно складними. Вони ґрунтуються на запасах культурних знань. Із цієї причини інтерпретація бесіди в світлі принципу кооперації є дуже специфічною для кожної культури. Самі ці максими, з іншого боку, ймовірно, існують у всіх мовах. Ґрайсові максими не заміщують собою культуру. Вони припускають її.

Розгляньмо останню з них — максиму манери. Співрозмовники вважають, що кожен з них має намір висловлюватися ясно. «Ясність» у цьому сенсі має чотири складові. Перша: уникання нечіткості. Люди вірять, що мовець докладає якнайбільших зусиль, щоб не допускати двозначності, бути лаконічним, поважаючи максиму кількості, та впорядкованим у своїх висловлюваннях. Це, знову скажемо, не є правилами мовленнєвого етикету. Ґрайс вважає, що ця максима приймається всіма учасниками розмови. Тож якщо хтось застосовує нечіткий вислів, коли слухач очікує почути щось чітке, то ця людина має на увазі щось небуквальне — вона відступає від максими з певною метою. Слухач робить умовиводи щодо сенсу слів мовця. І якщо ці люди походять з однієї культури або добре знають одне одного, ці умовиводи, найімовірніше, будуть правильними. Утім так буває не завжди. Хибні умовиводи трапляються досить часто, ведучи до плутанини й непорозумінь.

Люди також можуть тлумачити слова інших поблажливо і непоблажливо. Коли ми інтерпретуємо їх поблажливо, ми вважаємо, що співрозмовник має на увазі щось хороше. Це означає прихильне ставлення до нього або до ймовірного сенсу ситуації. Коли хтось каже «Це амбітна заява» і слухач інтерпретує це поблажливо, то він припускає, що людина сказала щось на зразок «Ти знаєш, що кажеш. Ти молодчина!», Та якщо інтерпретувати цю репліку непоблажливо, то значення, ймовірно, буде таким: «Тобі цей горішок не по зубах, от ти й зазнав невдачі». Такі модуси інтерпретації часто застосовуються в політиці. Свого кандидата мають схильність тлумачити поблажливо, а супротивника — навпаки. Ці типи інтерпретації можна побачити скрізь — у шлюбі, у взаєминах братів і сестер, на роботі тощо. Те, як люди розуміють слова одне одного, багато в чому залежить від характеру стосунків між ними. Типовий жарт серед університетських адміністраторів: «Якщо я скажу “доброго ранку” Н., то він подумає «А що він мав під цим на увазі?». Якщо співробітник не довіряє своєму керівнику або ж боїться його, це змінить забарвлення інтерпретації слів, хоч яким доброзичливим був би у своїх намірах керівник. Якщо ж людина вірить в іншу, довіряє їй і цінує її дружбу, то слова «Я знайду тебе, хоч де б ти був» буде витлумачено як намір докласти всіх зусиль на пошуки. Якщо, натомість, хтось каже «Коли мене оберуть президентом, я зроблю Америку надійнішою», у це вірять не всі. Частково через те, що із цією людиною не знайомі особисто, або ж просто звикли не довіряти політикам у будь-чому. У всякому разі, цій людині перепаде менше довіри, ніж людині «звичайній», хай про що йтиме розмова.

Аналогічно, культурний досвід людини (хоч яким дійсним він є з інтелектуальної точки зору) може вплинути на інтерпретацію груп і окремих осіб. Якщо людина вірить, що всі багаті є морально зіпсованими, вона навряд чи віритиме багатієві, який казатиме, що здатність заробляти багато грошей корисна для всієї спільноти, навіть якщо окремі її представники багато не заробляють. Якщо інша людина переконана, що всі, хто отримує матеріальну допомогу будь-якого типу від держави, є ледачими і безвідповідальними, то слова одного з таких людей «Мені треба полежати» будуть радше тлумачитися нею як прояв лінощів, а не хвороби або природної втоми від тяжкої праці, навіть якщо вона нічого не знає про того, хто промовив ці слова.

Все це дуже важливо для еволюції мови. Навіть якщо еректус не говорив нічого, крім «Їсти. Пити. Чоловік. Жінка?», то інший еректус мав знати, яку жінку або групу жінок мовець має на думці, коли він може захотіти їсти, чи він наказує йому не втручатися в його плани, й багато іншої невисловленої інформації. Мова ніколи не дає специфікації всіх значень. Без культури не було комунікації — ані в прямоходячих, ані в розумних. Запропонувавши свій принцип кооперації, Ґрайс відкрив дещо таке про еволюцію мови, чого сам, найімовірніше, не був свідомий. Лише ті істоти, які послуговуються цим принципом, можуть мати мову. Немає потреби захищати або критикувати те, як ми тлумачимо слова одне одного за принципом поблажливості. Це є всього лиш ключовою характеристикою психології в багатьох культурах.

Відношення всього вище описаного до еволюції мови — в тому, що навіть людина прямоходяча, неандерталець, денисовська людина і сапієнс могли — у процесі поступового формування взаємин, ролей і спільних баз знань — інтерпретувати сказане людьми, від найпершого вимовленого складу або зробленого жесту, на основі свого бачення іншої особи та розуміння контекстів. Вони мали «заповнювати пробіли» в мовленні, як це робимо ми, люди розумні. Усе це належить до тієї царини мови, яку багато лінгвістів називає прагматикою — культурними рамками застосування мови. Ці рамки скеровують нашу інтерпретацію мови інших. Вони допомагають нам, як допомагали іншим видам Homo, розв’язувати проблему недостатньої детермінованості мовлення.

Інший приклад мови як «досить доброї», залежно від культурних знань і їхнього використання, ми бачимо в мовленнєвих актах — застосуванні мови для досягнення певних специфічних культурних цілей. Оксфордський професор Джон Остін і його учень Джон Серл, професор філософії в Університеті Берклі, запровадили аналіз і термінологію мовленнєвих актів у дискурс науки про людську мову. Коли хтось говорить про когось іншого, обоє вони опиняються втягненими в дію дуже особливого типу. У дійсності вони одночасно беруть участь у багатьох окремих актах. Остін виділяє локутивний акт (те, що говорять), іллокутивний акт (те, що мають на увазі) та перлокутивний акт (те, що відбувається в результаті сказаного і того, що малося на увазі). Кожен з них є важливим для розуміння природи й використання мови, а значить, і для розуміння походження мови. І кожен з них мав бути характеристикою мови від самого її виникнення.

Локутивний акт — це, власне, мовлення. Якщо хтось питає «Де Білл?», то сам рух губ, виштовхування повітря з легень, добір і впорядкування слів є частинами локутивного акту. Але всяк, хто здійснює локутивний акт, одночасно вдається і до іллокутивного. Іллокутивний акт є ефектом, який мовець бажає справити своїм висловлюванням. Коли хтось обіцяє, то він бажає, щоб слухач сприйняв його слова саме як обіцянку. Такий ефект планується мовцем для своїх слів. Іллокутивні акти, які можуть виконати людські слова, це твердження, накази, питання і перформативні акти. Останні стаються тоді, коли особа, що має законні повноваження укладати шлюб, завершує легітимну (не фальшиву, не для кіно) церемонію словами «оголошую вас чоловіком і дружиною». У багатьох культурах промовляння цих слів у належному контексті з відповідними повноваженнями (те, що філософи називають задовільними умовами акту) узаконює шлюб подружжя. Такий акт зветься перформативним. Ці акти потребують більш специфічної культурної підтримки, ніж прості твердження або запитання. Тому вони, найімовірніше, виникли на пізнішому еволюційному щаблі.

У процесі розвитку мови одержували нові й нові типи іллокутивних актів. Один з типів має назву «репрезентатив» — ці акти, що спонукають мовця дотримуватися істинності або змісту того, що він читає або говорить, наприклад, присяга, яку приймає свідок у суді, або урочиста обіцянка, яку декламують випускники коледжу. Інші називають «директивами» — вони спонукають слухача до певних дій. Директиви включають заклики, прямі накази, поради й прохання. Наступний тип — «комісиви» — акти зобов’язання, включно з присягами та обіцянками. «Експресиви» передають ставлення і почуття, наприклад, привітання або вибачення. «Перформативи» — акти, саме виконання яких дає певний результат, наприклад, винесення вироку суддею. Перелік мовленнєвих актів, які визнають дослідники, може бути відмінним у кожного автора. Та найважливішим у них для еволюції мови є те, що вони показують, як застосування мови вкорінене в культурі. Людина прямоходяча, ймовірно, користувалася репрезентативами, директивами, запитаннями та комісивами.

Насамкінець, існують іще й перлокутивні акти — те, що стається, або те, на що сподівається мовець, коли він висловлюється. У кінці спроби переконати когось, той факт, що людина виявилася переконаною або непереконаною, є перлокутивним актом. Так, перекладач книжки може сказати, що хороший переклад мусить мати на читача такий самий перлокутивний ефект, який оригінал має на свого читача. Інакше кажучи, ми спілкуємося, щоб справляти ефект, здійснювати перлокутивні акти. Коли хтось говорить, перекладає чи ще якось розпочинає процес спілкування, ця людина сподівається, що її локутивний акт є вдалим вибором для того, щоб іллокутивний акт справив бажаний перлокутивний ефект.

Зауважмо, що не може існувати мови без перлокутивних, іллокутивних і локутивних актів. Якщо люди прямоходячі говорили, вони здійснювали ці акти. Зрештою, вони мали навчитися бути чемними.

Неандерталець, імовірно, міг лише гарчати й вимагати м’яса. Цілком можливо, вони в більшості так і робили, оскільки не мали розвинених, принаймні на початку, форм прохання, які маємо ми. Ввічливість тлумачиться як непрямота і лагідність у манері повідомлення іншим про те, яких дій ми від них чекаємо. Вона також може застосовуватися в повідомленнях про свій стан: наприклад, «Я давненько не їв» або «Де у вас вбиральня?» — обидві ці репліки сигналізують про потребу. Ввічливість здається достатньо тендітною і нюансованою, що свідчить про її ймовірне пізнє виникнення в процесі розвитку мови.

Починаючи дізнаватися про те, що застосування сили є, зазвичай, неефективним у взаємодії з іншими членами групи, люди стали покладатися на переконання інших у тому, чого вони хотіли б. Виникнення ввічливості, винахідливості та передбачення в тому, щоб домогтися від інших бажаної допомоги або, принаймні, створити враження не силуваної допомоги, привело до еволюції непрямих мовленнєвих актів. Вони можуть набувати форми слів, жестів, тілесних поз, але функція їхня однакова: спонукати іншого до певної дії, не кажучи прямо, чого ми хочемо. Це ще один приклад центральної істини про мову, яка вже була згадана вище: те, що ми не кажемо того, що маємо на увазі, й часто не маємо на увазі того, що кажемо.

Наприклад, чоловік волів би встановити термостат у приміщенні так, щоб температура була прийнятною для зберігання сирого м’яса, тоді як його дружина бажає значно теплішого повітря. Вона, будучи в кілька разів чемнішою за нього, може запитати «Тобі не холодно?» або «На скільки ти поставив термостат?», або навіть поскаржитися «Я змерзла».

Чоловік має виснувати із самого факту зрушення цієї теми, що хтось (його дружина) є невдоволеною і просить зробити щось із цим. Такі непрямі запити можуть супроводжуватися певною «мовою тіла», яка робить мету цих висловлювань іще яснішою. Вона може демонстративно загорнутися в ковдру. Та головний принцип простежується тут знову і знову: люди ніколи не кажуть того, що мають на увазі. Для реакції на ці заяви слухач мусить застосувати і знання про мову, і культурні знання (про термостат). Якщо чоловік запитає дружину «Ти хочеш, щоб я зробив у кімнаті тепліше?», вона цілком може відповісти «Ні, все добре». Та горе йому, якщо він досить швидко не збагне, що насправді вона мала на увазі «Звісно! Може тобі ще картинку намалювати? Ворушися!». І, певна річ, непрямий спосіб подання такого запиту є значно ефективнішим за прямий наказ.

Якось я підслухав, як один відомий філософ і логік у великому університеті пояснює, що можна, коли ви по-справжньому злі, віддухопелити свого супротивника без жодних юридичних наслідків. Напівжартома він розповів далі, що в присутності свідків можна безкарно втерти комусь маку, якщо вголос говорити прямо протилежне до того, що відбувається. Ви штовхаєте когось і кажете: «Ой, ти впав! Дай, поможу піднятися». Тоді пнути в голову ногою зі словами: «Ох, я перечепився!». Відтак затопити ліктем у ніс, вигукнувши: «Обережно! Знову падаєш! Тримаю! Спокійно!». Звісно, все це може дійти до суду, але є шанс, що коли свідки розкажуть те, що бачили, адвокат попросить їх повідомити те, що вони чули. Тоді обвинувачення може розсипатися. Чому? Відповідь не така складна. Судова система часто тримається неадекватної теорії мови, яка ігнорує те, що не висловлено, і зосереджується лише на буквально сказаному. Утім часто те, що не сказано, насправді комунікується силоміць, а слова є лише принадою абощо.

