Надія Гуменюк

Квіти на снігу

© Лис Н. П., 2018

© DepositPhotos.com / shu999, обкладинка, 2018

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2018

Криниця (Замість прологу)

Крик пронизав його, мов куля навиліт:

– Не підхо-о-о-одь!!!

Чоловік зірвався, виштовхнув із горла клубок густої задухи, опустив із ліжка важкі набряклі ноги, намацав пальцями капці. Виборсувався зі сну, як потопельник із водяного крутежу. Ще раз хапнув ротом повітря й нарешті таки випірнув на поверхню. Ніч хоч в око стрель. А над нею вселенська тиша. І тільки десь у лабіринтах його схарапудженого мозку продовжує битися оте надривне й застережливе «Не підхо-о-о-о-одь!!!».

Колись той крик будив його мало не щоночі. Потім він навчився, як не чути його: за день, бувало, сам так накричиться, так нарепетується, що аж горлянка пече, увечері заправить ту печію казьонкою й спить до самісінького ранку як убитий. Головне – не залишатися наодинці із собою вдень, не дати крику заскочити себе зненацька. Але тепер…

Він обхоплює голову, затуляє долонями вуха. Намарне. Здається, голос всотується в нього через припухлі долоні, через голі ступні, через розширені пори шкіри. Чоловік здіймає над головою руки зі стиснутими кулаками, розтуляє рота: мусить перекричати той крик, мусить прогнати.

– А-а-а-а… У-у-у-у!!!

Він уже не кричить, а виє, як вовкулака. Голос стихає, ніби злякався того виття. Але чоловік знає, точно знає, що той не зник, не розчинився в чорноті ночі, ні-ні, він забився в котрийсь із темних кутків кімнати, заховався, причаївся, перетворився на тривожну вібрацію повітря, що змушує так дрібно сіпатися його важке тіло. Зараз той голос нагадає про себе й знову до самого ранку буде будити його, розтриюджувати пам’ять, ворохобити й нидіти десь там, де в людини має бути душа.

Якийсь беззвучний схлип прокотився темрявою. Якесь дивне тремтіння зворухнуло ніч. Звідки воно? А-а-а-а… Він хапає сокиру, давно сховану під ліжком, і йде. До криниці. До тієї прояви, з якої виривається голос. До тієї вирви, того казана пекельного, що ось уже стільки ночей вихлюпує на нього свій смоляний окріп.

Чоловік обережно несе своє велике набрякле тіло через двір мерехтливою доріжкою з рожевого базальту, повільно підходить до чорного металевого мережива хвіртки, хапається за роззявлену пащу чи то дракона, чи то динозавра на ній і зразу ж перелякано відсмикує руку, ніби той ящір ожив і намірився зімкнути на ній свої залізні щелепи. Погляд, спрямований за хвіртку, на пагорбок, від якого збігає дорога, застигає, очі розширюються від жаху. Густі клуби білого нічного туману котяться до криниці, оповивають її з усіх боків і вже здаються хмарами, які піднімають її над землею й несуть, несуть кудись. Ось уже й він по коліна в тому білому хмаровинні пливе за криницею – у вічну безвість чи на вічний суд?

І раптом над жовтим зрубом криниці, біля довгої шиї дерев’яного журавля, з’являються чиїсь руки, здійняті до неба, за ними – голова, плечі. Мить – і вони опускаються, зникають. Знову з’являються й знову зникають. Ніби хтось благає небесні сили витягти його з темної безодні, з білої драговини туману. Вражений мозок чоловіка, який стільки років носив у собі ту криницю, як ракову пухлину, не може усвідомити, чи випірнуло побачене з минулого, чи відбувається ось зараз, у цю глупу ніч, – він вимикається, згасає, як перегоріла лампочка. Велике тіло спочатку застигає на місці, тоді повільно сповзає по хвіртці й падає на доріжку, якраз під розчепірені лапи чорної містичної істоти з роззявленою пащею.

– А-а-а-а… У-у-у-у!!!

Хтось вмикає світло в садибі навпроти, виходить на дорогу, насторожено вслухається. Але не у виття, що б’ється об нічну темінь поруч, а в слабкий стогін, що ледь долинає з краю вулиці, від криниці. Він хутко минає сусідську хвіртку з потворним ящером, що причаївся серед чорного, відлитого з металу мережива, як павук серед павутиння, обходить важкі ковані ворота, високий мур. Хтось такого ж зросту, з таким самим впертим нахилом сивої голови, з таким же трохи випнутим підборіддям, як у чоловіка, який лежить біля хвіртки. Хтось… Двійник? Згусток матеріалізованої пам’яті? Воскреслий із мертвих?

І. Зимопис Авеля

1

– І хто ж ти, зеленоока? Звідкіля прибилася до цих місць такої темної ночі? І що мені з тобою робити? У міліцію телефонувати, швидку на поміч кликати чи ждати, поки ти відволодаєшся й сама скажеш? Мо’, і зовсім ні до чого тобі ті зайві свідки? Хтозна, у яку халепу ти втрапила? Га? Та чого ж ти так вчепилася пальчиками в цю полотняну торбеху? Знаєш, коли я ще парубчаком був, панянки з маленькими ридикюльчиками ходили, а тепер… Ну що це за дівоцька сумка? Та відпусти ж ти її! Дай-но, я цей писк моди на стілець покладу. Ну добре-добре, не хвилюйся, не буду. Спи. У твоєму віці сон – то найкращі ліки. А я… Усе одно щоночі витрішки продаю, а після цього всього, мабуть, до ранку задрімати не вдасться. Отож, якщо раптом, боронь Боже, щось, то тільки голос подай. Спи-спи, а я трохи поблукаю… Не бійся, не на вулиці, ні – як же я тебе саму покину? То інше… Зовсім інше блукання… От тільки очі заплющу – і вже…

Знов цей запах свіжопобіленої хати, випраних рушників і солодкої розчини, з якої завтра мають вирости паски… Запах Чистого четверга. Він легенько лоскоче серце, ніби хтось молоденькою травинкою по ньому проводить. І раптом…

Хата аж здригнулася від ударів. У дворах завалували собаки. Хтось гидко вилаявся. Я кинувся до вікна. Дві чорні постаті, – одна висока, дебела, а друга коротша, миршава, – облиті мертвотно-білим місячним сяйвом, товклися біля порогу, як опівнічні примари. Але ж привиди не грюкають у двері. Ще кілька ударів ногами знадвору – і сосновий засув у сінях розлетівся вдрузки, а двері розчахнулися навстіж і гепнулися об стіну. Я зіскочив із ліжка й кинувся в сіни, але тато наздогнав мене, поквапливо згріб своїми шкарубкими долонями, затиснув під пахвою, заніс до кімнати й притиснув до подушки.

– Накрийся коцом і лежи мені! Хай тико побачу, що висуваєш носа! Розігнався тут поперед батька в пекло. Щось добре глупої ночі до хати не приб’ється – факт… А до злого… Що б воно там не було, що б ти не побачив – лежи й мовчи! – сказав якимось дерев’яніючим, ніби не своїм голосом.

Мама недавно заснула: цілий день поралася біля хати, чепурила її до Великодня, під пронизливим весняним вітром добілювала стіну на причілку, мало не до півночі розгладжувала рублем[1] і качалкою випрані рушники та сорочки, замішувала тісто. Тепер, нагло вирвана тим гуркотом і шарварком зі сну, вона ніяк не могла отямитися, уторопати, хто прийшов і що воно діється. Дивилася наполохано на дві смужки світла від кишенькових ліхтариків і зіпала ротом. А тато тремтячими руками вже засвічував лампу.

– Сідайте, людойки добрії! – Мама нарешті спохопилася, накинула на білу нічну сорочку зелену хустку-шальоху, куплену минулої неділі до свята й розвішену на жердці над куфером[2], показала гостям на лавку біля стіни. – Сідайте, щоб у нас старости сідали, бо ж маємо дівку.

– Дівку, кажеш? Нє, ми ниньки посватаємо хазяїна, – розв’язно засміявся вищий і тицьнув пальцем у тата. – Собирайся! Айн, цвай, драй – і ні секунди більше!

– Що це ви таке кажете? Куди збиратися? Ніч же! Господи! Може, вам свіжини? Ми позавчора кабанчика забили. Сідайте до столу, сідайте. Марійко, внеси-но туку[3]! І бутлика прихопи! – наказує мама сестрі.

– Бутлик – да. Бутлика ми прихопимо. Але на збори – ні секунди більше! Ворушись! – грубо штовхнув тата в плечі нижчий.

– Змилуйтесь! За що? – Мама падає на коліна й заломує руки. – Та він же ніколи мухи не зобидив! Він же такий… Та в селі всі потвердити можуть! Куди ж ви його?