Дещо перебільшений урок, який ми можемо винести із цього, — в тому, що мова охоплює всю особу і всю культуру. Усе навіть серйозніше. Можна зробити так, що ніхто до кінця не зрозуміє те, що ви кажете. Ми розуміємо рівно стільки, скільки нам вистачає, щоб не заплутатися. Або, як казав Герберт Саймон, мова є саме «досить доброю», вона «вдовольняє» наші вимоги, але в жодному разі не є досконалою системою спілкування. Та коли на наші руки надіто рукавички культури, мова стає надзвичайно складною і багатою. І ця складність і глибина могли виникнути лише через еволюцію мозку і всього організму в поєднанні з психологією, мовою і культурою — за сотні тисяч років.

Імплікатури, втім, не вичерпують ролі контексту в тлумаченні висловлювань, схованої інформації та мовленнєвих актів. Вони ще дозволяють граматиці подавати менше інформації, ніж вимагається, залишаючи мовцеві можливість робити умовиводи щодо залишку сенсів з контекстів і культури. Граматика і культура діють у сучасних мовах разом, і це поєднання напевне було також цілком необхідним для розвитку ранніх людських мов у сучасні. Граматика лише допомагає робити умовиводи щодо слів мовця й інтерпретувати їх, але не визначає їх.

Глибоко розмірковуючи про праці Ґрайса з теми принципу кооперації, лінгвісти, філософи та психологи відкрили нові шляхи, якими кооперація може допомогти у структуруванні мови. У середині 1990-х Ден Спербер, учений-когнітивіст із CNRS (Національного центру наукових досліджень) у Франції, та Дірдре Вілсон, професорка мовознавства з Лондонського університетського коледжу, спільно створили теорію людської взаємодії, відому як «теорія релевантності». Ця теорія розглядає застосування принципу кооперації за межами бесіди. Теорія релевантності, як і праці Ґрайса, сприймає мовні форми та взаємодію як такі, що керуються культурно обґрунтованою прагматичністю.

Усі праці в галузі прагматики (яка частково є студіями того, як контекст розмови впливає на її інтерпретацію), соціолінгвістики (як взаємно впливають мова і суспільство) і додаткових науково-дослідницьких дисциплін, що розглядають мову в її застосуванні, відкидають так звану поведінкову метафору мови. Вона являє собою великий крок у формалізації теорії спілкування. З її формулюванням пов’язують одне з високошанованих імен — математика Клода Шаннона. Поведінкова метафора висуває ідею про те, що спілкування є лінійним: у ньому думка виникає з розуму мовця. Далі мовець обирає для своєї думки граматичну форму. Відтак він передає оформлену думку у вуха (очі, якщо йдеться про жестову мову) слухача. Слухач розбирає граматичну форму і одержує сенс, який мав на меті передати йому мовець. Цей процес показано на малюнку 35.

Наприкінці 40-х і початку 50-х років XX століття, коли Шаннон писав свою революційну працю, майже не велося студій формалізації в теорії спілкування (хоча, звісно, підґрунтя для них заклала робота з дешифрування коду нацистської машини «Еніґма» Аланом Тьюрінгом). Працюючи дослідником у Bell Labs, Шаннон мав задачу розробити спосіб розуміння комунікації, який можна було б перетворити на математичні моделі, щоб зробити телефонний зв’язок ефективнішим.

Як показано на малюнку 35, Шаннонова концептуалізація проблеми спілкування не залишає простору для зовнішніх впливів на процес комунікації (культури, контексту, жестів, інтонацій). Усе має такий вигляд, наче спілкуються між собою просто два мізки, оснащені голосовими апаратами та системами слуху. Шаннон, який знав Алана Тьюрінга й інших засновників обчислювальної теорії, завершив розробку своєї системи в 1948 році: відтоді вона була визнана основою більшості інших праць у галузі когнітивістики, електроніки, мовознавства, філософії, математики тощо.

Утім Спербер і Вілсон, продовжуючи працю Ґрайса, Серла, Остіна і багатьох інших, стверджували: «Метафора поведінки колись була актуальною, але вона не схоплює того, що насправді відбувається в людському спілкуванні. Поведінка є лише набором пунктів у значно більшому комплексі подій та процесів, що лежать в основі комунікації». З огляду на теорію релевантності, щоразу як оповідають історію, заводять бесіду, або промовляють речення, існує певний контекст висловлювання. На додачу до цього група співрозмовників припускає, що кожен з учасників акту комунікації — оповідування, промови або бесіди — знає контекст, а також те, що в контексті є релевантним для сказаного, отже, здатний сприймати й реагувати в належний спосіб, тобто релевантно. Ніхто не скаже того, що не є релевантним. Ніхто не інтерпретуватиме того, що не є релевантним для контексту, в якому відбувається дискусія. Тому, якщо хтось каже щось іншому, слухач припускає, що сказане є релевантним, і намагатиметься зрозуміти це.

Яким конкретним прикладом можна проілюструвати релевантність дискусії про теорію релевантності або принцип кооперації Ґрайса в книжці про еволюцію мови? Читач докладає зусиль, щоб обробити речення, які він читає, але робить це, приймаючи те, що ці речення будуть так чи інакше пов’язані із загальною темою дискусії — еволюцією мови. І так, насправді, є. Та перш ніж перейти до еволюційної значущості цих ідей, важливо обговорити ще один пункт цієї теми — бесіду. Це вершина нашої еволюції як виду.

Зовні бесіда видається цілком безпечною. Я щось кажу. Ти щось кажеш. Ми обоє думаємо про те, що сказав або не сказав інший. Потім закінчуємо і прощаємося. Усе ніби так. Такий спрощений погляд на бесіду не є геть неправильним. Але він фундаментально неповний. Тож для розуміння того, як мова розвивалася, ставши «досить доброю», слід пильно придивитися до бесіди. Ось фрагмент розмови одного подружжя, яке я регулярно спостерігаю:

Жінка: О котрій годині ти забереш Міґеля в четвер?

Чоловік: Я вже казав.

Жінка: Так, але тоді ж ти збирався забрати його після роботи. А тепер ми поїдемо забирати його просто з дому.

Чоловік: Час від цього не помінявся.

Жінка: Скажи, коли ми виїдемо, щоб я могла подзвонити людині, яка посидить із псом.

Чоловік: У будь-який час, щоб бути на місці між десятою і дванадцятою.

Жінка: Ти можеш просто сказати коли? Навіщо грати в ці ігри?

Чоловік: Я тобі дав проміжок — можеш сама з нього вибрати, який час найкращий.

Жінка: Мені вже однаково, їхати чи ні.

Чоловік: От і гаразд.

Тлумачення цього діалогу залежить і від буквального значення слів, і від особистості учасників, культурного поняття про час, ускладнень, можливих під час поїздки по людину, про яку йдеться, і того факту, що обоє співрозмовників утомлені. Одна бажає, щоб усе сказане було чітким і точним. Другий не хоче бути зв’язаним часом (в інших ситуаціях, імовірно, їхні ролі, у відношенні до часу й точності, міняються). Більше того, коли жінка каже «Мені вже однаково, їхати чи ні», це не слід розуміти буквально. Обоє співрозмовників з радістю хотіли б провести час на пляжі з другом, про якого вони говорять. Висловлена фраза має на меті передати таке: «Якщо ти не можеш просто відповісти на моє запитання про точний час, значить мої почуття для тебе неважливі». Кінцева роздратована репліка «От і гаразд» також не є в цьому випадку буквальною. Її справжній зміст «Якщо ти робиш із цього таку велику справу, то я не реагуватиму так, як ти очікуєш». Крім суто розважальної цінності, такі діалоги показують, як інтерпретація, висловлювання і бесіди в цілому можуть бути зрозумілі крізь зовнішні знання культури, місцеві обставини, стосунки між співрозмовниками та їхній індивідуальний характер. Шаннонова метафора поведінки тут майже ніякої ролі не відіграє.

Мова, психологія і культура, знову скажемо, еволюціонували разом, давши контекстуальні зв’язки між словами, особистостями, культурним розумінням, поточними подіями тощо, і створили, в такий спосіб, повне тлумаченнямови можливим. Крім того, ми бачимо велике розмаїття способів здійснення цього в різних мовах. Розгляньмо кілька діалогів і розповідь про те, як виготовляти стріли, мовою пірахан. Привітання на пірахан:

Ti soxóá.

«Я вже».

Xigíai. Soxóá.

«Гаразд. Уже».

Або такий діалог:

Ti gí poogáíhiai baagábogi.

«Я даю тобі банан».

Xigíai.

«Гаразд».

Або ще один: на цей раз людина повідомляє, що йде (носій англійської мови в такій ситуації сказав би, наприклад, «I am leaving now, goodbye» — «Я вже йду, бувайте»).

Ti soxóá.

«Я вже».

Gíxai soxóá.

«Ти вже».

Soxóá.

«Уже».

Пірахан не мають слів для подяки, прощання, привітання і таких інших, що їх мовознавці називають фатичними. Вони перекладають тягар значення очевидних речей, таких як зустріч і розставання, на контекст.

Вони не мають потреби дякувати, частково через те, що кожен дарунок передбачає очікування відплати. Якщо сьогодні я даю вам банан, то ви маєте дати мені щось, наприклад, шмат риби, коли матимете змогу. Це не озвучується. Цей акт, культурно зумовлений наперед. Тому «давання», фактично, є формою обміну. Якщо я роблю подарунок в англійському сенсі, тобто без очікування відплати, то я скажу:

Додавання слова hoagá, «контрсподівання», додає всьому реченню додаткового сенсу: «Усупереч тому, як ми чинимо зазвичай, я просто дарую тобі це». Така фраза може прозвучати як ухиляння. Проте вона походить із прийняття пірахан ідеї про те, що вони відрізняються від представників західної культури. У будь-якому разі, за всю історію розвитку мови пірахан не виникло потреби у створенні спеціальної лексеми на позначення дарунка без очікування відплати.

Коли людина прямоходяча почала спілкуватися усно, в неї було ще менше потреб вигадувати мову, яка виражала б усе на світі. Зрештою, спілкування мало б виникнути із соціуму, який поступово ускладнювався, комунікуючи тілесними рухами, голосовими вигуками, жестами рук, можливо навіть деякими представленнями через малюнки паличкою на землі під час підготовки до полювання. Але уявімо, що локальна спільнота еректуса обрала собі рудиментарну форму певних символів. Неможливо чекати від винахідника одного символу, що той «запакує» в нього всі значення слова. Насправді, не варто чекати такого і від групи символів, хоч як багато їх у ній було б. У фоновому контексті міститься забагато інформації для нашої пам’яті, якою ми інтерпретуємо, проте не називаємо цього вголос (часто навіть не знаючи, що ми знаємо або що використовуємо). Так стає ясно, що з еволюцією мови мовленнєві акти, бесіди й оповіді в усьому залежали від кооперації, імпліцитної (невисловленої) інформації, культури та контексту. Лише так мова могла і може функціонувати.

Частина четверта

Культурна еволюція мови

12. Спільноти і спілкування

У будь-якій ситуації двоє людей, що говорять, створюють культурну структуру. Наша задача як антропологів — визначити, яким є потенційний зміст культури, що є результатом міжособистісних взаємин у цих ситуаціях.

Едвард Сапір

Під час колоніальної експансії та географічних відкриттів європейських націй було знайдено чимало спільнот, які дуже відрізнялися від населення Європи. Ці нововідкриті суспільства часто шокували етноцентричних європейців. Їхня радикально відмінна зовнішність і способи життя поставили питання про те, чи всі істоти, подібні з вигляду на людей, є в повній мірі людьми. Чи всі вони мають душу? Багато європейців вважали, що не мають. Якнайменше, вони вважали цих людей, яких вони щойно «відкрили», нижчими за себе, що дозволило їм виправдати експлуатацію, колоніалізм і рабство. Чи всі вони виникли так само, як ми, — з образу Божого? Чи є одні різновиди людей вищими за інші? Із цих питань — фундаментальних для розуміння еволюції мови, культурної та біологічної, — постали антропологічні та порівняльно-мовознавчі студії. Дехто і в наш час продовжує ставити ці запитання.

Одним яскравим прикладом європейської думки про культурні та лінгвістичні відмінності був сер Вільям Джонс, який служив радником із правових питань у Британській Індії в кінці XVIII століття. Джонс, правду кажучи, був більш, ніж просто радником. По-перше, він був людиною радикальних політичних поглядів, міцно підтримував свого друга і співавтора однієї з його праць Бенджаміна Франкліна у справі незалежності Америки. По-друге, Джонс вивчав соціальну систему Індії. Та найважливішим для історії думки є те, що Джонс був лінгвістичним генієм, який вільно володів тринадцятьма мовами і ще двадцятьма вісьмома — досить добре (як оповідають про нього). Свою лінгвістичну обдарованість, утім, він поклав не лише на те, щоб балакати різними мовами. Він бажав розуміти ці мови по-науковому. Для нас особливо значущим є те, що Джонс також шукав свідчень історичного зв’язку між цими мовами.