– Много вопросов, гражданочка! Нєльзя бути такою любознатєльною. Як гласить народна мудрість, а ви ж прєдставітєльніца цього самого народу, любопитній Варварі носа відірвали! Так що бережіть свого носа! – знову регоче високий.

Нижчий відштовхує Марійку, яка підбігла до тата. Сестра падає на вищого, той хапає її за косу.

– Нєвєста, ти оглохла? Ниньки ми сватаємо твого папашу. А ти сиди й не рипайся! Поки що…

Я зірвався з ліжка, кинувся на нього. І від удару ногою в живіт відлетів до печі.

Двері жалібно скрипнули, ніби якийсь нічний птах раптом сполохано заквилив на порозі. Худорлявий, жилавий, трохи зігнутий вічною селянською роботою, тато вхопився за одвірок, різко повернувся на мій зойк, але не кинувся назад, тільки якось безпомічно глянув на мене.

– Бережи маму й Марійку!

Я бачив через відчинені двері, як він ішов до автомобіля, що великим чорним жуком-гробовиком причаївся за ворітьми й поблискував проти місяця залізним панциром – повільно, якоюсь старечою ходою, ніби раптом перетворився на згорбленого діда. «Воронок» сердито блимнув двома жовтими банькатими очима на розквашену дорогу, голосно чмихнув, роззявив пащу, проковтнув нашого тата, пирхнув на нас смердючим димом і, злившись із чорнотою ночі, покотився геть.

Того Великодня ми не скуштували ні шинки, ні ковбаски. Мама все повивозила до міста. Але це не допомогло. За два тижні її сповістили, що її чоловіка Прокопа Горнича разом з іншими арештованими «за пособничество местным бандитам отправили по месту назначения». Де саме те «место назначения» – ані слова.

Пособляв тато хіба буханцем хліба та куснем сала. До нас і справді часом навідувалися з лісу. Свої ж, сільські – сусід Василь Химин, Марійчин хрещений Йосип Чорненький, троюрідний мамин брат Олексій Мартинчук, який до війни разом із татом на заробітки їздив. Але про це жодна жива душа не відала. Не прийнято було в селі обговорювати таке. Хоча хто тоді не ділився бульбою чи хлібом з односельцями? Отож геть усіх можна було б вислати із Залісців туди, де Макар телят не пас. Причиною ж того нічного візиту було не так «пособничество», як хата наша – з жовтого брусу, під білою бляхою. Ми її три роки всією сім’єю ліпили, як ластівки гніздо.

Добре пам’ятаю той святвечір: мама, промовляючи традиційне «Дай нам Боже всім нового Різдва діждати у здоровлі та добрі…», додала, подивившись на покуть: «…і в своїй хаті». Ми жили тоді в старенькій хатині разом із бабусею, дідусем і татовим братом, тож мама не раз казала: нічого так не хотіла б, як нову хату – простору, зі світлицею, і щоб ґаночок зі східцями, і квіти під ґанком, і залізний півник на комині. Тоді, за святковим столом, тато промовчав, тільки якось пильно-пильно на свої руки подивився, ніби зважував, чи впораються вони, до всякої роботи звичні, ще й із таким клопотом, як будівництво.

А як тільки сніг зійшов, на подвір’ї вже сухі соснові бруси жовтіли. І почалося. Батьки самі не відпочивали, від рання до смеркання борсалися в роботі, кожну копійку вкладаючи в будинок, і нам із Марійкою спуску не давали. Якось сестра аж розплакалася: он усі дівчата з вулиці йдуть у Підгайці – там, кажуть, цигани отаборилися, ведмедя-танцюриста із собою привезли та й самі і танцюють, і співають, і на скрипках грають. А на ній знов усенька робота по господарству, бо мама хату тинькує. Так її, Марійчина, нещасна молодість і мине – то на городі, то біля худоби, а в неї вже руки болять.

Мама навіть не зупинилася й очей не відвела від рудої глини, кинула через плече, що тільки в лінивого руки не болять, зате хто працює, той не бідує, хто змолоду рук не шкодує, той на старість в добрі розкошує. Та по якомусь часі не витримала, зітхнула:

– Скоро Пречиста, треба хоч знадвору закінчити… Тобі ж у цій хаті жити. Та добре вже, біжи, доганяй дівок, а то будеш потім шкодувати та нарікати.

Кажу ж, зліпили ми собі хату, як ластівки гніздо. І покинули, як ластівки по літі.

Мабуть, товарняк, до якого заштовхнули тата, не встиг ще й за Україну від’їхати, як на нашому ганку прибили вивіску «Сільрада». А біля неї переможно став наш сусід Дем’ян Старунів у старому лапсердаку й новеньких чоботях. Юхтові чоботи, явно не по Дем’яновій нозі, розміри на два більші, із високими, закоченими халявами, уже засвідчували його новий соціальний статус, а сірий лапсердак із засаленими кишенями й рукавами ще нагадував про зовсім недавнє минуле новоспеченого сільрадівського секретаря.

Ми з мамою та Марійкою взялися ладнати собі нове житло – землянку. Викопали погрібець, притягли кілька сухих стовбурців із лісу, узяли трохи дощок зі свого і вже не свого подвір’я. Я змайстрував дашок, двері: у тата ж навчився, поки дім будували. І переселилися ми із сонячної світлиці під землю. Якби не дощі, то ще б нічого. Але тільки починалася волинська моква, на стінах виступала вода й тоненькі цівочки стікали донизу, як в’юнкі сиві вуженята. Сіра пліснява в’їдалася в ніздрі, у легені, заповзала під шкіру. Мама надривно кашляла ночами. Ледве перекантували ту дощову весну. Улітку стало легше: майже три місяці ми ночували надворі, під старою яблунею, на широких соснових санях, які не встиг домайструвати тато.

Землянку ми викопали через дорогу від сільради – там був наш город, скраєчку якого росло кілька крислатих яблунь-пепінок. Місячними ночами біла бляха сяяла так, що я не міг заснути – дивився на те сяйво, вставав і йшов до хати, зазирав у вікна, тамував сльози й стискав кулаки. А мама все бігала до ферми, шукала нашу Зіроньку, носила їй траву, припадала всім тілом до схудлої на колгоспних харчах рябої годувальниці й плакала біля неї, як біля хворої дитини.

Думали, що до осені зведемо хоч якусь хатину. Та надіявся дід на мід, та й без обіду зостався. Ніц із того думання не вийшло: не було за що, не було коли, не було як, бракувало вмілих татових рук. І тоді я намислив собі таке, від чого аж зовсім спати перестав: от вступлю до педшколи, вивчуся на вчителя, направлять мене викладати в якесь село, дадуть кімнату (учителям, які приїхали в наше село, дали ж), і я заберу туди маму із сестрою. Кімната – це, звісно, не дім, але ж і не землянка. Мені виповнилося п’ятнадцять. У школі мене називали башковитим, до того ж я багато читав: тато з малих літ заохочував мене до книжок, хоча сам закінчив тільки три класи церковно-приходської школи, а коли пани Брагіцькі в тридцять дев’ятому поквапно за Буг виїхали, я мало не півбібліотеки їхньої додому переніс. Хтось із сусідів хапав покинуті стільці, хтось – дорогі ненаські ходники[4], а я – книжки. Учителі, яких у нашу школу прислали після війни, таких книжок і в очі не бачили.

Сьогодні й сам дивуюся з тієї відваги. Могли ж запитати під час вступу про батька й указати на двері: завертай, хлопче, голоблі… Але прийняли. Може, тому, що в багатьох батьки опинилися деінде, а може, ще й тому, що в ті повоєнні роки мало грамотних було серед моїх ровесників: за Польщі сільські діти ходили до школи хіба зиму-другу, а за совєтів ще часу не було, щоб закінчити сім класів.

Нас троє з одного села стали учнями педшколи. Точніше, із самих Залісців двоє, я і мій двоюрідний брат, а Соломійка – з хутора, що примостився кілометра за півтора від крайньої сільської вулиці. Іноді ми під’їжджали попутною вантажівкою, іноді хтось з односельців підвозив «панів спудеїв» до міста на возі, але зазвичай ми ходили пішки. Щоб встигнути на заняття, доводилося вставати ще затемно. Із села ми з Каськом ішли до Волошенюкового хутора, де до нас вибігала Соломійка, а тоді вже втрьох через невеликий лісок прошкували до путівця, що вів до міста. Бувало, як дуже вже занегоджувалося, ночували в когось із земляків. Тоді в місті почали будівництво кількох заводів, і чимало людей із навколишніх сіл змінили статус – перейшли із землеробів у будівельники, маючи надію згодом влаштуватися на тих же заводах робітниками.