Під час дослідження даних з різних джерел Джонс пережив один з найбільших в історії моментів несподіваного відкриття. Він заново з’ясував факт, на який звернув увагу ще за сотню років до нього німець Андреас Єґер у 1686 році, а потім — у 1767-му — французький місіонер-єзуїт в Індії Ґастон-Лоран Керду. І хоча праці Єґера і Керду минули майже непоміченими, незалежні спостереження того самого факту Джонсом прокотилися луною крізь століття як одна з найважливіших знахідок у дослідженні людської комунікації. Це було відкриття того, що санскрит, давньогрецька, латина, готська (одна з давніх германських мов) і кельтські мови походять від спільного предка. Усі ці мови є сестрами. Їхня мова-мати — вона також є матір’ю багатьох інших мов-сестер, які тоді ще чекали своєї черги відкриття і потрапляння в родинне дерево — одержала назву праіндоєвропейської, Із Джонса, Єґера і Керду почалися серйозні дослідження походження мов.

Згодом, майже півтора століття по тому, поблизу Веймара в Німеччині було розроблено ще один важливий інструмент для дослідження походження мов. У 1850 році 29-річний німецький філолог Август Шляйхер опублікував книжку, в якій стверджував, що людські мови слід вивчати як організми, подібно до біологічних організмів, які поєднуються у роди, види й різновиди — такі відносини, як ми тепер знаємо, існують між усіма істотами тваринного і рослинного світу. Шляйхер показав, що найкращим способом представити еволюційні відносини між мовами є «дерева». Цією пропозицією він не тільки зробив величезний внесок в історію й еволюцію мови, а також презентував поняття «природного походження» — за дев’ять років до публікації Дарвінового «Походження видів...».

Праці Шляйхера і Джонса надихнули інших учених глибоко замислитися над відносинами між мовами. Стало очевидним, що користуючись методом побудови мовних дерев, який почали розробляти в Індії, Німеччині, Франції, Англії та інших країнах, ми зможемо зазирнути в минуле і знайти, де саме й коли виникли певні мови. Зрештою було відкрито, що праіндоєвропейська є матір’ю більшості мов Європи. Також вона виявилася матір’ю неєвропейських мов: фарсі, гінді та багатьох інших. Відтак постало питання, чи зможемо ми знайти мову-матір праіндоєвропейської. Ми знаємо, що ця спільна мова почала розпадатися на сучасні європейські мови близько 6000 років тому. Чи можемо ми зазирнути в іще глибше минуле? На десять тисяч років тому? На сотню тисяч? Чи зможемо ми, послуговуючись методами порівняльно-історичної лінгвістики, реконструювати першу мову, що коли-небудь звучала на Землі?

Більшість сучасних мовознавців відповідають на це запитання твердим «ні». Метод, до якого привернула увагу праця Джонса, дійшов до межі можливого десь на рівні 6000 року до нас. Щоб зануритися глибше, нам знадобляться інструменти інших наук: палеонтології, археології, біології. Нам також знадобилося б те, чого в нас, імовірно, ніколи не буде: збережені зразки тих мов.

Проте питання залишається актуальним. Якби ми могли піти далі за ці 6000 років, чого б ми досягли? Чи привели б нас пошуки Джонса, Шляйхера й інших до єдиної прамови, що є коренем усього величезного розмаїття сучасних мов? Дехто вважає, що так. Покійний професор Стенфордського університету Джозеф Ґрінберґ вважав, що ми здатні простежити всі людські мови до єдиного джерела, яке він і його послідовники назвали протосапієнською мовою. Інші вчені так не думають. На їхній погляд, існує чимало родинних дерев, які походять з різних доісторичних комун гомінідів. Ґрінберґ і його учні є послідовниками моногенезу — гіпотези про існування єдиної прамови-джерела всіх людських мов. Інші стоять на позиціях полігенезу, вважаючи, що сучасні мови людства мають множинні еволюційні джерела. Ці вчені висувають гіпотезу про те, що предки сучасних людей вийшли з Африки, говорячи кількома мовами. Різні спільноти мовців розробили відмінні мови, які, своєю чергою, стали джерелами всіх сучасних. Вибір між двома гіпотезами — моногенезом і полігенезом — є лише однією з міріад задач, які постають перед нами у справі реконструкції еволюції людських мов.

Ми знаємо, що інші методи й інші, ніж лінгвістика, науки можуть віднести нас іще далі в минуле. Та чи можуть вони перенести нас у мить зародження людської мови? Чи можемо ми дізнатися про того, хто оповів першу у світі історію? Хто першим сказав «Я люблю тебе»? У пошуках походження людської мови романтика і наука йдуть пліч-о-пліч.

Ця історія сповнена наукових суперечностей, позначена виснажливо повільним рухом у бік кінцевої мети — знання про те, як люди, а не якийсь інший вид, перейшли від простої комунікації до мови. Попри те що фахівці з історичного мовознавства переконані, що методологія їхньої галузі не дає змоги відкрити явища раніше за 6000 років тому, її головна ідея — те, що мова мінялася в часі, завдяки поєднанню культурних і лінгвістичних чинників, — є найважливішою для розуміння мовної еволюції.

Історична (або «діахронічна») лінгвістика — галузь, фактично заснована працею Джонса, — присвячена з’ясуванню того, як мова мінялася в часі. Наприклад, англійська і німецька були колись однією мовою — протогерманською, а іспанська, португальська, румунська і французька — латиною. Ми також знаємо, що протогерманьска і латина близько 6000 років тому були єдиною — праіндоєвропейською — мовою. Наука про те, як мови розгалужуються, як розійшлися названі вище мови, є однією з найдавніших галузей мовознавства, що має стосунок до мовної еволюції. Зрештою, якщо людина прямоходяча зазнала еволюції та перетворилася на людину розумну, то, можливо, і мова еректуса з часом трансформувалася в мови, якими нині говорить сапієнс. Проте будь-які зміни в мові прямоходячих лежать за межами історичної лінгвістики. Це пов’язано з тим, що еректус жив значно давніше, ніж 6000 років тому. Навіть один з головних інструментів, застосовуваних історичним мовознавством для датування моменту, коли одна мова, найімовірніше, відділилася від іншої, — глотохронологія (або «лексикостатистика») — тут не допоможе. Глотохронологія, винайдена лінгвістом Моррісом Свадешем, припускає, що певні лексичні одиниці (наприклад, назви частин тіла, «сонце», «місяць» та інші), швидше за все, не запозичувалися однією мовою з іншої. Так він склав перелік із двохсот слів (лексем), які, на його думку, майже не змінювалися. На основі частоти зміни лексем з його переліку було виведено математичну формулу, за якою можна передбачити, як ці найбільш стійкі до змін слова могли в дійсності мінятися із часом. Формулу було перевірено на відомих випадках (індоєвропейських мовах) і визнано на 87 % точною. Хоча багато лінгвістів досі скептично ставляться до цього методу, він, усе-таки, являє собою певну користь. Утім він не здатний відвести нас далі в минуле за 6000 років тому. Тож це не інструмент вивчення мовної еволюції.

Натомість, цей метод і вся галузь історичного мовознавства показують нам, що мови продовжують змінюватися. Насправді, лінгвісти визнають, що зміни в сучасних мовах є результатом певної форми природного добору, який, найімовірніше, діяв і в перших мовах на землі. Усі мови із часом міняються. Вони міняються через географічне розділення (згадаймо генетичний дрейф) або через зміну преференцій вікової групи, економічного класу, раси та інших чинників. І ці сили, в тій чи іншій формі, означають, що мови людини прямоходячої почали мінятися тоді, коли сформувалися нові спільноти. Багато фахівців з історичного мовознавства сходяться на думці «Ти говориш так, як той, з ким ти говориш». Щойно ти перестанеш говорити з певною групою людей, ти перестанеш говорити, як вони. Або твоя група перестане. Ось чому майже скрізь у Європі, де є велика ріка або гірський масив, ми знаходимо різні мови з обох боків, які раніше були однією мовою. Щодо англійської та німецької, англійська народилася тоді, коли германські племена саксів перетнули протоку Ла-Манш.

Оскільки мова є культурним артефактом, для розуміння мови ми мусимо зрозуміти культуру. То чим же є культура? Це наче футбольна команда? Чи, може, оркестр? Чи культура є лише спільними цінностями, ролями і знаннями осіб, які живуть разом і спілкуються між собою? Важливішим питанням є те, як культури взагалі тримаються купи. Інакше кажучи, в якому сенсі гасло Америки «E pluribus unum»119 описує американську культуру? Позаяк я вважаю культуру абстракцією, знайти її можна тільки в індивідуумі. Вона є результатом «ґештальту». Культура виникає з багатьох розмаїтих індивідуумів, і є більшою за суму своїх частин. Розуміння культури дає нам глибоке підґрунтя для розуміння еволюції мови.

У своїй праці я розробив теорію культури, в якій носієм її та сховищем знань є радше індивідуум, ніж суспільство в цілому. Я хочу розглянути вплив культури на природу національних і місцевих суспільств, окремих осіб та їхні мови через такі приклади як роль учителя у класі, організація бізнесу і побудова самого суспільства. Три ідеї, які я у своїй праці називаю найважливішими для еволюції мови: цінності, знання і соціальні ролі.

Як ілюстрацію важливості культури в мові, розгляньмо діалог між двома лінгвістами:

A: Безколірні зелені ідеї люто сплять.

B: Так, авжеж.

Переважна більшість носіїв англійської мови не матиме й гадки, що означає висловлювання А. Проте A і B є членами однієї культури мовознавців, яким відомий цей приклад з однієї ранньої праці Хомського, який показує, що речення може бути граматично правильним, але позбавленим сенсу. Для двох лінгвістів речення A є жартом «для своїх», а фраза B — гумористичним доповненням до нього. Функція цього діалогу може бути суто фатичною — він каже «Гей, а ми ж обоє лінгвісти, чи не так?». З усім цим часто не помічають, що відповідь B свідчить про те, що фраза «Безколірні зелені ідеї люто сплять» не є позбавленою сенсу. Вона повідомляє, що хоч би чим були ці «безколірні зелені ідеї», вони, авжеж, сплять і сплять люто. Іншими словами, завдяки принципу кооперації, всі люди вважають, що будь-яке висловлювання має сенс, і докладають зусиль, щоб цей сенс знайти, попри те, з яких слів висловлювання складається.

Тепер гляньмо на такий приклад. Особи C і D дивляться матч між «Нью-Інґленд петріотс» і «Маямі долфінз». «Патріоти» лідирують. C і D одночасно вигукують «Так!» і дають один одному «п’ять» («high five»). У цій спільній дії вони виявляють знання про те, що зараз іде футбольний матч, розуміють, як ведеться рахунок у цій грі, поділяють ціннісне ставлення до «Патріотів», відносно «Дельфінів», розуміють сутність жесту «high five», знають, що обоє вболівають за ту саму команду, і мають сильні почуття щодо всіх вище названих знань.

Із цих культурних дій виростає знання, приналежність до спільноти і спілкування. Вони слугують прикладом тієї ролі, яку життя в певній культурі та володіння однією мовою відіграють у побудові нашої ідентичності й наших суспільств. Із цих дій індивідуум складає власний досвід і здатність розуміти дії та мовлення представників своєї культури. Задля прикладу того, як багато в культурі є невисловлюваним, можна пригадати численні невдалі спроби укласти угоди між корінними народами Північної Америки та європейськими іммігрантами-завойовниками.

Історичний випадок — підписання відомого Медісін-лоджського договору у 1867 році між народами арапахо, кіовами та команчами й урядом США в канзаському містечку Медісін-Лодж — був лише однією із численних невдалих спроб комунікації між європейцями та аборигенами Америки, спричинених нерозумінням тієї мовчазної культурної інформації, яка необхідна для інтерпретації того, що мова не називає вголос. Серйозне непорозуміння, яке загрожувало війною, виникло через дві цілком відмінні інтерпретації цього оманливо-простого договору. Аборигени очікували одного. Уряд чекав іншого. І обидві сторони мали рацію, згідно з особливостями їхніх мов. Це часто буває джерелом непорозуміння між окремими людьми та цілими націями. Зводяться такі непорозуміння до ролі культури в заповненні проміжків, у яких мова мовчить, і утворенні ґрунту для тлумачення самої мови. Інцидент у Медісін-Лодж варто розглянути докладно.

Більше ніж століття антропологи б’ються над визначенням культури. Члени однієї сім’ї, спільноти, суспільства, нації, певна річ, мають певні спільні знання, цінності, відношення. Вони можуть схоже говорити. Можуть схоже одягатися. Одні й ті самі речі можуть викликати в них відразу. Вони всі можуть пити каву з блюдечок.

Відтак постає природне питання «Що ж таке культура?». Це ті мовчазні знання і явні практики соціальних ролей, цінностей і способів життя, які поділяє вся спільнота. У кожного з нас є багато різних ролей. Я, наприклад, є батьком, викладачем, адміністратором, чоловіком, покупцем, пацієнтом і дослідником. Кожну із цих ролей за мною визнає більшість членів суспільства. До тієї міри, до якої вони визнаються моїми спільнотами, члени цих спільнот поділяють зі мною знання цих компонентів культури. Культура визначає і формує нас, навіть тоді коли наші ролі здаються універсальними — як, наприклад, роль батька — та незалежними від культури на поверхні. І хоча існують «італійські батьки» й «американські батьки», поняття «батька» не є ідентичним у всіх культурах. Видається, що ролі батька в різних культурах частково збігаються, проте не є тотожними. Навіть у межах однієї культури і в різний час батьки можуть відрізнятися природою своїх ролей.

У деяких суспільствах вважають, що батько мусить утримувати свою сім’ю. У таких суспільствах приймається за очевидне, що батько відповідає за надання своїм дітям їжі, одягу й житла. До того ж у західних суспільствах, принаймні, і багатьма батьками особисто вважається за необхідне допомагати дітям зі шкільним навчанням, перенесенням важких предметів і, взагалі, всіма задачами, які не під силу дітям без допомоги. Батьки одного покоління можуть поділяти цілком однакові погляди й цінності. Проте інші культури можуть мати на цей рахунок зовсім інші цінності. Батько-пірахан нечасто візьме на руки дитину, яка забилася, щоб заспокоїти її. Він вимагатиме від дитини наполегливості й утримання від скарг під час довгих походів у сельві й не помагатиме їй там, де американський батько безумовно допоміг би. Його особисті цінності частково походять із цінностей інших членів суспільства.

І, певна річ, батьки різних поколінь можуть глибоко різнитися між собою. Цінності, спільні для багатьох батьків покоління мого тата, включали в себе тілесні покарання, очікування того, що жінка нестиме на собі тягар хатньої роботи, віру в те, що їхні бажання і накази виконуватимуться негайно і без запитань, і переконаність у тому, що діти не заслуговують на повагу й на право голосу в родинних справах. У педагогічних суперечках наші батьки часто приставали на бік учителів проти власних дітей. Вони вважали дитину з усіма її здібностями своєрідним продовженням самих себе або частиною свого майна. Батьки покоління моїх дітей, натомість, зазвичай уникають тілесних покарань, бачать сім’ю як єдність рівних, знають, що їм не слід вважати свої бажання головними або навіть першорядними, часто помагають у хатніх справах, майже завжди пристають на бік дитини в суперечках із педагогами тощо. Бути батьком у 50-ті роки XX століття і на початку XXI-го — дуже різні ролі. Це пояснюється тим, що культурна роль «батька» визначається плинними культурними цінностями.

Якщо моя швидка оцінка еволюції батьківства за останні кілька років є правдивою, то вплив цих змін на ціле покоління аналогічно свідчить про спільні цінності — культуру. Ці явища є частково ознакою того, що певна група має свою культуру. Усі культурні ролі виявляють діахронічні, географічні, економічні та інші зміни в часі, просторі та популяціях. Якщо ми перейдемо від ролей до переконань, а від переконань до спільних понять і фенотипів (зовнішніх проявів і поведінки індивідуумів), їжі, музики, — ми знайдемо чимало прикладів того, як спільне знання створює виразну культуру.

Частково ці ментальні об’єкти виникають унаслідок того, що за ціле життя кожна людина накопичує досвід, життєві уроки та взаємини. Усі вони, в певному сенсі, назбируються в наших тілах і розумах. Люди, які зростають в одній спільноті, піддаються впливу того самого досвіду, клімату, телебачення, їжі, законів і цінностей (таких як «бути жирним — погано», «бути чесним — правильно», «сумлінна праця мила Богові»). Епізодична і м’язова пам’ять тримають різні враження купи і цей культурний досвід укорінюється в нас. Можна сказати (не беззастережно), що наше «Я» або, принаймні, «відчуття Я» є не більш як цим накопиченням спогадів і апперцепцій.

Як же одна людина визнає іншу частиною своєї культури? Існують індекси, зчитувані членами будь-якої культури, а фактично, представниками більшості видів. Вони є навколишніми підказками, необхідними для виживання, в багатьох форм життя. І нам відомо, що здатність прив’язувати репрезентацію до форми є стародавнім умінням усього роду Homo. Люди мали його завжди. Ікони, натомість, вимагають більшого. Виготовляючи або просто підбираючи ікону, її читач мусить розуміти факт її фізичної подібності на те, що вона репрезентує. Розуміння будь-чого — індексів, ікон або символів — є зумисним актом, прямим або непрямим. (Це пояснюється тим, що розуміння вимагає щонайменше мовчазного визнання зв’язку між знаком і річчю, на яку він посилається). Проте сам індекс є ненавмисним. Ніхто не планує залишити на землі слід, щоб позначити ним людину. Усі просто йдуть і лишають сліди.

Здібність до тлумачення культурної інформації приходить поволі. Народжуються люди за межами культури й мови. Виходячи із черева матері, ми частково є інопланетянами («частково» — тому, що вивчення культури і мови починається ще в череві). Після народження ми стоїмо за межами матерньої культури й дивимося на неї ззовні. Інформацію приносять нам наші чуття. Але для інтерпретації того, що ми бачимо, чуємо, відчуваємо на смак і дотик, потрібен час.

Прикладів спричиненого культурою непорозуміння чимало в історії корінних американців і «Явного Призначення»120 в XIX столітті. Комунікація між ними зривалася багато разів через неадекватну оцінку культури іншої сторони, як це часто буває у спілкуванні урядів різних держав у XXI столітті. Приклад, який ми вже згадували вище, — Медісін-лоджський договір 1867 року.

Ця угода була неефективною від самого початку. Насамперед, офіційний договір з індіанцями був визнаний недійсним, але не через нечесність з боку уряду, а тому, що його сторони не зуміли усвідомити, що мова — усна і записана на папері — є лише видимою частиною невидимого всесвіту розуміння, що походить із цінностей, знань і досвіду (тобто культури) окремої спільноти. Попри те що люди читали ті самі слова в договорі, наше тлумачення його, як це завжди буває в комунікації, є рабом припущень, які ми робимо на ґрунті поглядів і знань про те, що рідко передають буквальні значення слів.

У цьому випадку договір передбачав, що уряд США надаватиме індіанцям харчі для годування їхніх сімей упродовж зимових місяців. За постачання харчів відповідала Індіанська агенція. Ратифікацію договору після його підписання мав виконати Конгрес. Кожен із цих етапів залежав від певного культурного інституту зі своїми термінами й пріоритетами. Індіанці не подумали про ратифікацію. Через це, коли вони явилися одержати провізію до терміну ратифікації договору, склади виявилися порожніми. Уряд не доставив їм нічого, тому що договір не пройшов процедури затвердження. Незважаючи на ці причини, індіанці відчули себе зрадженими.

З іншого боку, уряд вважав, що індіанці, погодившись мешкати в резерваціях, вважатимуть себе зобов’язаними залишатися в них безмежно і назавжди дотримуватися «закону». Вічні зобов’язання перед кимось, крім членів власної родини, були чужі системі цінностей індіанців і їхньому розумінню того, як улаштований світ. Вони ніколи й нізащо легітимно не уклали б такої угоди. Вона була б для них позбавлена сенсу. Але урядові не було діла до того, як відмінне тлумачення цих понять може мати глибоке коріння в їхній культурі. А їм слід було зважити на це. Ватаг команчів Квана Паркер, присутній на цих нещасливих зборах, принаймні засвоїв певний урок. У своїх майбутніх відносинах з «білими» він навчився поважати темну матерію невисловленого. Згодом він регулярно запитував про те, що «білі» мають на увазі під тим чи іншим, перш ніж підписувати майбутні договори (хоча поставити всі належні запитання він як людина чужа цій культурі не зміг би).

Договори часто порушуються через культурні непорозуміння. Та є й прості побутові приклади культурно спричинених зривів мовної комунікації. Якщо ви кажете комусь «Треба якось разом пообідати», що це значить? У вашій спільноті це може буквально значити, що ви двоє хотіли б запланувати зустріч за обідом у ресторані. Або ж це може замінити собою слова «Я мушу зараз іти. Я не маю часу на розмову». Тлумачення цієї фрази співрозмовниками базується на їхніх взаєминах, знанні про культурні й особисті очікування, а також від спостереження вигляду оточуючих і виразів обличчя та жестів одне одного. Сенс сказаного ніколи не міститься в самих лише словах або навіть головно у словах бесіди.

Людська мова не є комп’ютерним кодом. Люди не створили граматику першою і не вигадали для неї певні значення для різних культур. У людській мові культура, граматика і семантика взаємно породжують одна одну. Мова і психологія глибоко пускають корені в культуру. Жоден артефакт у людських мовах або суспільствах неможливо зрозуміти інакше, ніж засобами культури, в якій він інтерпретується. Розуміння природи і ролі культури в поведінці, мові та мисленні людей є надважливим для розуміння еволюції людської мови.

Є низка аргументів, якими послуговуються сучасні дослідники, щоб заперечити існування культури й викинути її зі своїх побудов теорії людського мислення, поведінки та мови. Це, можливо, пов’язано з їхньою підготовкою або прийняттям ними неповноцінного визначення культури. Деякі теоретики мови і мовної еволюції вже більше століття нехтують антропологічними даними, які створили потужну базу на доказ того, що культура є необхідною для вивчення людської істоти.

Кожна спільнота еректуса, неандертальця і сапієнса виробляла внутрішню спорідненість, відчуття згуртованості, яке вело до виникнення спільних цінностей, соціальних ролей і структурованих знань («структуровані знання» означають такі, в яких людина пам’ятає не просто перелік об’єктів, а й те, як пункти цього переліку відносяться між собою). Спільне володіння всім цим довело суспільства до рівня культурної однорідності. Можливо, в них був спільний для всіх символ, який застосовувався у скрутні часи, наприклад, попереджаючи про небезпеку. Він міг бути усним або мати форму іншого сигналу (димові сигнали досі слугують для ідентифікації деяких спільнот корінних американців). Можливо, такого символу не було. Але кожна група мандрівників обов’язково поділяла дух і культуру, які лежали в основі їхньої комунікації.

Сучасні організації старанно працюють над розробкою гасел, пісень (таких як пісня республіканців «Замкніть її!», співана під час кампанії 2016 року і спрямована проти кандидатки від демократів Гілларі Клінтон), гімнів і просто влучних фраз для всього населення. Коли прокламації групи стають індивідуальними цінностями, суспільне й особисте зв’язуються в одне ціле. Це формує культуру і міняє мову. Слова набувають нових значень або народжуються нові слова з новими значеннями. Зміни культури тягнуть за собою мовні зміни.

Культура, шаблони побуту — харчування, сну, мислення і поз — можуть бути культивовані. Голландець відрізняється від бельгійця, британець — від японця або навахо тим, як культивувався їхній розум, тим, які ролі вони грають у певному комплексі цінностей, і тим, як вони визначають, проживають і встановлюють пріоритети цих цінностей, ролей індивідуумів у суспільстві та набутих ними знань.

Те, як розуміння мови та культури в їхній єдності дає нам змогу краще зрозуміти їх окремо, варто дослідити докладніше. Таке розуміння може також прояснити для нас, як виникають нові мови, діалекти й інші відміни мовлення. На мою думку, принцип «ти говориш так, як говорять ті, з ким ти говориш» є універсальним для людської поведінки. Ми також їмо, як ті, з ким ми їмо, і думаємо, як ті, з ким разом думаємо. Ми сприймаємо широкий діапазон спільних атрибутів. Наші асоціації формують те, як ми живемо й поводимося, і який маємо вигляд, тобто наш фенотип. Культура впливає на наші жести й мовлення. Вона може навіть впливати на наші тіла. Один з перших американських антропологів Франц Боас докладно вивчав взаємні відносини між середовищем, культурою і тілесними формами. Боас переконливо показав, що людське тіло є надзвичайно пластичним і легко пристосовується до сил місцевого середовища, екологічних і культурних.

Менш індустріалізовані культури виявляють вищий ступінь зв’язку біології з культурою. У пірахан, наприклад, риси обличчя міняться від майже негроїдних до східноазіатських і американських. Різниця між окремими селищами та родинами може мати біологічне підґрунтя й коріння в різних племенах, які об’єдналися між собою за останні 200 років. Одна чимала група пірахан (десь тридцять–сорок осіб), що майже повністю мешкає в одному селищі, є нащадками тора — носіїв мови чапакурської групи, які переселилися на береги річок Маїчі та Мармелуш два століття тому. Навіть нині бразильці називають цю групу «тора», хоча пірахан визнають їх частиною свого народу. Культурно і лінгвістично ці люди повністю інтегрувалися в спільноту пірахан. Їхні риси обличчя дещо інші: вони мають ширші носи, дехто — епікантові складки, більші лоби — усе це дає загальне враження расової подібності на жителів Східної Азії121. Проте розміри тіла в усіх пірахан є постійними. Окружність талії в чоловіків становить (або принаймні, становила в ті часи, коли я працював з ними) 68 см, середній зріст — 157,5 см, а середня вага — 55 кг. Фенотипи пірахан є схожими не тому, що всі вони обов’язково мають один генотип, а через спільну культуру, яка включає цінності, знання того, чого, скільки й коли слід їсти тощо.