Це сталося вже на другому курсі, у вересні, рівно за рік після вступу до педшколи. Якось перед її вікнами, голосно чмихнувши й норовисто крутнувши лискучим чорним задом, зупинився «воронок». А за кілька хвилин мене викликали до директора.

– Горнич? – похмуро глянув на мене блідими риб’ячими очима цибатий дядько в галіфе й форменому кашкеті.

– Так, – відповів я.

– Читай! – він тицьнув мені під ніс зіжмаканий аркуш.

– У колгоспному ярмі / Ходять люди, як німі…

Я відчув, як раптом замлоїло в ямці під грудьми, перед очима попливли жовті кола.

– Та що ти там бурмочеш, ніби три дні не їв, мать твою? Голосно читай! – Чоловік нервово закрокував навколо столу, постукуючи по ньому вузлуватими пальцями.

– У колгоспному ярмі

Ходять люди, як німі.

Як отара, день при дні…

Заробляють трудодні…

Ані пісні, ані волі,

Бідні, ледве дишуть.

За сім днів роботи в полі

Їм один запишуть.

Я читав, а в голові схарапуджено металися думки: як цей вірш потрапив до рибоокого? Хто міг вирвати аркуш із мого потаємного зошита, якого я нікому жодного разу не показував?

– Ну, упізнав своє писаніє, поет хрєнов?

– Це не моє.

– Не твоє?! А чиє?

– Не знаю.

– А почерк чий?

– Тут же друковані букви.

– Ти диви, справді друковані… Мда… Мда… Неси-но свої зошити. Ні. Хай директор принесе, а то ти ще загубиш дорогою. Чи сам загубишся, мать твою… Бігай потім за тобою лісом.

Директор витрусив із торбини на стіл дві книжки й кілька зошитів. Але в жодному з них не було вирваної сторінки. Мене посадили у «воронок» і повезли додому. У землянці хіба що мокрих стін не роздовбали, але також не знайшли нічого. Той зошит наче крізь землю провалився. Та й що такого цікавого вони б там знайшли? У ньому було десятків два віршів про моє перше кохання, у якому я й сам собі ще боявся зізнатися, і ось один такий, про колгосп… Хтось вирвав аркуш із крамолою, а самого зошита забрав і заховав. Та так заховав, що тепер я й сам не знаю, де його шукати. Але навіщо? Навіщо він це зробив? Міг би віддати рибоокому весь зошит. Тим більше, що всі інші вірші я просто писав, а не виводив друкованими літерами, і вони могли б «без суда и следствия»…

Мене допитували ще кілька днів. Цибатий кричав, що він і так точно знає: «Це твій, бандитський вилупку, пасквіль на власть, яка принесла в цю діру, у цю лісову глухомань і колгоспи, і заводи, і культуру, але такі неблагодарні тварі, як ти, не вміють оцінити те, що їм на блюдечку з голубою кайомкою подали», – моє зізнання йому до дупи, але він звик розв’язувати язики й не допустить, щоб його за носа водили. Та той крик розбивався об моє мовчання, як горіхи об стіну. І до нас знову приїхали вночі. І знову все повторилося, як тоді, коли забрали тата.

– Ну що, нєвєста з тілі-тілі-тєста, підросла? – реготнув до Марійки той самий, дебелий. – Я ж тоді казав, що ми тебе оставляємо, але поки що. От тепер приїхали сватати. Брат твій женишка тобі підшукав. Знаєш, як звати його, женишка тоєсть? Сибір. О, то пацан шо нада! Крепкий, здоровий, як бугай, тільки холодний дуже. Ну нічого, ти ж гаряча, розігрієш його, так сказать, розтопиш своїм пламенним серцем його вічний лід. Ха-ха-ха… Ну що ти носа вернеш, чого кривишся? Сибір тобі не нравиця? Понравиця, полюбиш, як миленька. Ще не такі полюбили.

Посватали нас аж у Сольвічегодський район Архангельської області.

Привезли вночі, висадили в засніженому полі під величезною чорною підковою лісу. Мороз аж шкварчить. Сплюнеш – а на сніг не слина, а крижинка падає. Мама, така знесилена довгою дорогою, що й говорити вже не могла, прошепотіла нам із Марійкою, щоб ми бігали або хоч ходили, ходили й не зупинялися. Сама вона вже не мала на те сил. Ми всю ніч бродили слідом за такими ж, як самі, виснаженими, напівпритомними, бродили по колу, утоптуючи сніг і зігріваючи себе рухом. Страшенно хотілося зупинитися, упасти на рипуче білосніжне простирадло поля й заснути. Сон марою волочився за нами, чіплявся за руки, гирями зависав на ногах, солодко цілував у повіки. Хтось, бувало, і піддавався тим поцілункам, а тоді падав, мов підкошений. Коло на мить сповільнювалося, піднімало свою ледь теплу загублену ланку, ставило на ноги, здмухувало з неї важкий наліт сну та снігу, приводило до тями, прилаштовувало до себе й рухалося далі. Адже зупинка означала смерть.

Тільки-но засірів ранок, коло розпалося й потягнулося на звуки вантажівок, що загуркотіли від лісу. Ті, хто не ходив у колі, уже не почули рятівних звуків автомобілів, не підвелися зі снігу. Ми вкинули мерзлі трупи в обледенілий кузов однієї з машин, в інші сіли живі. Ох мамо, мамо… Нащо я дозволив вам тоді заснути?!

Марійка відійшла за рік. Кашляла дуже. Коли табірний наглядач виштовхував її того ранку з бараку на лісоповал, вона аж палала, а привезли сестру звідти холодну як лід. Я дивився на неї й навіть плакати не міг – щось клекотіло в грудях, і сльози згоряли в тому клекоті, не докотившись до очей, – тільки стискав кулаки й потай присягався, що нізащо не залишуся тут. Нізащо! Навіть якщо мені суджено буде вирватися на волю лише на день чи й на годину, а далі загинути, усе одно втечу.

Думка про втечу не полишала мене ні вдень, ні вночі. Вона стала тим маленьким невидимим двигунчиком, який щоранку заводив моє тіло, піднімав його з дерев’яного лежака, гнав по артеріях кров і наповнював це сіре, гнітюче життя сенсом. Мозок уперто прокручував варіанти втечі, а очі никали мерзлою землею, ніби сподівалися побачити в ній якийсь потаємний хід, який би вивів мене на волю. Якось між високими штабелями дров та купами обрізаного гілля з повалених дерев мій погляд наштовхнувся на невеличку довгасту ямку розміром із дерев’яні ночви. Ямка неглибока, але таку сухоребру здихлю, як я, вона повинна була вмістити. А якщо зверху ще й чимось прикидати… якщо закидати, скажімо, дровами… а під дровами ж можна дихати…

Спочатку я обмірковував, кого б попросити про таку незвичну послугу. Але мій насторожений внутрішній голос підказував, що довіряти не можна нікому. Чекав дня, вибирав сприятливу мить, коли поблизу заглибини нікого не буде і я зможу прокрастися між штабелями, покласти в неї своє згорнуте калачиком тіло й попливти в ній, як у човнику, нестримною течією часу.

Така мить настала. Зміна добігала кінця. Насувалася негода. Рвучкий вітер поквапливо наганяв темні отари хмар, сутінки щільно огортали ліс, біля ділянки із залишками вирубки ні душі. Я прокрався до того рівчачка, влігся в ньому, гачкуватою гіллякою потягнув на себе складену поруч купу полін – дров’яна стіна посунулася на мене, упала, мало не прибила своєю вагою. Але я й не ойкнув. Лежав, вдихав п’янкий запах соснини й чекав, коли лісоповал спорожніє. Тільки-но через продухи між полінами темно глипнула ніч, вибрався з-під завалу, прислухався й кинувся навтікача. Вирішив: треба бігти, бігти й не зупинятися, щоб добратися якомога далі, поки не спохопилися. Години за дві був уже біля колії, видряпався на платформу, вантажену лісом, і причаївся. Від радості, що таки зумів утекти, аж не тямився. Але доїхати вдалося тільки до Сольвічегодська. Звідти назад у селище під конвоєм.

– Тебе зразу пришльопнути, як собаку, чи трохи помучити? – дихнув мені в обличчя перегаром Одноріг і націлився в мене оброслою чорними волосинами бородавкою, припасованою прямісінько над переніссям.

За кольором цього круглого наросту, що й дав прізвисько начальникові охорони, можна було дізнатися й про кількість алкоголю, яку той спожив, і про рівень люті в його крові. Наразі вони аж зашкалювали: бородавка стала темно-бордовою із синім відливом. Отже, Одноріг і справді міг мене пристрелити. Але чомусь передумав. Раптом криво посміхнувся.

– Любішь бєгать? Харашо! Будешь бєгать!

Наступного дня під кінець зміни начальник охорони особисто явився на лісоповал. Пройшовся вздовж колони, яка рушала до бараків, і тицьнув у мене пальцем.

– Стаять! Два шага вперед! Вокруг паляни бєгом марш!

Я робив коло за колом навколо вирубки, а він стояв і посміхався, аж поки я не впав. Наступного дня все повторилося. І третього, і четвертого, і п’ятого… Моє виснажене роботою й біганням тіло волокли до бараку, як мішок із тирсою, і кидали на нари. Від вечері на той час уже не залишалося й сліду, і я засинав тяжким сном, не маючи й ріски в роті. А вранці знову робота. Відчував, що довго не протягну. Одноріг, казали, уже з кимось заклався, скільки днів мені залишилося на цьому світі сніг топтати. Та і його дні в таборі вже були злічені. Уночі, повертаючись із чергової пиятики, він влупився чолом об двері – на ранок його бородавка нагадувала велику синю порхавку, а під обід його повезли до шпиталю в Сольвічегодськ. Відтоді я його не бачив.

Майже рік я валив ліс, їв баланду, ходив на політінформації. І весь цей час денно й нощно виношував у голові план нової втечі. Продумував, яку пору року краще вибрати (вирішив, що літо), як буду їхати, де виходитиму й робитиму пересадки, де йтиму пішки, як обминатиму дороги; вивідував і запам’ятовував розклад руху потягів.

До літа не витерпів. Утік у березні. Із селища вибрався так само. Але цього разу вже не поспішав вилазити з-під дров’яного завалу, лежав майже дві доби, поки мене не перестали шукати поблизу лісоповалу й на найближчих станціях. Третьої ночі, геть задубілий, вибрався з-під дров, пробрався на платформу з деревиною, проїхав зупинки три й зістрибнув. Три дні пробирався лісами вздовж колії. На світанку четвертого купив квиток у загальний вагон пасажирського потяга – до найближчої станції (треба було економити гроші), далі – зайцем, інколи під сидіннями в загальних вагонах. Кілька разів змінював потяги й товарняки. Я не розслаблявся ні на хвилину, небезпека загострила мої слух і зір, страх бути спійманим зробив мене надзвичайно обережним – як лісовий звір, я на відстані відчував чужі запахи, вловлював підозрілі звуки, передбачав розставлені пастки, обминав їх і рухався далі. І все ж ця мандрівка також могла обірватися.

Це сталося вже перед Москвою. Я купив квиток у загальний вагон до найближчої станції, але не вийшов на ній. Як завжди, примостився посеред вагону – так, щоб можна було бачити двері з обох боків й у разі небезпеки вчасно пробратися до виходу або заховатися під сидіння. Чахкання потяга, нічна задуха в напханому людьми вагоні, похропування з усіх боків… Мені здавалося, що я тільки на мить провалився в сон, лише на якусь секунду-другу. Схопився від того, що хтось торсає за плече. Зі сну не міг зрозуміти, де я й хто переді мною. Чоловік у форменому картузі дивився на мене й мовчав. Я також мовчав і дивився. Відчував, як холонуть пальці рук і ніг, прислухався до безладного гупання серця, безпорадно зіпав ротом і подумки молився.

Що він угледів тоді у моїх розширених зіницях, той суворий залізничний службовець із потворним рубцем на шиї, що грубо випинав з-під коміра шинелі? Що прочитав у моєму затерплому погляді? Може, у нього десь такий же син, як я… А може, того холодного весняного досвітку на терезах душі чоловіка просто переважила Людина, а не Контролер… Він постояв, мовчки повернувся й пішов далі. Тоді я вперше зрозумів: є система з її залізними законами й капканами, але є й просто люди, які навіть в умовах найстрашнішої системи можуть вибирати – заганяти в ті капкани собі подібних чи зробити вигляд, що не помічають переслідуваних і дати їм хоча б маленький шанс вижити.

Я дістався до Москви. Звідти – до Києва. У Києві відчув полегшення: вірив, що тепер уже обов’язково доберуся додому, хоч би довелося пішки йти чи навіть повзком повзти.

У Залісці навіть не заходив. Обійшов село попід ліском і зразу до Волошенюкового хутора. Довго стояв під яблунею, що вже перецвіла, але ще не випнула із зав’язі зелені кулачки яблучат. Стояв і вдивлявся в завішене білими фіранками Соломійчине вікно. Мене била пропасниця. Хотів і не наважувався постукати. Що, як вона побоїться навіть говорити зі мною? Що, як уже забула давно? Що, як заміж вийшла? Та й хто я їй? Нам було по шістнадцять, лише по шістнадцять. І я поводився, як дурний дітвак: не насмілився навіть натякнути, як кохаю її, як думаю про неї ночами, як мало не млію, коли вона йде поруч. Тільки й того, що дивився та вірші писав, писав і дивився. Інколи мені здавалося, що вона про все здогадується. Але то були тільки здогади, а тепер і вони випаровувалися, як вранішня роса на траві.

Стояв і боявся підійти до хати, ноги наче прикипіли до землі – не мав сили їх відірвати. Скинув черевики, провів стертими ступнями по молоденькій траві, відчув її прохолодний лоскіт і раптом впав і зразу ж заснув як убитий: далися-таки взнаки майже двомісячна мандрівка, недоїдання, недосипання й безконечне загострене відчуття небезпеки. Після пригоди під Москвою найбільше боявся, що мене можуть спіймати під час сну, безборонного, розслабленого, і тоді я не зможу втекти. Тому й спав відтоді, як заєць під кущем: одне око дрімає, друге – навколо позирає.

Тепер сон повністю забрав мене у своє царство, де так легко міняються місцями земля й небо, зміщуються часові площини й разом ходять мертві й живі. Я побачив маму й Марійку. Стояли посеред безкрайніх снігів, міцно обійнявшись, у грубих фуфайках лісорубів, у протертих кирзяках, махали мені привітно руками в грубих брезентових рукавицях і наказували передати вітання селу. Я просив їх іти за мною, переконував, що це ж так близько, рукою подати: тільки річку перебрести – і вже наша вулиця. Вони завагалися й нібито вже зібралися йти. Але річечка, ота наша вузенька й мілка фоса, раптом стала ширшати, ширшати, поки другий берег не забовванів аж десь біля обрію. Її вода почорніла, збурунилася, загрозливо зашуміла, покрилася сивою піною. Я з жахом усвідомив, що це ж не фоса, яка протікає за нашим городом, а Північна Двіна й що перейти її мама з Марійкою вже ніяк не зможуть. Протилежний берег відсунувся за обрій, мама й сестра ставали все меншими, меншими, поки зовсім не зникли.

– Мамо! Марійко! – кричав я.

Вони, мабуть, також щось кричали з-за обрію, але їхніх голосів уже не було чутно. Тільки рвучкий вітер над чорною водою, тільки вітер…

Я прокинувся від голосного мукання. Крізь високі стебла мальв, що, як молоденькі чатові в малинових беретиках, стояли над стежкою між садком і подвір’ям, побачив Соломійку – вона виганяла за ворота корову. Чорно-ряба, здається, не дуже хотіла йти на пашу й норовила повернутися до теплого хліва. Але ось напівсонне мукання почулося вже з вулиці. Соломійка побігла в сіни, вийшла з двома порожніми відрами, пішла до криниці. Я чекав: а раптом ще хтось вийде з хати, а раптом…

– Хто там?!

Голос наполоханий, і відра брязь об довгий кам’яний брус під тином.

– Не лякайся, Соломійко! Це я…

– Хто «я»?

– Не впізнала?

– Ти?! – Вона дивилася на сіре дрантя, що звисало на мені, як на городньому опудалі, на мої босі ноги й усміхалася крізь сльози. – Я так і знала, що тебе відпустять! Так і знала! Ти ж ні в чому не винен! Не було такого дня, щоб я про тебе не думала.

– Мене не відпустили. Я втік, Соломійко. Може, вони вже й тут шукають. Ти… Тобі не обов’язково… Тільки скажи – і я піду звідси. Тільки хоч слово…

– Шукають? Ну й хай собі шукають! – Вона озирнулася, схопила мене за рукав і потягла до дверей. – Я тебе зараз «піду»! Я тебе так «піду»! Не находився ще, гуляко нещасний!

Нагодувала, нагріла в печі баняк води, налила її в дерев’яний цебрик, поклала поруч сірий полотняний рушник із вишитими півниками по краях і батьків одяг («він завеликий, але потім я вшию»), сором’язливо вийшла з хати. А коли зайшла, наказала:

– На горище! У нас причілок подвійний, ще в сорок третьому покійний тато зробив. Там не раз хлопці переховувалися. Схованка тісна, але надійна. Гуляй собі на горищі, але тільки-но відчуєш небезпеку – одного снопа вбік і туди: сиди й носа не висовуй. Треба перечекати, пересидіти. Щось же мусить змінитися! Мусить! Не може ж так бути вічно!