Ці приклади показують нам, що навіть тіло не уникає наших попередніх спостережень того, що культура і суспільна поведінка можуть бути зведені до гасла «ти говориш так, як ті, з ким ти говориш» або «ти ростеш так, як ті, з ким ти ростеш». Це є правдивим і щодо всіх наших предків, включно з людьми прямоходячими.

Люди несвідомо перебирають вимову, граматичні шаблони, лексикон і стиль бесіди в тих, із ким найбільше спілкуються. Той, хто живе в Південнній Каліфорнії, скаже, коли в нього забруднилася машина: «My car needs washing» або «My car needs to be washed». Проте від мешканця Піттсбурга ми радше почуємо: «My car needs washed» або «My car needs to be washed». Між цими двома діалектами існує граматичний контраст. Південнокаліфорнійський діалект у цій конструкції вимагає вживання дієприкметника теперішнього часу, а піттсбурзький діалект — дієприкметника минулого часу. Проте в конструкції з дієсловом «to be» ці культури зливаються. Інший приклад: говорячи з людьми мого покоління, ви, швидше за все, скажете «He bought it for you and me» («Він купив це для тебе і мене»), тоді як спілкуючись із представниками старших генерацій, ви можете сказати (аграматично) «He bought it for you and I».

Хоча наслідування є потужною силою, яка рухає суспільство до однорідності, крім неї є й інші. Зміни в суспільстві спричинює також новаторство. Утім саме імітація є насінням культури. Структури та цінності, що складають культуру, потребують часу на розвиток. Ці структури і цінності виникають частково через взаємодію в бесіді, яка включає в себе не тільки зміст мовлення, а й погляд на правильні й неправильні дії або думки, прийнятний рівень новизни інформації або форми подання, а також рівні та маркери відповідності. Це відбувається тоді, коли люди говорять так, як ті, з ким вони говорять.

Інакше кажучи, люди, які взаємодіють, стають схожими. Діти, виховані разом, більше нагадують одне одного, ніж ті, кого виховували окремо. Вони матимуть спільні цінності, яких не буде в дітей, вихованих нарізно, а також вони поділятимуть (принаймні, на ранньому етапі) знаннєві структури, які будуть більш подібними, ніж у вихованих окремо. Що більше люди говорять одне з одним, то більш схожими вони стають. Що більше вони їдять разом, то більше вони їстимуть однакової їжі однаковими способами. Що більше вони мислять разом, то більш подібними стають їхні думки.

Що більше перетинаються цінності, ролі та знання людей, то більше зв’язків між ними виникає, і, значить, міцнішають їхні зв’язки в культурній мережі. Так формується мережа покоління, мережа генеральних директорів, мережа реперів, мережа «Західної культури», мережа виробників кам’яних знарядь праці, мережа індустріалізованих суспільств і навіть мережа людей розумних, якщо в них є спільні цінності, знання або ролі.

Багато людей визнають це, кажучи «всі люди однакові». Це поширений трюїзм. Культура, як вважається, є лише поверхнею. У нас справді є спільні цінності. Аналогічно існує й протилежна крайність, яку представляють культурні релятивісти, які наполягають, що немає двох схожих культур. Жодна пара культур або окремих людей не має однакових цінностей, однакових ролей або знаннєвих структур.

Що саме перетворило перші стада окремих особин Homo на упорядковані культури? Насамперед, цінності. Це — застосування прикметників морального характеру (більш точне визначення цінностей я наведу нижче) до специфічних дій, сутностей, думок, знарядь, людей тощо. Це також твердження про те, якими речі мають або не мають бути. Кажучи «Він хороша людина», ми висловлюємо цінність. Її можна розбити на більш тонкі види цінностей, такі як «Він добре ставиться до своїх дітей», «Він лагідно поводиться з бездомними тваринами», «Він підвіз мене додому», «Він ввічливий» і так далі. Цінності також виявляються у знаряддях, які ми обираємо: палиця замість пістолета для захисту житла або мачете замість мотики для викопування овочів у садку. Ми бачимо цінності й у тому, як проводимо наш час. Комплекси цінностей є величезними й мінливими.

Моє визначення культури включає в себе також фразу «ієрархічні знаннєві структури», яка означає, що знання людей — можливо, це є справедливим і щодо інших тварин — є упорядкованим комплексом ідей та умінь. Те, що ми знаємо, поділяється на частини різними способами, залежно від контексту. Усе структурується відносно всього. Ця ієрархія неминуче дає на виході ґештальт, тобто система всіх наших знань у цілому є більшою за просту суму всіх її компонентів. Так само як симфонія є чимось більшим за перелік усіх її нот.

У моєму розумінні культури ідея «соціальної ролі» є корисною для опису дій людини як таких, що пасують певному положенню, яке вона посідає в культурі. Будь-яке угрупування людей визначатиметься його цінностями, знаннєвими структурами, з яких воно походить, і очікуваними обов’язками кожного члена, згідно з існуючою класифікацією.

Якщо взяти за приклад бізнес-менеджерів із Північної Америки, Китаю і Великої Британії, то ці люди різнитимуться своїми цінностями, адміністративними знаннями й іншим, але у своїх соціальних ролях (хоч як би вони називалися) вони неодмінно поділятимуть певні аспекти адміністративних знань і цінностей. Тож, у певному сенсі, існує інтернаціональна культура менеджерів, яку можна поділити на її національні, корпоративні та місцеві специфічні різновиди. Так само в галузі вищої освіти існує ретельний нагляд за очікуваними культурними цінностями у формі розмаїтих органів акредитації. Ці органи дозволяють навчальним закладам працювати, за умови, що вони поділятимуть і втілюватимуть відповідні цінності.

Крокуючи просторами Землі, представники видів Homo також обмінювалися цінностями зі своїми ближніми. У дійсності, враховуючи одноманітність життя людей прямоходячих, — усі вони були мисливцями-збирачами, — можна вважати культури різних їхніх спільнот досить схожими, принаймні, на поверхні. Але існували також і важливі відмінності, певна річ. Деякі із цих відмінностей були спричинені різницею в екології окремих груп прямоходячих. Одні з них жили в холоднішому кліматі, інші — у тропіках, а деякі мужньо перетинали моря, щоб оселитися на островах. На них діяли сили, які привели вихідців з Африки до формування низки самобутніх культур.

Більшість студій цінностей не змогли дати струнку теорію відношення між цими цінностями і тому вони часто називають цінності універсальними, хоча жодне свідчення не підтверджує цього, якщо не рахувати суто біологічні цінності.

Ранжування і пріоритети цінностей легко проілюструвати. Уявімо, що ми порівнюємо цінності мешканців двох міст — Парижа і Г’юстона. Припустімо також, що і парижани, й г’юстонці люблять «хорошу їжу», проте поняття «хороша» і «їжа» у кожної групи свої. І ще будемо вважати, що і ті й інші цінують хорошу фізичну форму. Тепер, заради дискусії, встановимо таке ранжування цих цінностей (символ «>>» означатиме, що цінність зліва переважає над цінністю справа):

Парижани: Хороша форма >> Хороша їжа

Г’юстонці: Хороша їжа >> Хороша форма

У цьому гіпотетичному сценарії для парижан є важливішим бути в хорошій фізичній формі, ніж насолоджуватися хорошою їжею. Попри те що вони люблять смачно поїсти, вони не переїдають, адже це зіпсує їхню фізичну форму. Хороша їжа стоїть позаду доброго здоров’я і тонкої талії. Для наших вигаданих г’юстонців, натомість, бути у формі не так важливо, як смачно їсти. Рельєфний прес і м’язистий зад для них менш важливі, скажімо, ніж смажена у клярі окра або курка. Видається справедливим те, що такі пріоритети цінностей дають у підсумку різні види тілобудови, надто якщо додати до цього рейтинг тих типів їжі, які кожна група вважає «хорошими». Г’юстонці можуть надавати перевагу смаженій курці та картопляному пюре. Французи волітимуть ласувати півнем у вині тощо. Але буде правильним сказати, що ці два міста мають однакові цінності. У цьому випадку різницю становлять не самі цінності, а їхній відносний рейтинг. Отже, ми склали уявлення не лише про цінності груп, а й про їхні пріоритети. Утім цінності групи не можна визначити без ретельного дослідження. Тому ми не можемо робити суттєвих висновків щодо культури спільнот людини прямоходячої. Проте цінності в них безумовно були, вони формували їхнє повсякденне життя, і одні із цих цінностей були важливішими за інші.

У 50-ті роки XX століття Кеннет Пайк почав працювати над «граматикою суспільства». Він висунув гіпотезу про те, що принципи граматик людської мови є принципами організації «граматики культури». У цьому сенсі, культура справді є частково подібною на граматику. Як і всяка граматика, граматика культури може бути сформульована тільки на ґрунті міцної методології та суворої перевірки гіпотез.

Суспільство і культура, певна річ, це більше, ніж граматики, але вони з’єднані та збудовані за тими самими законами, зокрема, в тому, що стосується локальних контекстів, групувань і дій. Фінансист із Бостона, мисливець Амазонії, моряк-еректус знаходять свої місця і ролі у своїх суспільствах. Ці ролі зазвичай не винаходяться індивідуумом. Вони виникають або ж їм не дає виникнути певна культура. Ми вже знаємо, що серед людей прямоходячих не існувало професійних музикантів, тому що така роль неможлива за відсутності певних технологій, соціальних ролей і структури винагород, яку суспільство сформувало пізніше. А структури і ролі культурно-граматичної системи, в якій ми народжуємося, самі виникають із цінностей і переконань культури. У цьому сенсі, якщо ми приймаємо культуру як переконання, знання і цінності, а суспільство — як ролі та структурні взаємини між ними, то нам вряди-годи стає легше зрозуміти або, принаймні, уявити наочно, що роблять люди як представники своєї культури.

Відповідно, можна уявити всіх індивідуумів як «наповнювачів» у комірках культури-граматики. Прикладом може служити університетська аудиторія. Наповнювачів різних її комірок назвати легко — це студенти й професор.

А які ж ролі та структури могло мати суспільство людей прямоходячих? Або які структури та ролі можуть і могли існувати в суспільствах інших приматів? Якщо ми візьмемо, скажімо, спільноту горил як типову соціальну структуру, то побачимо в ній старшого альфа-самця, статевонезрілих самців і самиць, самиць плідного віку і старших. У складніших угрупованнях горил може бути кілька альфа-самців, проте типовою структурою буває все ж таки один з багатьма самицями й малятами. У самця — чимало обов’язків, включно з прийняттям рішень за всю групу, розв’язанням конфліктів, паруванням задля репродуктивного виживання групи, вибором часу для сну і захистом групи. Суспільство прямоходячих мусило б мати щонайменше такий рівень організації. Насправді, будучи мисливцями-збирачами з мізками роду Homo, вони повинні були б мати соціальну структуру, можливо, простішу, але близьку до тієї, що її мають сучасні мисливці-збирачі. Погляньмо на суспільство амазонського народу пірахан. Воно являється нам у його індивідуумах, що утворюють більші підгрупи, які включають сім’ї, чоловіків, дітей, підлітків, жінок тощо. Інша група племінного суспільства, натомість, може бути розбита на більш структуровані родинні ієрархії: сім’ї, клани, роди або більш професійні специфікації.

Щоб діяти злагоджено, суспільство мусить тим чи іншим способом поділяти той намір, що дії кожного його члена дають результат для всієї групи. Такою дією можна назвати голосування. Інший приклад — участь в університетській лекції. Це дії граматики культури, в яких кожна особа має роль — окрему чи в ансамблі. У соціальній організації, наведеній вище, студенти є об’єктом, а не суб’єктом. Ми описуємо їхні соціальні ролі в певний момент часу, відносно певного викладача. На наступному занятті їхні ролі можуть помінятися. Певна річ, студенти і викладачі змінюватимуть свої ролі на вечірках, удома, у своїх кар’єрах. Ролі — наче вбрання, яке ми вдягаємо для відповідних обставин.

Коли учасники групи належать до різних культур, як це було в прикладі з Медісін-лоджським договором, вони часто припускають, що всі мають однакове розуміння ролей, структур і сенсів спільних дій, у яких вони беруть участь. Проте вони рідко усвідомлюють, що кожен учасник має власне тлумачення спільної діяльності. У моєму погляді на цю ситуацію сталося от що: команчі інтерпретували обіцянки, зроблені урядом США у Медісін-Лодж, як такі, що будуть виконані негайно і беззастережно. Для них кожен, хто виступав, був повноважним представником свого народу. Ті, хто вів переговори з боку США, бачили себе підпорядкованими Конгресу, а індіанців — як групу, що повинна коритися цій вищій за них владі. Вони розуміли спільне підписання цього договору як вступ в обумовлену, відкладену в часі початкову угоду. (Вони також сприймали індіанців як нижчих за себе, а їхні думки й розуміння — як меншовартісні).