Соломійка пішла до школи, де вона вже рік вчила першокласників. А я пробрався в схованку між двома рядами житніх снопів і вперше за стільки часу заснув тривалим, міцним, спокійним сном. Спав півтори доби з невеликими перервами, коли Соломійка будила мене й змушувала поїсти. Остаточно прокинувся від галасу. Визирнув крізь солому – і серце похолонуло: хутором снували якісь люди. Біля криниці стояла порожня вантажівка – мабуть, ті чоловіки приїхали на ній. Чув, як гримали хатніми дверима, як щось перевертали всередині, як скрипіли щаблі драбини, приставленої до горища, як хтось сердито сопів і топтав ногами купку торішнього сіна на ньому. От тобі й зміни, панно вчителько!

– Знайшли криївку під лісом… Хлопців, мабуть, хтось попередив, і вони втекли… От і шукають, – розповіла Соломійка, бліда, мов крейда. – І за тебе розпитували. Чи не об’являвся часом, чи не подавав якоїсь звісточки про себе?

У мене тривожно тенькнуло в грудях.

– Чому це вони саме тебе розпитували?

– Ти забув, як нас іще з першого класу дражнили? «Молодий молоду покотив по льоду…»

– «…Уставай молода, бо холодна вода», – засміявся я. – Моя мама тебе завжди невісточкою називала.

– От через те, мабуть, і питали.

– Мені краще піти звідси…

– Навіть не думай! Не відпущу! Піде він… Куди? Хто тебе чекає? А про молодого й молоду… То я так, просто нагадала тобі, думала, забув. У селі про це вже давно ніхто не пам’ятає. Та й ті шукальники-питальники самі не вірять, що ти міг із такої далечини аж до села дістатися. Ще ніхто звідти не повертався. Думають, що ти десь там, у тайзі, заховався в якійсь барложці, а може, і загинув дорогою… Що більше часу пройде, то певніше вони так думатимуть. А там щось зміниться. От побачиш, щось зміниться! Не може так бути весь час. Не покидай мене. Я ж… Я без тебе помру!

2

– Ти щось сказала? Ні? Мабуть, мені просто почулося. Та куди ж ти пориваєшся? Чого навіть у сні тулиш до себе свою торбеху писану-вишивану, ніби в ній твоя доля схована? Що тебе так тривожить? Кого ти боїшся? Ну-ну, спокійно, спокійно. Ось випий ще трохи настоянки й спи. Усе минеться. Синці зійдуть за кілька днів, зламані ребра зростуться. Думаєш, звідки цей старий знає, що в тебе ребра зламані? О, я багато знаю, багато, зеленоока. Поспи ще трохи. Я посторожу.

То було дивовижне літо. Не вельми спекотне, але й без набридливої мокви, яка так полюбляє наш озерно-лісовий край. Спочатку я тільки підглядав за ним крізь щілинку між причілковими снопами. Бачив, як поступово змінюється колір трави зі смарагдового до темно-зеленого, як з-під високих трав’яних хвиль, ніби з-під океанських вод, несподівано випинаються, випливають і вибухають різними барвами острівці квітів, як вони, млосно поніжившись під теплим небом, знову зникають, пірнають у глибини часу, наче в океанські води, аж до наступного літа. Як наливаються соками плоди, шерхне й потроху рудіє картоплиння, як усе нижче опускаються важкі круглі корони соняхів.

То було наше літо. Райське літо. Тітка Ганна тільки зрідка навідувалася на хутір із села, де тяжко домучував свій вік її покалічений артритом батько. Тож Соломійка, схожа на бджілку, притрушену сонячним пилком, поралася за двох: сапала город, носила воду з калабані на огіркові грядки, зжинала серпом бурячиння для теляти, виганяла корову на випас, годувала цілий виводок качок. Я дивився з горища, як вона клопочеться, й аж нетямився, так хотілося взяти в руки косу чи сапку, граблі чи пилку, стати поруч із Соломійкою. Але вона й чути про це не хотіла: «Береженого й Бог береже». І я нудився у своєму сховку та чекав ночі.

Ті ночі!.. Спочатку відчинялася ляда, крізь неї піднімався оберемок літніх ароматів – пахло то любистком, м’ятою й чебрецем, то суницями й чорницями, то свіжими огірками й кропом, то вишнями і яблуками-папірівками. Слідом за тими пахощами з’являлася Соломійка. Сонце м’яко промінилося крізь її смагляву шкіру й освітлювало горище. Пружні груденята, як налиті медовими соками яблука, падали мені до вуст. Ми раювали. Я божеволів від того сяйва, від тих доторків, від тих пахощів, від того ніжного туркотіння.

Якось, коли вона заснула біля мене, я тихенько спустився зі своєї схованки на землю. Підкрався до старезної груші, біля якої висіла коса. Торкнувся пальцем леза, що синювато сяйнуло проти місяця, і не стримався – збиваючи росу, пішов, майже побіг стежкою через город, до високих трав, що шуганули вже вище колін. Отямився, коли почув за спиною голосне схлипування.

– Чого ти, дурненька?

– Настрашилася. Прокидаюся, а тебе немає. Не роби так більше. Чуєш? Не роби! А раптом хтось побачить? Якщо з тобою щось станеться… Якщо, боронь Боже… Як я буду жити без тебе?

– Нікуди я не подінусь. Та й хто мене тут побачить, на хуторі? Он і ті вже не шукають, забули. Мабуть, і справді думають, що мене тайгові ведмеді роздерли.

– Ну й хай думають!

І все-таки мої трудові спуски на землю відтоді стали звичними, особливо в місячні ночі. Роботи на хуторі вистачало, і чоловічі руки ой як потрібні були. Кохання піднесло мене до небес і притупило почуття небезпеки на землі. Та й хто мав мене бачити? Три садиби розташовані на такій відстані від Соломійчиного обійстя, що з них ніц не вгледиш. А із села до Волошенюкового хутора й удень рідко хто навідувався, не те що вночі.

Того недільного ранку я прокинувся від сердитого чмихання автомобіля. Визирнув обережно – біля обійстя розверталася синя «Побєда». Ось вона, здійнявши хмару куряви на дорозі, хвацько пришвартувалася перед самісінькими ворітьми. Високий молодик з акуратною стрижкою, у начищених до блиску хромових чоботях впевнено відчинив хвіртку й попрямував через двір. Я чув, як він радісно привітався із Соломійкою, як вона запросила його до хати. Який знайомий голос! Та це ж… Господи! Касько! Як він за ці роки витягнувся, змужнів! Яким красунчиком став! Я на мить забув навіть про той застережливий холодок, який завжди відчував при рипінні хромових чобіт, вибрався зі своєї тісної схованки, стрімголов перекотився через копичку запашного сіна, скочив на ноги, нагнувся над лядою, рвучко підняв її.

– Ка…

І не договорив. Кров раптом шугонула мені в голову, і перед очима попливли червоні кола.

– …їне!

Соломія!

І серце зрадіє!

Соломія!

Кажу знов і знов:

«Ти моя найщасливіша мрія!

Ти моя найпалкіша любов!»

Я знав ці рядки! Дуже добре знав! Ще б пак! Це ж я сам їх написав. У тому зошиті… Тому самому, який так загадково зник тоді, у педшколі, і з якого було вирвано той злощасний аркуш, через який мене відправили в товарняку до Сольвічегодська. До Сольвічегодська, у мерзлій землі якого залишилися мама й Марійка. «Соломія!/І серце зрадіє!..» Цей вірш я написав для Соломійки. Написав, та так і не прочитав ніколи!

Я стояв, наче блискавкою вражений, – тримав у руках ручку ляди й не знав, що з нею робити, не міг ні розігнутися, ні дихнути. А в сінях знову рипнули чоботи й почувся сміх.

– Ну ти подумай, добре подумай, Соломійко! Чого тобі в сільській школі киснути? А з райкому комсомолу знаєш як можна стрибнути? На самісінький Олімп! Мені обіцяють підвищення. І ти за мною піднімешся. Та ми б із тобою!..

– Та чи я зайчиха, щоб стрибати? – сміється Соломійка.

– А хіба я писав би такі вірші для зайчихи?

Це він писав?! Це він?!! А грім би його вбив!

– Ти… Ти… для мене все, – чулося із сіней. – Ну навіщо таку красу на хуторі ховати? Для кого? Кращого за мене все одно не знайдеш. Даю тобі тиждень на роздуми – і…

Я чув його важке дихання, чув, як Соломійка пручається. Мозок накрила гаряча хвиля, і він уже не міг керувати моїм тілом, воно не слухалося його, тремтіло від гніву й аж корчилося від бажання вбити того прилизаного в хромових чоботях. Я рвонувся донизу. Але не встиг: він пішов, голосно гримнувши дверима й насвистуючи якусь веселеньку мелодію. Соломійка розкинула руки й затулила собою сінешні двері.

– Зупинись! Отямся! Що ти надумав?! На себе погибель накличеш! А я? А моя мама?

Він приїхав рівно за тиждень – у неділю, о такій же порі. Знову колеса «Побєди» гонорово здійняли шлейф куряви й завмерли біля хвіртки. Знову гість, порипуючи чобітьми, ходив хатою й переконував Соломійку їхати до міста. Знову читав їй вірш. Інший, але з того самого зошита… З того самого… І знову обіцяв приїхати.

Він приїжджав, поки не перечитав усі мої вірші. Після кожного його від’їзду Соломійка плакала. Тулилася до мене й говорила про лихе передчуття, про якісь тривожні віщі сни, про те, що можна було б кудись утекти, може, навіть завербуватися на Донбас – туди вже кілька хлопців і дівчат із села виїхали, щоправда, добровільно-примусово. Соломійці страшно подумати про той Донбас, про шахти, про те, що доведеться попрощатися з хутором, зі школою. Але ще страшніше залишатися.

– Ми ж не злочинці якісь, щоб ховатися все життя, – благально заглядала мені в очі. – Мені так хочеться вийти з тобою на люди. Так хочеться народити дитинку. А там, на новому місці, можна було б одружитися й жити собі щасливо.

Я пригортав її до себе, спивав солоні сльози з її горіхових очей, вдихав любисткові пахощі пшенично-русого волосся, обціловував її з голови до кінчиків пальців. Казав, що готовий хоч на край світу, аби тільки з нею, зі своєю Соломійкою. Але це не так просто: потрібні документи, і не просто документи, а на інше прізвище. Без них же ніде й кроку не ступиш. От тільки як їх зробити? Вирішили шукати потрібну людину.

Соломійка вийшла на вчителя малювання із сусіднього села. Подейкували, що Григір Пушкарук працював у повстанській друкарні разом зі знаменитим графіком на псевдо Бей-Зот, який перед війною вивчився на художника аж у Варшаві, а під час війни друкував газету, усілякі листівки з відозвами, а як треба було, то й липові посвідки повстанцям виготовляв. Це вже в сорок четвертому Григора Івановича взяли до Червоної армії, з якою він пройшов до самого Берліна. Повернувся звідти з медаллю на грудях. Якби не вона, не допомогли б ні штурм Берліна, ні два важкі поранення. Григір Іванович пообіцяв допомогти. Пообіцяв, але не встиг.

Тієї вересневої неділі синя «Побєда» з’явилася на хуторі не зранку, як зазвичай, а надвечір. Примчала, здіймаючи вже не куряву, а бризки води з калюж: удень пройшов рясний дощ. Гість був не один – їх вивалилося з автівки троє. Певно, прибули з якогось бучного застілля, бо всі ледве на ногах трималися, збуджено галасували й розмахували руками.

Страх, як холодний вуж, заповз у моє серце, скрутився й причаївся в ньому. Страх не за себе, а за Соломійку. Цей візит не віщував для неї нічого доброго.

Дуже вже вони підігріті, дуже вже нахабно поводяться. А той… Рипить чобітьми попереду, поспішає, аж спотикається, розбризкує калюжі своїми хромовими, з грюкотом відчиняє двері.

Серце моє обірвалося й впало донизу, у сіни, та й покотилося заляпаною їхніми чобітьми підлогою до хатніх дверей. Лежало біля порога й болісно прислухалося до того, що діється за ними. Я почав спускатися слідом за своїм серцем. Але забрьохані жовтим суглинком гості не затрималися в хаті: гримнули дверима зі світлиці, потім сінешніми, затупотіли, зачвакали по калюжах, зарепетували п’яними голосами.

Я вистрибнув назад на горище. Думав, що п’яна компанія пішла до автівки. Визирнув крізь причілкову солому, а там…

Господи, як ти міг таке допустити?! Як ти міг?! Соломійка в самій лише сорочці, розірваній на грудях, боса, з розпущеним волоссям, що пшеничним снопиком огорнуло її голі плечі, стояла біля криниці. Ще мить – і вона вже не біля, а над нею. Одна нога на дошці, припасованій для відер, друга – на краєчку зрубу, над самісінькими цямринами.

– Не підходь! – закричала у відчаї. – Калісію-у-у-у! Не підхо-о-о-одь! Бо скочу!

Але він не зупинявся. Біг, засапаний і розчервонілий, і його хромові чоботи рипіли на всю вулицю.

Гаряча хвиля накрила мене, засліпила, шпурнула з горища. Не пам’ятаю, як я рвонув на себе важку ляду, як перелітав щаблі драбини, як летів через подвір’я, розхлюпуючи босими ногами холодне моквиння[5].

Вони вже обступили криницю з трьох боків, ніби в облогу брали, і голосно сміялися. Найголосніше – він, Касько.

– Зупиніться! Не треба! Не треба… Не чіпай її, брате-е-е!

Оте «брате-е-е!» було моєю останньою надією зупинити його. Але він не зупинився. І ті двоє теж. Коли я вибіг за ворота, Соломійки біля криниці вже не було.

– Будь ти проклятий, Каїне! Що ж ти наробив?! – у відчаї закричав я.

Троє відсахнулися від колодязя, повернулися до мене, дивилися осоловілими очима, з яких потроху вивітрювався хміль. Враз зірвалися, підскочили до мене, схопили, повалили на землю, вивернули руки, били ногами в живіт, під ребра, у голову, майже непритомного потягли до автомобіля. Мені було байдуже. Я не відчував болю. Те, що вогнем пекло в грудях і розривало серце, не мало ніякого стосунку до цих ударів чобітьми.

3

– Ну як ти, зеленоока? Подрімала трохи? Рука не затерпла, сумку тримаючи? Добре-добре, не буду. На ось, попий. Та не кривись, як середа на п’ятницю. Я знаю, що гірке, знаю. Сам же заварював цю гіркоту, поки ти спала, сім трав до неї вкинув і три корінчики додав. Пий-пий, не кривися. Не цукерками ж мені тебе лікувати. Може, скажеш щось? На душі полегшало б. Мовчиш, не хочеш. Значить, іще не час…

Мордовія, Явас, табір суворого режиму. Десять років від дзвінка до дзвінка. І десять років тільки думки про втечу. Тільки думки й жодного, навіть крихітного шансу.

З Мордовії мене етапували до Воркути й кинули до шахти. Місяць я придивлявся та прислухався, а тоді взявся за свій план. Заховався в шахті, дочекався, коли всі вийдуть на-гора, уночі прокрався на вагонетку з вугіллям, зав’язав обличчя хусткою, щоб вугільна курява не забила дихальні шляхи. Так і дістався до колії. Добре знав із попередніх спроб, що з товарняка на станції сходити не треба: там уже можуть чекати всюдисущі охоронці пекла. Якщо зістрибувати, то тільки між зупинками. Підкотився до краю платформи, присів, випльовуючи з бронхів густу чорноту й хапаючи ротом повітря, відштовхнувся ногами й стрибнув у невідомість.

Чорний-чорнющий, летів крізь чорну ніч. Летів так довго, ніби перелітав з одного світу до іншого. Легко, як ніж у масло, ввійшов у якусь податливу крижану субстанцію й захлинувся нею. Обпечене холодним вогнем тіло на мить зсудомилося, а тоді розпрямилося, зарухалося, забоблялося, інстинктивно намагаючись виборсатися на поверхню: поклик життя не давав мені перетворитися на бурульку. Я й не зразу второпав, що опинився у воді. Уже пізніше виявилося, що вистрибнув із товарняка на мосту через Печору. На тому самому, яким мене недавно везли до Воркути.

Це було так несправедливо й так жорстоко, що мені хотілося стрибнути назад у Печору й не випливати більше з її холодних вод.

Після крижаної купелі, якою закінчилася моя втеча з табору у Воркуті, я потрапив до кам’яного мішка – видовбаної в камені вузької ями. Мене кинули туди голим-голісіньким і залишили без їжі й води.

Це було не перше моє знайомство з камерою в камені. Але, здається, цього разу мене хотіли остаточно згноїти в ній. Тримали два тижні. Тюремники з нетерпінням позирали на моє перетворене на напівтруп висохле тіло, на порепані до крові вуста, запалі щоки, запалені очі: вони чекали мого кінця. Та коли один із них штовхнув мене носаком під ребро, я плюнув йому на чобіт. Плювка, щоправда, не вийшло: за спеченими гарячкою губами – тільки терпкий, висохлий язик.