Суспільства людей прямоходячих мали б передбачати критерії членства в кожній спільноті, обов’язки кожного із членів, стосунки між ними, наприклад, між дітьми й дорослими, планування подій та інші потреби.

Сприйняття і діапазон думки у значній мірі формуються культурною мережею. Здається, що в європейських суспільствах Декартів дуалізм та ідея «мозку як комп’ютера» Алана Тьюрінга становлять стрижень пізнання. Проте це оманливе враження.

Ще з перших днів роботи над штучним інтелектом видатні апологети ідеї мозку як комп’ютера заявляли, часто досить емоційно, що «машини, звісно, не можуть мислити». Джон Маккарті казав це так: «Можна приписати машині або комп’ютерній програмі певні переконання, знання, волю, наміри, свідомість, здібності й бажання, тільки якщо таке приписування виражає ту саму інформацію про машину, яку воно виражає про людину»122.

Утім це твердження ґрунтується на хибному розумінні переконань, а також на хибному розумінні культури. А персоніфікація комп’ютерів із приписуванням їм переконань й усього іншого, яку нерідко можна почути, це велике перебільшення. Можна поширити її — з гумором, проте не менш логічно — на інші обставини, в яких механізму можна приписати переконання. Можна сказати, ніби термостат вважає, що в кімнаті занадто жарко, й тому вмикає кондиціонер. Або пальці ніг загинаються догори, бо вважають, що їм тепло. Або ж рослини повертаються до сонця, бо вважають, що так слід робити. Насправді в багатьох культурах, у тім числі у пірахан і варі, переконання приписуються тваринам, хмарам, деревам тощо, бо так про них зручніше говорити. Проте всі племена, з якими я працював, зазвичай не стверджують цього буквально.

Переконання є станом, у якому наші тіла (разом з мізками) спрямовуються до чогось — від ідеї до рослини. Переконання утворюються в індивідуума у процесі участі в мові та культурі.

Коли ми намагаємося уявити культуру, цінності, переконання і соціальні ролі людей прямоходячих, на думку спадають деякі побічні питання: роль і виникнення знарядь у будь-якій культурі. Як можна охарактеризувати з точки зору культури знаряддя — речі, які допомагають окремим членам культури у виконанні різних задач? Знаряддя наскрізь пройняті культурними знаннями. Можна навіть говорити про них як про концентрати культури. Прикладами слугують фізичні знаряддя: лопати, картини, капелюхи, ручки, тарілки, харчі. Проте не менш важливими є знаряддя нематеріальні. І, певно, найпершим з них є мова. У дійсності, сама культура теж є знаряддям.

Подібність мови на знаряддя наочно являється в оповідях. Вони використовуються для того, щоб переконати, пояснити, описати тощо, і кожний їхній текст глибоко врізаний у контекст темної матерії. Оповіді, в тім числі книжки, певна річ, відрізняються від фізичних знарядь, у тому сенсі, що як лінгвістичні засоби вони могли б, у принципі, відкрити щось про темну матерію, з якої вони частково походять, але загалом передають дуже мало. І причина цього ясна. Люди оповідають те, чого, на їхню думку, співрозмовник не знає (проте має необхідну базу знань, щоб зрозуміти). А мовчазне знання (темна матерія), якого люди зазвичай не свідомі, просто ігнорується.

Те, що мова є інструментом видно також у формі оповідей. Розгляньмо перелік принципів, складений антропологом Марвіном Гаррісом щодо правил дефекації у сільській місцевості Індії, призначених місцевою релігією.

Знайти місце неподалік від дому.

Це місце мусить бути таким, щоб вас не було видно.

З нього має бути добре помітно, як хтось підходить.

Поблизу нього мусить бути джерело води для миття.

Вітер має дути від нього до інших місць із поганими запахами.

Не можна вибирати його в полі, де росте врожай123.

У першому рядку англійського тексту вжито неозначений артикль «a», у другому — означений «the». Надалі іменник «місце» («place») замінено займенником «воно» («it»). Це пояснюється тим, що англійська мова відстежує тему оповіді через дискурс. Неозначений артикль указує на те, що іменник, який за ним стоїть, є новою інформацією. Означений говорить про відому інформацію. Займенники — про тему. У міру того як одне й те саме слово згадується знов і знов у дискурсі, його змінна роль і відносини зі спільним знанням позначаються спеціальними засобами граматики. Вони є спільними, але не висловлюваними і зазвичай не можуть бути сформульованими не фахівцями.

Як же розуміння культури, подане тут, можна порівняти з більш широким уявленням про культуру і суспільство в цілому? Ми часто чуємо про «американську культуру», «західну культуру» і навіть «загальнолюдські цінності». Згідно з теорією темної матерії та культури, яку я виклав вище, ці ідеї є цілком слушними, якщо ми оперуватимемо поняттями «цінностей, ранжувань, ролей і знань, що частково перетинаються», а не «повної однорідності культури в усього населення». Від законів до вимови слів, від архітектури до сексуальних позицій і тілесних форм, дії окремих індивідуумів як членів своїх спільнот («поціновувачів Бетховена», «їдців хаґіз» тощо) зв’язані з апперцепцією та епізодичною пам’яттю — і все це є продуктом темної матерії, що частково перетинається в кожного з нас.

Саме так цінності можуть продукувати в індивідуумі або спільноті почуття місії — як це було в бурів, сіоністів, мешканців американського фронтиру, переселенців, що сповідували ідею «Явного Призначення», або націонал-соціалістів, які мріяли про «тисячолітній Райх». Цього почуття місії та мети прагнуть нинішні бізнеси, позаяк поняття культури тепер часто застосовується компаніями на позначення їхньої «сутності». Чи було таке почуття місії в людей прямоходячих?

Попри те що, без сумніву, існують загальні принципи людської поведінки та формування темної матерії, поєднання індивідуальних апперцепцій зі впливом підгруп більшої цінності, знань і рольових мереж означає, що немає на світі двох людей, які були б тотожними в будь-якому відношенні. І, так само, немає двох тотожних культур.

Існують, утім, кращі приклади знань, які не висловлюються вголос. Певною мірою краще себе в цьому проявляють тварини. У цих тварин є переконання, бажання й емоції, вони навчаються складної поведінки та різних способів взаємодії зі світом. Але їм бракує мови як такої й, за визначенням, вони не можуть поговорити про свої знання. Тому майже всі знання у тварин є темною матерією. Більшість людей відмахуються від цього дивовижного явища, додаючи його до всього того, на що навішують ярлик «інстинкту», а не знання.

Собаки — тварини, з якими в людей існує особливий зв’язок, — керуються емоціями, навчаються різних фокусів, слухаються цілого спектра команд, формують у себе почуття власності/стосунків/приналежності щодо різних елементів свого оточення тощо. Моя 63-кілограмова бразильська філа гавкає навіть тоді, коли в її оточенні стається бодай найменша зміна: стопка книжок опиняється не на своєму місці, подушки з дивану забирають у чистку або на під’їзній доріжці стоїть нова машина. І якщо мій собака не може «сказати» мені про це англійською, своїм гавкотом і тілесною позою він повідомляє це досить ясно, хоча й багато з його справжніх почуттів залишаються невисловленими. У цьому сенсі, його темна матерія має одночасно «комуніковані» (через рухи й гавкіт) та невисловлювані компоненти, так само як і темна матерія людей. Еректус, як і сапієнс, навчався своїх мов через спілкування з іншими членами спільноти, насамперед, з матерями.

Іншою культурною конвенцією є черга. В американській крамниці, хоч якою людною вона була б, більшість людей без спеціального нагадування вишикуються в чергу біля каси. У деяких країнах, якщо немає суворого впорядкування, черга не утворюватиметься — усі стоятимуть натовпом навколо каси, сподіваючись, що їх обслужать першими. Отже, черга є конвенцією в одних культурах, яка відсутня в інших. І як завжди буває з конвенціями, контактуючи із чужою культурою, ми будемо занепокоєні відсутністю звичних нам конвенцій. Причина цього в тому, що конвенції полегшують життя, вимагаючи прийняття меншого числа рішень і додаючи чужому відчуття знайомого.

Суспільства залежать від конвенцій, бо завдяки їм функціонують. Цілком імовірно, що в суспільстві людей прямоходячих теж починали виникати конвенції. Хто мусить починати розмову першим при зустрічі? Як діти одержують їжу в присутності дорослих? Хто першим залишає селище під час нової подорожі? Філософиня Рут Міллікан вважає, що конвенції мають низку спільних властивостей, таких як придатність до відтворення потреби в прецеденті, перш ніж стати конвенцією, і корисність в організації дій (наприклад, формування черги перед касою замість хаотичного натовпу)124. Вона також відзначає, що всі ми можемо порушувати конвенції з розмаїтих причин і з розмаїтими наслідками, подібно до порушень максим спілкування, які розглядав Ґрайс. Міллікан вважає, що всі люди хочуть, прагнуть і шукають конвенцій, таких як залишення сумки на кріслі в місці очікування, щоб його не зайняли.

Дискусія про важливість конвенцій та індивідуумів для культури веде до розуміння культури як основи пізнання. Аргумент полягає в тому, що без культури немає семантичного розуміння, підґрунтя, мовчазного знання, що дають нову думку.

Суспільства еректуса мали культуру. Від найперших людей з їхніми великими мізками та новим досвідом почали назбируватися цінності, знання й соціальні ролі, які дозволяли їм мандрувати світом, перетинати моря, об’єднуватися в нові спільноти, творити історію світу. І від цих культур, що зародилися більше ніж 60 тисяч поколінь тому, походимо ми. Наш борг перед людиною прямоходячою — неозорий. Вони не були «печерними людьми». То були чоловіки, жінки й діти — перші люди, які вміли говорити й жили у культурно об’єднаних спільнотах.

119 З багатьох — одне.

120 Так називали ідею про те, що експансія Сполучених Штатів на весь Американський континент є виправданою і неминучою.

121 Вочевидь, цікавими та науково необхідними були б студії ДНК, після яких можна було б з упевненістю стверджувати будь-що на цей рахунок, але в Бразилії проведення таких студії є політично утрудненим: бразильські органи влади, які здійснюють захист корінних народів, із підозрою ставляться до будь-чого, що нагадує расистські студії, надто якщо їх провадять учені-«ґринґо».

122 John McCarthy, ‘Ascribing Mental Qualities to Machines, рукопис, Computer Science Department, Stanford University, 1979 (наголошення в оригіналі).

123 Marvin Harris, Cultural Anthropology (Boston: Allyn & Bacon, 1999), pp. 23-24.

124 Ruth Millikan, Language: A Biological Model (Oxford: Clarendon Press, 2005).

Заключне слово

Тому-то названо його Бабел (Вавилон), бо там Господь помішав мову всієї Землі. І звідти розсіяв їх Господь по всій Землі.

Буття 11:9

Понад 60 тисяч поколінь тому людина прямоходяча принесла у світ мову. Не ще одну форму тваринної комунікації, а розвинений засіб культурного вираження, що базувався на здібностях, унікальних для людського розуму, а також на загальному принципі структурування передачі інформації.

Основою мови є символ — поєднання культурно домовленої форми з культурно розробленим значенням. Обмеження людського сприйняття і мислення скеровували цей процес, але головно він був продуктом людських суспільств їхніх цінностей, знань і соціальних структур.

Символ міг явитися результатом помилкової асоціації двох предметів (наприклад, прийняття кореня дерева за змію) або регулярної прив’язки однієї речі світу до іншої речі або події (як собаки Павлова навчилися асоціювати їжу із дзвінком). Щойно цей зв’язок було встановлено, люди почали користуватися символами, переймаючи їх одне в одного. Оскільки комунікація є зусиллям усієї істоти, жести, інтонація, рухи легень, рота, язика, рук, брів, усього тіла були опановані для використання в мові так само, як і в комунікації інших тварин.

Ці розмаїті компоненти наших комунікативних зусиль у мові змогли розбити символи на менші й іще менші частини, з яких потім було зібрано більші й більші єдності. Звуки мовлення, слова, речення, граматичні афікси й тони — усі вони походять із початкового винаходу символів, який згодом було вдосконалено й поширено повним соціальним охопленням, як це завжди буває з винаходами. Позбавлені сенсу елементи (такі як звуки «s», «a» і «t») поєднувалися у значущі одиниці (як слово «sat»), виникала двоїстість форми, що зрештою привела до появи трьох типів граматики. Перший тип — G1 — є не більш як символами, вишикуваними в ряд, наче намистини на жилці: «Їсти їжа. Чоловік. Жінка». Або навіть: «Я бачити тебе. Ти бачити мене?». Другий тип — G2 — організує символи лінійно (рядами), так само як граматика G1, але, крім цього, ще й ієрархічно — комбінуючи символи всередині інших символів, як це роблять багато сучасних європейських мов. Третій тип граматики — G3 — робить усе те саме, що й попередні два, але також додає властивість рекурсії — можливість уміщувати одні об’єкти всередину інших такого самого типу безкінечно. Мова — наче лялька-мотрійка.

Усі три типи мов і нині існують у світі. Усі вони — повністю функціональні й відповідають різним культурним нішам. Спільноти людей прямоходячих говорили мовами усіх цих граматичних типів у своїх широко розкиданих по світу осередках.

Людські мови змінюються із часом, культури й мовці ускладнюють їх в одних місцях і спрощують в інших. Тому сучасні мови багато в чому відрізняються від тих, що лунали два мільйони років тому. Проте факт залишається фактом: 2 мільйони років тому в Африці людина прямоходяча почала ділитися інформацією із членами своєї спільноти за допомогою мови. Саме вони першими сказали: «Це — отам» або: «Хочу їсти». Може, навіть, вони першими мовили: «Я люблю тебе».

Спільноти еректуса багато в чому відрізнялися від спільнот сапієнса. Та попри все, вони були суспільствами людських істот, які дискутували, розмірковували, сперечалися й сварилися, подорожуючи світом, і передали нам у спадок свій винахід — мову.

Кожна жива людина має радість користуватися їхньою граматикою й суспільним життям завдяки праці, відкриттям і розуму людини прямоходячої. Природний добір вибрав ті речі, які були найефективнішими для виживання людей, і вдосконалював наш вид, завдяки чому ми дожили до Ери Інновацій, Доби Культури в Царстві Мовлення.

Рекомендована література

Anderson, Michael L. After Phrenology: Neural Reuse and the Interactive Brain. Cambridge, MA: MIT Press, 2014.

Arbib, Michael A. ‘From Monkey-Like Action Recognition to Human Language: An Evolutionary Framework for Neurolinguistics’. Behavioral and Brain Sciences 28(2), 2005: 105-124.

——. How the Brain Got Language: The Mirror System Hypothesis. Oxford University Press, 2012.

Barnard, Alan. Genesis of Symbolic Thought. Cambridge University Press, 2012.

Bednarik, R. G. ‘Concept-Mediated Marking in the Lower Palaeolithic’. Current Anthropology 36, 1995: 605-634.

——. ‘The “Australopithecine” Cobble from Makapansgat, South Africa’. South African Archaeological Bulletin, 53, 1998: 4-8.

——. ‘Maritime Navigation in the Lower and Middle Palaeolithic’. Comptes Rendus de l’Académie des Sciences Paris, Earth and Planetary Sciences, 328, 1999: 559-563.

——. ‘Seafaring in the Pleistocene. Cambridge Archaeological Journal, 13(1), 2003: 41-66.

——. A Figurine from the African Acheulian. Current Anthropology, 44(3), 2003: 405-413.

——. ‘Middle Pleistocene Beads and Symbolism. Anthropos, 100(2), 2005: 537-552.

——. ‘Beads and the Origins of Symbolism. Time and Mind: The Journal of Archaeology, Consciousness and Culture 1(3), 2008: 285-318.

——. ‘On the Neuroscience of Rock Art Interpretation. Time and Mind: The Journal of Archaeology, Consciousness and Culture 6(1), 2013: 37-40.

——. ‘Exograms. Rock Art Research, 31(1), 2014: 47-62.

——. ‘Doing with Less: Hominin Brain Atrophy. HOMO - Journal of Comparative Human Biology, 65, 2014: 433-449; doi: 10.1016Zj.jchb.2014.06.001

——. ‘Mind and Creativity of Hominins. SemiotiX: A Global Information Magazine, February 2017.0

Bedny, Marina, Hillary Richardson and Rebecca Saxe. ‘“Visual” Cortex Responds to Spoken Language in Blind Children’. Journal of Neuroscience 35(33), 2015: 11674 -11681.

Berent, Iris. The Phonological Mind. Cambridge University Press, 2013.

Berwick, Robert C. and Noam Chomsky. Why Only Us? Cambridge, MA: MIT Press, 2016.

Bolhuis, Johan J., Martin Everaert, Robert Berwick and Noam Chomsky. Birdsong, Speech and Language: Exploring the Evolution of Mind and Brain. Cambridge, MA: MIT Press, 2016.

Boyd, Robert and Peter J. Richerson. Culture and the Evolutionary Process. University of Chicago Press, 1988.

——. The Origin and Evolution of Cultures. Oxford University Press, 2005.

Brandom, Robert B. Making it Explicit: Reasoning, Representing, and Discursive Commitment. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1998.

Bybee, Joan L. Language, Usage and Cognition. Cambridge University Press, 2010.

Cangelosi, Angelo. ‘Evolution of Communication and Language Using Signals, Symbols and Words’. IEEE Transactions on Evolutionary Computation 5(2), 2001: 93-101.

Chomsky, Noam. ‘Formal Properties of Grammars’. In R. Duncan Luce, Robert R. Bush and Eugene Galanter (eds), Handbook of Mathematical Psychology, vol. 2. New York: John Wiley, 1963, pp. 323-418.

——. Language and Mind, enlarged edn. New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1972.

——. ‘On Language and Culture. In Wiktor Osiatynski (ed.), Contrasts: Soviet and American Thinkers Discuss the Future. New York: Macmillan, 1984, pp. 95-101.

——. Knowledge of Language: Its Nature, Origin and Use. New York: Praeger, 1986.

——. The Minimalist Program. Cambridge, MA: MIT Press, 1995.

——. ‘Minimal Recursion: Exploring the Prospects. In Tom Roeper and Margaret Speas (eds), Recursion: Complexity in Cognition. Cham: Springer International, 2014, pp. 1-15.

Corballis, Michael C. From Hand to Mouth. Princeton University Press, 2002.

——. ‘Recursion, Language and Starlings. Cognitive Science 31(4), 2007: 697-704.

De Ruiter, Jan P. and David Wilkins. ‘The Synchronisation of Gesture and Speech in Dutch and Arrernte (an Australian Aboriginal Language). In S. Santi, I. Guaitella, C. Cave and G. Konopczynski (eds), Oralite et Gestualite. Paris: L’Hamattan, 1998, pp. 603-607.

Dediu, Dan and Steven C. Levinson. ‘On the Antiquity of Language: The Reinterpretation of Neanderthal Linguistic Capacities and Its Consequences. Frontiers in Psychology, 5 July 2013. doi:10.3389/fpsyg.2013.00397.

Diller, Karl C. and Rebecca L. Cann. ‘Evidence Against a Genetic-Based Revolution in Language 50,000 Years Ago’. In R. Botha and C. Knight (eds), The Cradle of Language. New York: Oxford University Press, 2009, pp. 135-149.

Dunbar, Robin. Grooming, Gossip and the Evolution of Language. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1998.

Efron, David. Gesture and Environment. New York: King’s Crown Press, 1941.

Evans, Vyvyan. ‘Beyond Words: How Language-Like is Emoji?’ Oxford Dictionaries blog, 20 November 2015. blog.oxforddictionaries. com/2015/11/emoji-language/.

Everaert, Martin B., Marinus A. Huybregts, Noam Chomsky, Robert C. Berwick and Johan J. Bolhuis. ‘Structures, Not Strings: Linguistics as Part of the Cognitive Sciences. Trends in Cognitive Sciences 19(12), 2015: 729-743.

Everett, Caleb D. ‘Evidence for Direct Geographic Influences on Linguistic Sounds: The Case of Ejectives. PLoS ONE 8(6), 2014: e65275. doi:10.1371/ journal.pone.0065275.

——. ‘Climate, Vocal Folds and Tonal Languages’ (with D. Blasi and S. Roberts). Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 112(5), 2015: 1322-1327.

Everett, Daniel L. ‘Aspectos da Fonologia do Pirahã. Master’s thesis, Universidade Estadual de Campinas, 1979. ling.auf.net/lingbuzz/001715.

——. ‘Phonetic Rarities in Pirahã. Journal of the International Phonetics Association 12, 1982: 94-96.

——. ‘A Lingua Pirahã e a Teoria da Sintaxe. PhD dissertation, Universidade Estadual de Campinas, 1983. Published as A Lingua Pirahã e a Teoria da Sintaxe, Campinas: Editora da UNICAMP, 1992.

——. ‘Syllable Weight, Sloppy Phonemes and Channels in Pirahã Discourse. In Mary Niepokuj et al. (eds.), Proceedings of the Eleventh Annual Meeting Berkeley Linguistics Society. Berkeley Linguistics Society, 1985, pp. 408-416.

——. ‘Pirahã. In Desmond Derbyshire and Geoffrey Pullum (eds), Handbook of Amazonian Languages I. Berlin: de Gruyter, 1986, pp. 200-326.

——. ‘On Metrical Constituent Structure in Pirahã Phonology. Natural Language and Linguistic Theory 6, 1988: 207-246.

——. ‘The Sentential Divide in Language and Cognition: Pragmatics of Word Order Flexibility and Related Issues. Journal of Pragmatics and Cognition 2(1), 1994: 131-166.

——. ‘Monolingual Field Research. In Paul Newman and Martha Ratliff (eds), Fieldlinguistics. Cambridge University Press, 2001, pp. 166-188.

——. ‘Coherent Fieldwork. In P. van Sterkenburg (ed.), Linguistics Today, Amsterdam: John Benjamins, 2004, pp. 141-162.

——. ‘Periphrastic Pronouns in Wari. International Journal of American Linguistics 71(3), 2005: 303-326.

——. ‘Cultural Constraints on Grammar and Cognition in Pirahã: Another Look at the Design Features of Human Language. Current Anthropology 76, 2005: 621-646.

——. Don’t Sleep, There Are Snakes: Life and Language in the Amazonian Jungle. New York: Pantheon, 2008.

——. ‘Wari’ Intentional State Construction Predicates. In Robert Van Valin (ed.), Investigations of the Syntax-Semantics-Pragmatics Interface. Amsterdam: John Benjamins, 2009, pp. 381-409.

——. ‘Pirahã Culture and Grammar: A Response to Some Criticisms. Language 85(2), 2009: 405-442.

——. ‘You Drink. You Drive. You Go to Jail. Where’s Recursion?’ Paper presented at the 2009 University of Massachusetts Conference on Recursion. http://ling. auf.net/lingbuzz/001141

——. ‘The Shrinking Chomskyan Corner in Linguistics. Response to the criticisms Nevins, Pesetsky and Rodrigues raise against various papers of Everett on Pirahã’s unusual features, published in Language 85, http://ling.auf. net/lingbuzz/000994/current.pdf, 2010.

——. Language: The Cultural Tool. New York: Pantheon Books, 2012.

——. ‘What Does Pirahã Have to Teach about Human Language and the Mind?’ WIREs Cognitive Science. doi:10.1002/wcs.1195, 2012.

——. ‘A Reconsideration of the Reification of Linguistics. Paper presented at The Cognitive Revolution, 60 Years at the British Academy, London, 2013.

——. ‘The State of Whose Art?’ Reply to Nick Enfield’s review of Language: The Cultural Tool in Journal of the Royal Anthropological Institute 19(1), 2013.

——. ‘Concentric Circles of Attachment in Pirahã: A Brief Survey. In Heidi Keller and Hiltrud Otto (eds), Different Faces of Attachment: Cultural Variations of a Universal Human Need. Cambridge University Press, 2014, pp. 169-186.

——. ‘The Role of Culture in the Emergence of Language. In Brian MacWhinney and William O’Grady (eds), The Handbook of Language Emergence. Hoboken, NJ: Wiley-Blackwell, 2014, pp. 354-376.

——. Dark Matter of the Mind: The Culturally Articulated Unconscious. University of Chicago Press, 2016.

Everett, Daniel L. and Keren Everett. ‘On the Relevance of Syllable Onsets to Stress Placement. Linguistic Inquiry 15, 1984: 705-711.

Fitch, W. Tecumseh. The Evolution of Language. Cambridge University Press, 2010.

Floyd, Simeon. ‘Modally Hybrid Grammar? Celestial Pointing for Time-of-Day Reference in Nheengatu. Language 92(1), 2016: 31-64. doi:10.1353/lan.2016.001.

Freyd, Jennifer. ‘Shareability: The Social Psychology of Epistemology. Cognitive Science 7, 1983: 191-210.

Fuentes, Augustin. ‘The Extended Evolutionary Synthesis, Ethnography and the Human Niche: Toward an Integrated Anthropology. Current Anthropology 57, supp. 13, June 2016.

Futrell, Richard, Laura Stearns, Steven T. Piantadosi, Daniel L. Everett and Edward Gibson. ‘A Corpus Investigation of Syntactic Embedding in Pirahã. PLoS ONE, 11(3), 2016: e0145289. doi:10.1371/journal.pone.0145289.

Gil, David. ‘The Structure of Riau Indonesian. Nordic Journal of Linguistics 17, 1994: 179-200.

Goldberg, Adele. Constructions: A Construction Approach to Argument Structure. University of Chicago Press, 1995.