У мене не було страху, бо мене вже ніхто ніде в цьому світі не чекав, мені не було кого втрачати… Моє життя належало тільки мені. Я міг робити з ним що заманеться: тремтіти над ним, як лихвар над золотом, розбити його, викинути, продати. Але я вибрав обмін – життя на кілька днів чи навіть годин або хвилин волі. Я заклався, не знаю, з ким саме – з Богом, архангелом Михаїлом чи сатаною, – але заклався, що не помру ні в кам’яному мішку, ні на табірних нарах, ні на каторжній роботі. Останній мій подих буде не в зоні. Я мусів виграти цей заклад. Мусів – і край! І це додавало сили моєму напівзруйнованому тілу.

Після Воркути мене перекидали з місця на місце, ніби зумисне, щоб не зорієнтувався й знову не вибрався. А може, була така інструкція в їхній системі. За час тривалих табірних мандрів я перетворився з юного наївного хлопця на посивілого мовчазного чоловіка з гострим, наче різьбленим із каменю, упертим профілем і затятим поглядом.

Уже таким я прибув до Архангельської області. Нове старе місце… Сюди колись мене доправили з рідних Залісців і викинули посеред ночі з товарняка на сніг, тут, під Сольвічегодськом, я втратив маму й сестру, звідси розпочалися мої невільницькі блукання. Тепер це місце стало для мене сьомим колом пекла. Але саме тут судилася мені зустріч, яка перевернула все моє життя.

Про дивного в’язня, перед яким навіть охорона часом навприсядки ходить, мені розповіли вже на третій день перебування в зоні.

– Шишка кремльовська, хрєн московський! – сердито сплюнув дебелий кримінальник. – Аплюсини й лимони, гад, жере. А в мене зуби від цинги ходором ходять.

Чоловік років п’ятдесяти в такій же, як у нас, арештантській робі, насмішкувато примружив виразні чорні очі.

– Приходь – поділюся. Тільки матюки із собою не бери – від них лимони скисають.

Паханова братва загула незадоволено: авжеж, у бараці живе, на табірних нарах, для виду в зоні горбатиться, але норми з нього не питають. А посилочки з Москви одна за одною – з книжечками, марципанами там всілякими, он знову цитрусові пахнуть, аж їм животи зводить. Начальство табірне зубами скрегоче, але кусьнути цабе московське боїться. Може, він марципанами своїми з ним, тобто начальством, ділиться?

Я спочатку не йняв віри почутому: мало що блатні говорять. У тому, що поважне цабе може потрапити за колючий дріт, нічого дивного. У цій країні падіння з висоти пташиного польоту прямісінько в болото було справою звичною. Бачив я таких. Мало хто з них витримував, мало хто виживав.

Мабуть, правду кажуть: що вище злетиш, то нижче падати й легше розбитися. Але щоб комусь у таборі дозволено було їсти апельсини й навіть замовляти книжки?.. Це вже щось із царини фантастики. Та коли почув, що той москвич дає читати свої книжки іншим, вирішив і собі спробувати: дуже вже хотілося почитати.

– А-а-а, той самий впертющий бігун! Чув, чув! – Він примружено подивився на мене й простягнув руку. – Олексій Каплер, Олексій Якович. Кажуть, ти з України. Не з Києва часом?

– Ні, з Волині.

– А я з Києва. – Він іще раз пройшовся по мені зацікавленими чіпкими очима.

Мені аж мулько стало від того прискіпливого погляду, що ніби оцінював мене, запитував, чого я вартий.

– Ну що ти ніяковієш, як засватана дівиця? – поплескав мене по плечу Каплер. – То в мене професійне: я ж кіно знімаю, сценарії пишу, одне слово, митець. От і придивляюся до людей – хто на яку роль більше підходить. Думаю, ти міг би головним героєм у моєму фільмі бути.

– Та куди вже мені до кіна… А ви з Києва, значить. Чого ж тоді вас шишкою кремлівською називають? – здивувався я.

– А вони так називають? От босота! Бачиш, яка історія, любий бігуне. На цей милий курорт із дротяними узорами й морозяними ваннами я справді прибув зі стольного града Москви. Але на білий світ з’явився в не менш стольному граді Києві. Мій батько був купцем першої гільдії. Купцем першої гільдії! Розумієш? О, це тобі не фунт родзинок. Може, якби не революція, якби більшовики не викоренили купецтво як клас, то і я став би таким же, як Яків Нафталієвич Каплер. Торгував би собі помаленьку, грошенята рахував, у гості до поважних людей ходив би. Але… Та це неважливо. Головне, що з торбами по світу я після революції не пішов. А чому не пішов? Бо в мене голова на плечах. Бачиш, який казанок? Ось так. Кругом якраз такий театр розігрувався… Уся країна – суцільна сцена. То куди ж мені було йти, як не на сцену? От і став артистом. У п’ятнадцять років мав уже в Києві свій театр «Арлекін». А потім подався в кіношники. Кіно – це зовсім нове мистецтво. Це така сила! Запам’ятай: за ним велике майбутнє. Кіно я й підкорив Москву. Ну, може, не всю, – хитро всміхнувся Каплер, – але кращу її половину, жіночу, точно. Чогось вони налетіли на мене, як мухи на мед. То що б ти хотів почитати?

– А що у вас є?

– Усе, крім посібника з організації втеч із таборів. Поки мені пошта такого ще не доставила, пропоную для початку почитати п’єси Шекспіра. Чув про такого? Читав щось?

– «Ромео і Джульєтту». Польською мовою…

– Польською? – здивувався Каплер.

А коли дізнався про книжки з маєтку Брагіцьких, іще раз пильно обкинув мене своїм чіпким поглядом.

– У мене російською. Думаю, розберешся.

Книжку я буквально «проковтнув» за два вечори. Удруге Каплер зустрів мене вже як давнього приятеля, чи, скоріше, як сина свого давнього приятеля. У цього харизматичного чоловіка й справді була неабияка голова на плечах – у неї запросто могли б вміститися кілька енциклопедій.

Був він і артистом, і режисером, і кінодраматургом, і сценаристом. Словом, відомий чоловік, популярний. Та й не тільки жінки його, видно, любили – влада теж полюбляла, інакше б не нагородила Сталінською премією. Звісно ж, за фільми, які прославляли ту саму владу. Тож мусіла вона берегти свого пестунчика як зіницю ока й не давати й порошинці впасти на його голову. Чого ж тоді звалилася на ту голову ціла брила кам’яна?

Виявилося, усе через кохання. Донька Сталіна Світлана так закохалася у свого кумира, відомого серцеїда й улюбленця багатьох «вершкових» москвичок, що голову втратила. Зате сам генсек знавіснів, коли дізнався про об’єкт її захоплення. «Та ти на себе в дзеркало подивися! Потрібна ти йому! А як уже так закортіло в когось закохатися, то могла б собі росіянина знайти, а не жида!» Сталін ненавидів євреїв. До того ж вважав, що Каплер тільки захопився його Світланою, але ніколи її по-справжньому не покохає, а це боляче било по хворобливому самолюбству кормчого. Він був переконаний, що цей роман його доньки з Каплером наче пляма від бульйону на його генсеківському френчі.

Щоб раз і назавжди покінчити з цим, Сталін нічого нового вигадувати не став, а зробив те, що звик робити з усіма неугодними, – відправив доньчиного кумира на північні простори СРСР, щоб не морочив їй серце, а йому – голову. Але слідом за суворим рішенням Сталіна надійшла до табору вказівка не забувати, що це не звичайний в’язень, що за ним у зоряній Москві сохне сама Світлана Йосипівна, тож опальному лауреатові Сталінської премії має бути чимало дозволено.

Може, і справді в серці Каплера віднаходило якийсь відгук те, що я також з України, де народився й він. А може, зацікавив я його своєю любов’ю до книжок. Як би там не було, а взявся він учити мене всього, що знав сам. Знав він багато, але не покладався тільки на свою пам’ять – замовляв у Москві книжки. І наука в таборі просувалася темпами – куди там університетським! Антична і європейська література, історія й зокрема історія культури, психологія творчості, кінодраматургія, режисура… Усе це мій молодий мозок, нагло відлучений від навчання й спраглий до знань, жадібно вбирав у себе, як суха губка – вологу.

– Вийдеш на волю, приїжджай до Москви – я тебе до свого інституту влаштую, будеш кіно знімати чи сценаристом або актором станеш. А як не буде мене в Москві… Всяке може трапитися… Усе одно поступай вчитися. Ти маєш і розум, і характер. Запам’ятай: освіта дає людині відчуття свободи. А вчитися тобі після нашого табірного університету буде дуже легко, – сказав він якось після чергового заняття.

Сказав і загадково всміхнувся. Дивно так усміхнувся. Ніби задумав щось, але не знав, як той задум складеться. Та й хто там міг достеменно знати, яким боком повернеться його доля, чим завершиться день нинішній, що буде завтра й де він опиниться післязавтра.