——. Constructions at Work: The Nature of Generalisation in Language. Oxford University Press, 2006.

Grice, Paul. Studies in the Way of Words. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1991.

Harris, Marvin. Cultural Anthropology. Boston: Allyn & Bacon, 1999.

——. Cultural Materialism: The Struggle for a Science of Culture. Walnut Creek, CA: Altamira, 2001.

Harris, Zellig. Methods in Structural Linguistics. University of Chicago Press, 1951.

Hauser, Marc, Noam Chomsky and Tecumseh Fitch. ‘The Faculty of Language: What Is It, Who Has It, How Did It Evolve?’ Science 298, 2002: 1569-1579.

Heckenberger, Michael J., J. Christian Russell, Carlos Fausto, Joshua R. Toney, Morgan J. Schmidt, Edithe Pereira, Bruna Franchetto, Afukaka Kuikuro. ‘Pre-Columbian Urbanism, Anthropogenic Landscapes and the Future of the Amazon. Science 321, 2008: 1214-1217.

Hickok, Gregory. The Myth of Mirror Neurons: The Real Neuroscience of Communication and Cognition, New York: W. W. Norton, 2014.

Hobbs, Jerry R. ‘Deep Lexical Semantics’. In Proceedings of the Ninth International Conference on Intelligent Text Processing and Computational Linguistics (CICLing-2008), Haifa, Israel, February 2008.

Hockett, Charles. ‘The Origin of Language. Scientific American 203, 1960: 89-97. Hopper, Paul. ‘Emergent Grammar and the A Priori Grammar Postulate’. In Deborah Tannen (ed.), Linguistics in Context: Connecting Observation and Understanding. New York: Ablex, 1988.

Hurford, James R. The Origins of Meaning: Language in the Light of Evolution. Oxford University Press, 2011.

Jackendoff, Ray. Foundations of Language: Brain, Meaning, Grammar, Evolution. Oxford University Press, 2003.

Jackendoff, Ray and Eva Wittenberg after ‘What You Can Say Without Syntax: A Hierarchy of Grammatical Complexity. In Frederick J. Newmeyer and Laurel B. Preston (eds), Measuring Grammatical Complexity, Oxford University Press, 2014, ch 4; doi:10.1093/acprof:oso/9780199685301.003.00 04.

Karlsson, Fred. ‘Origin and Maintenance of Clausal Embedding Complexity. In Geoffrey Sampson, David Gil and Peter Trudgill (eds), Language Complexity as an Evolving Variable. Oxford University Press, 2009, pp. 192-202.

Keller, Timothy A. and Marcel Adam Just. ‘Altering Cortical Connectivity: Remediation-Induced Changes in the White Matter of Poor Readers. Neuron 64(5), 2009: 624-631.

Kendon, Adam. Gesture: Visible Action as Utterance. Cambridge University Press, 2004.

Kinsella, Anna R. Language Evolution and Syntactic Theory. Cambridge University Press, 2009.

Kirby, Simon, Hannah Cornish and Kenny Smith. ‘Cumulative Cultural Evolution in the Laboratory: An Experimental Approach to the Origins of Structure in Human Language. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 105(31), 2008: 10681-10686. doi:10.1073/pnas.0707835105.

Kirby, Simon, Mike Dowman and Thomas L. Griffiths. ‘Innateness and Culture in the Evolution of Language. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 104(12), 2007. doi:10.1073/pnas.0608222104.

Labov, William. Principles of Linguistic Change, vol. 3: Cognitive and Cultural Factors. Oxford: Wiley-Blackwell, 2010.

LeDoux, Joseph. Anxious: Using the Brain to Understand and Treat Fear and Anxiety. New York: Viking, 2015.

Levinson, Stephen C. ‘On the Human “Interaction Engine”. In Nick J. Enfield and Stephen C. Levinson (eds), Roots of Human Sociality: Culture, Cognition and Interaction. New York: Berg, 2006, pp. 399-460.

——. ‘Recursion in Pragmatics. Language, 89(1), 2013: 149-162.

Levinson, Stephen C. and Pierre Jaisson. Evolution and Culture: A Fyssen Foundation Symposium. Cambridge, MA: MIT Press, 2005.

Levinson, Stephen C. and Asifa Majid. ‘Differential Ineffability and the Senses’. Mind and Language 29(4), 2014: 407-427.

Lieberman, Philip. ‘The Evolution of Human Speech: Its Anatomical and Neural Bases. Current Anthropology 48(1), 2007: 39-66.

——. The Unpredictable Species: What Makes Humans Unique. Princeton University Press, 2013.

Longacre, Robert. Grammar Discovery Procedures: A Field Manual. The Hague: Mouton & Co., 1964.

Luuk, Erkki. ‘The Structure and Evolution of Symbols. New Ideas in Psychology 31(2), 2013: 87-97.

Luuk, Erkki and Hendrik Luuk. ‘The Evolution of Syntax: Signs, Concatenation and Embedding. Cognitive Systems Research 27, 2014: 1-10. doi:10.1016/j. cogsys.2013.01.00.

Lyell, Charles. Principles of Geology. London: John Murray, 1833.

MacWhinney, Brian. ‘A Unified Model of Language Acquisition. In J. Kroll and A. de Groot (eds), Handbook of Bilingualism: Psycholinguistic Approaches. Oxford University Press, 2004, pp. 49-67.

——. ‘Emergentism - Use Often and With Care. Applied Linguistics 27(4), 2006: 729-740. doi:10.1093/applin/aml035.

MacWhinney, Brian and William O’Grady (eds). The Handbook of Language Emergence. Hoboken, NJ: Wiley-Blackwell, 2016.

McNeill, David. Hand and Mind: What Gestures Reveal About Thought. University of Chicago Press, 1992.

——. Gesture and Thought. University of Chicago Press, 2005.

——. How Language Began: Gesture and Speech in Human Evolution. Cambridge University Press, 2012.

McNeill, David (ed.). Language and Gesture. Cambridge University Press, 2000.

Mead, George Herbert. Mind, Self and Society. University of Chicago Press, 2015.

Morgan. T. J. H., N. T. Uomini, L. E. Rendell, L. Chouinard-Thuly, S. E. Street, H. M. Lewis, C. P. Cross, C. Evans, R. Kearney, I. de la Torre, A. Whiten and K. N. Laland. ‘Experimental Evidence for the Co-Evolution of Hominin Tool- Making Teaching and Language. Nature Communications, 6, 2015: 6029. doi: 10.1038/ncomms7029.

Müller, R. A. and S. Basho. ‘Are Nonlinguistic Functions in “Broca’s Area” Prerequisites for Language Acquisition? FMRI Findings from an Ontogenetic Viewpoint. Brain and Language 89(2), 2004: 329-336.

Panksepp, Jaak and Lucy Biven. The Archaeology of Mind: Neuroevolutionary Origins of Human Emotions. New York: W. W. Norton, 2012.

Peirce, C. S. Semiotics and Significs, ed. Charles Hardwick. Bloomington: Indiana University Press, 1977.

——. The Essential Peirce, vol. 1: Selected Philosophical Writings (1867-1893). Bloomington: Indiana University Press, 1992.

——. The Essential Peirce, vol. 2: Selected Philosophical Writings, 1893-1913. Bloomington: Indiana University Press, 1998.

Pepperberg, Irene M. ‘Evolution of Communication and Language: Insights from Parrots and Songbirds’. In Maggie M. Tallerman and Katherine R. Gibson (eds), The Oxford Handbook of Language Evolution. Oxford University Press, 2012, pp. 109-119.

Piantadosi, Steven T., Harry Tily and Edward Gibson. ‘The Communicative Function of Ambiguity in Language. Cognition 122(3), 2012: 280-291.

Pierrehumbert, Janet and Julia Hirschberg. ‘The Meaning of Intonational Contours in the Interpretation of Discourse. In P. R. Cohen, J. Morgan and M. E. Pollock (eds), Intentions in Communication. Cambridge, MA: MIT Press, 1990, pp. 271-311.

Pike, Kenneth L. Language in Relation to a Unified Theory of the Structure of Human Behavior, 2nd rev. edn. The Hague: Mouton & Co., 1967.

Rizzolatti, Giacomo and Michael A. Arbib. ‘Language Within Our Grasp. Trends Neuroscience 21, 1998: 188-194.

Rosenbaum, David A. It’s a Jungle in There: How Competition and Cooperation in the Brain Shape the Mind. Oxford University Press, 2014.

Safina, Carl. Beyond Words: What Animals Think and Feel. New York: Henry Holt, 2015.

Saussure, Ferdinand. A Course in General Linguistics. Chicago, IL: Open Court Publishing, 1983.

Searle, John. ‘Chomsky’s Revolution in Linguistics. New York Review of Books, 29 June 1972. [Reprinted in Gilbert Harman (ed.), On Noam Chomsky: Critical Essays. Garden City, NY: Anchor Books, 1974.]

Selkirk, E. ‘On the Major Class Features and Syllable Theory’. In M. Aronoff and R. T. Oehrle (eds), Language Sound Structure: Studies in Phonology. Cambridge, MA: MIT Press, 1984, pp. 107-136.

Sereno, Martin I. ‘Origin of Symbol-Using Systems: Speech, But Not Sign, Without the Semantic Urge. Philosophical Transactions of the Royal Society B 369(1651), 2013: 20130303. doi:10.1098/rstb.2013.0303.

Shannon, Claude E. ‘A Mathematical Theory of Communication. Bell System Technical Journal 27, 1948: 379-423, 623-656.

Silverstein, Michael. ‘Indexical Order and the Dialectics of Sociolinguistic Life. Language and Communication 23, 2003: 193-229.

——. ‘Cultural Concepts and the Language-Culture Nexus. Current Anthropology 45(5), 2004: 621-652.

Silverstein, Michael and Greg Urban, eds. Natural Histories of Discourse. University of Chicago Press, 1996.

Simon, Herbert A. ‘The Architecture of Complexity. Proceedings of the American Philosophical Society 106(6), 1962: 467-482.

Slater, Peter. ‘Bird Song and Language’. In Maggie M. Tallerman and Katherine R. Gibson (eds), The Oxford Handbook of Language Evolution. Oxford University Press, 2012, pp. 96-101.

Sperber, Dan and Deirdre Wilson. Relevance: Communication and Cognition. Hoboken, NJ: Wiley-Blackwell, 1996.

Steedman, Mark. The Syntactic Process. Cambridge, MA: Bradford Books/MIT Press, 2001.

Steels, L. ‘The Emergence and Evolution of Linguistic Structure: From Lexical to Grammatical Communication Systems. Connection Science 17, 2005: 213-230.

Sterelny, Kim. Thought in a Hostile World: The Evolution of Human Cognition. Hoboken, NJ: Wiley-Blackwell, 2008.

——. The Evolved Apprentice: How Evolution Made Humans Unique. Cambridge, MA: Bradford Books/MIT Press, 2014.

Tallerman, Maggie and Kathleen R. Gibson (eds). The Oxford Handbook of Language Evolution. Oxford University Press, 2012.

Tattersall, Ian. Masters of the Planet: The Search for Our Human Origins. New York: St. Martin’s Press, 2012.

Thomason, Sarah Grey and Terrence Kaufman. Language Contact, Creolization and Genetic Linguistics. Berkeley: University of California Press, 1992.

Thompson, B., Kirby, S. and Smith, K. ‘Culture Shapes the Evolution of Cognition. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 113(16), 2016: 4530-4535. doi:10.1073/pnas.1523631113.

Tomasello, Michael. The Cultural Origins of Human Cognition. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2001.

——. Constructing a Language: A Usage-Based Theory of Language Acquisition. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2005.

——. Origins of Human Communication. Cambridge, MA: Bradford Books/MIT Press, 2010.

——. A Natural History of Human Thinking. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2014.

Urban, Greg. ‘Metasignaling and Language Origins. American Anthropologist, n.s. 104(1), 2002: 233-246.

Van Valin, Robert D. and Randy LaPolla. Syntax: Structure, Meaning and Function. Cambridge University Press, 1997.

Vygotsky, Lev S. Mind in Society: The Development of Higher Psychological Processes, ed. Michael Cole. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1978.

Weinreich, Uriel, William Labov and Marvin I. Herzog. ‘Empirical Foundations for a Theory of Language Change. In W. Lehmann and Y. Malkiel (eds), Directions for Historical Linguistics. Austin: University of Texas Press, 1968, pp. 95-189.

Wilkins, David P. ‘Spatial Deixis in Arrernte Speech and Gesture: On the Analysis of a Species of Composite Signal as Used by a Central Australian Aboriginal Group’. Paper 6 in Elisabeth André, Massimo Poesio and Hannes Rieser (eds), Proceedings of the Workshop on Deixis, Demonstration and Deictic Belief in Multimedia Contexts, held on occasion of ESSLLIXI, pp. 31-45. Workshop held in the section ‘Language and Computation’ as part of the Eleventh European Summer School in Logic, Language and Information, 9-20 August 1999, Utrecht, The Netherlands.