Той вечір я майже не запам’ятав. Марив у тифозній гарячці. Епідемія вже забрала кілька десятків ув’язнених, але я мусів вижити. Мусів, бо не міг померти в неволі. Не міг! Я ж заклався, я ж… Навіть у ті короткі миті, коли язики вогневиці трохи спадали з мого розпеченого тіла і я виринав із небуття, насамперед чіплявся за думку про те, що не можу так закінчити життя. Ні! Ні! Ні! Нізащо! Мене рятували всім селом: припливали на червоних хвилях марень тато й мама, Соломійка й Марійка, родичі й сусіди, припливали з цього й з того світу, змочували мої спечені вуста криничною водою, обкладали мене від голови до п’ят прохолодним капустяним листям і подорожниками. Жар спадав, я знову приходив до тями й уперто повторював, що не можу, нізащо не можу померти тут, у цьому смердючому бараці за колючим дротом.

Одного разу крізь жовтий туман, що огортав мене з усіх боків, побачив Каплера й шпитального лікаря Рихтицького. Каплер про щось просив Рихтицького. Здається, щоб він потурбувався про мене, зробив для його табірного студента щось таке, що той мав зробити для самого Каплера.

Мені було байдуже, що має зробити Рихтицький. Я переймався куди важливішою справою: вижити, вижити і втекти, а вже тоді можна й померти. Коли ж нарешті зовсім випірнув із гарячки, геть змордований хворобою, Каплера в таборі вже не було. Залишилися тільки кілька стосів книжок і записка: «А. Горничу. Мене забирають. Сподіваюся, що на волю. Книжки лишаю тобі. Найперше рекомендую прочитати Шекспіра. Не зупиняйся: учися далі, читай. І не забудь: освіченість дає відчуття свободи. Довірся лікареві Р. Він допоможе тобі».

Шекспіра я вже перечитав разів три. Що тоді означає ця рекомендація?

Тижні за два, проходячи після лісоповалу біля шпиталю, я побачив крізь заґратоване віконечко Рихтицького. Той махнув рукою й приклав пальця до вуст: мовляв, зайди, але обережно. Біля дверей лікаря сиділо троє чоловіків у робах і один у солдатському однострої – вочевидь, наглядач супроводжував занедужалих в’язнів. Я для годиться закашлявся, присів і став чекати.

Рихтицький був із репресованих. У таборах бракувало кваліфікованих медиків, тому нерідко в шпитальних кабінетах можна було побачити неблагонадійних у білих халатах. Вони почувалися не набагато вільніше й ситніше, ніж ми. Табірне керівництво з недовірою ставилося до них, плювати йому було з високих сторожових вишок на те, як ті живуть і що їдять. Чимало таких лікарів, ослаблених холодом і недоїданням, підчіплювали невиліковні хвороби від своїх пацієнтів і самі ставали смертниками. Неважко було здогадатися, що Рихтицький також уже недалеко від фатальної межі. Обличчя аж сіре, щоки запали, під очима чорні кола, груди роздирає сухий кашель. Він похапцем узяв мене за плечі, повернув обличчям до віконця, ткнув під лопатки фонендоскоп і зашепотів:

– Завтра тебе переводять. Куди – не знаю. Але вже є список тих, кого етапують звідси. Я повинен був дати довідку, що ти вже видужав після тифу й годишся для етапу. Вибачай, мусів. Мене Олексій Якович про дещо просив. Я обіцяв, але вже не встигну. На жаль. Чекав, коли ти зовсім оклигаєш. Може, на новому місці тобі вдасться. – І вже голосно: – Тут Олексій Якович дав мені одну книжку почитати, казав, що ти її ще не читав, просив передати її тобі. Бачиш, навіть дарчий напис для тебе. Це п’єси Шекспіра. «Ромео і Джульєтта», «Гамлет», «Король Лір»… Дуже цікаво. Обов’язково прочитай! Ну, будь здоровий і не кашляй! – І знову пошепки: – Під форзацем… На обох палітурках… Обережно… Не забудь…

Уранці мене етапували. Знову Мордовія. Робота на лісоповалі. Привіз із собою торбу книжок. А серед них кілька крупних купюр. Вочевидь, гроші, сховані в томику Шекспіра, були призначені для Рихтицького як плата за якусь послугу, найімовірніше, за організацію втечі. Але лікар не встиг виконати обіцяне, а сумління не дозволило привласнити чужі гроші. Утім, він уже відчував, що скоро перебереться туди, де гроші не мають абсолютно ніякого значення. А от мені вони могли стати у великій пригоді. Я знову зібрався тікати.

Втеча з табору – справа майже безнадійна. Та ще й узимку. Але я вирішив: пан або пропав – виберу день, коли падатиме сніг, пробиратимуся через ліс, добре б у тайзі пересидіти період активних пошуків, а тоді вийти до колії. Але потрібен провідник, який би, по-перше, знав місцевість, а по-друге, допоміг із запасом харчів, без яких цей план коту під хвіст.

На лісоповалі працювали кілька демобілізованих солдатів, які проходили службу в цих краях і залишилися, щоб заробити трохи грошей. Вони жили поза зоною, мали щотижня один вихідний день. Серед них і треба було шукати потрібну людину. Посередником став один із кримінальників, який узявся також дістати сухарі та консерви – він мав зв’язки з охороною і без проблем, але за певну мзду постійно доправляв у зону махорку, цигарки, їжу й навіть спиртне.

Уранці на місці вирубки почувся такий розпачливий крик, наче когось різонуло бензопилкою. Охорона миттю кинулася до потеріплого. Лише на кілька хвилин. Але мені цього було досить, щоб заховатися за деревами й зникнути з лісоповалу. Солдат чекав на мене в домовленому місці, метрів за двісті, з двома парами лиж і полотняним наплічником із харчами. Він біг попереду легко, як лісовий звір, його молоде натреноване тіло не знало втоми. Я ледве встигав за ним: бозна-коли востаннє ходив на лижах, та й ослаб після тифу. Але без лиж про втечу звідси годі було й думати. Сніг уже третій день поспіль сипав як із рукава. Снігопад перетворювався на завірюху. Те що треба!

Під вечір ми дісталися до засипаної снігом лісової хижки. Розпалювати грубку не стали: хоч і сніжило, але я боявся, що дим може виказати нашу схованку. З’їли консерву, по скибці хліба, випили талого снігу й лягли спати. На світанку провідник мав провести мене далі, в іншу лісничівку, зорієнтувати на залізничну колію й повернутися, узявши другу половину обіцяної плати.

Стомлений денним переходом, я заснув, наче в криницю впав. Прокинувся опівночі. Щось розбудило мене, ніби якийсь дзвіночок у мозку сигнал подав і зразу ж розчинився в тиші. Ця тиша, якась така абсолютна, віковічна, як до сотворення світу, мов обценьками, стискала голову, та так міцно, що, здавалося, ось-ось вухами кров бризне. Голова розколювалася від болю. У хижці не було нікого. Серце затріпотіло від тривожного передчуття. Я потягнувся за наплічником із консервами й сухарями, якого поклав біля голови, але його на місці не було. Засунув руку у внутрішню кишеню, де заховав гроші, – порожньо. Намацав у кишені штанів коробочку із сірниками, черкнув: маленький язичок вогню на мить освітив порожню хижку – у ній ні провідника, ні наплічника, ні лиж. Я зірвався на ноги, з усієї сили штовхнув двері, упав на коліна: слід від лиж починався біля самого порога й губився в лісі.

Якби той юда не вкрав мої лижі, я міг би спробувати й самостійно дістатися, куди намірився: залишатися без їжі не вперше, а води навколо он скільки – розтоплюй сніг і пий. Але без снігоходів далеко не зайдеш. Холод уже пробирався до кісток. Я мусів щось робити: чи запалювати вогонь і чекати або переслідувачів, або голодної смерті, чи вирушати в дорогу, іти й зігріватися власним теплом та хоча б крихітною надією вирватися з пастки, у яку так необачно потрапив. Вибрав друге. Відірвав від дверей хижки дві дошки, трохи відшліфував їх бруском, яким наточував бритву для гоління, прив’язав свої чудо-лижі до підошов валянок і пішов.

Я таки дійшов до колії. Аж на п’ятий день. Там мене, обмерзлого й виснаженого, підібрали й відправили до шпиталю. Праву ногу вдалося врятувати, а на лівій, у яку через дірку у валянку постійно набивався сніг, ампутували всі пальці. А потім був ще й карцер. А вже опісля – Колима. Звідти, сказали, ще ніхто не втік. Ніхто!

Але завжди знаходиться хтось, хто робить те, що досі не вдавалося нікому…

4

– Прокинулась? От і добре. Може, щось скажеш? Хоча б як звати тебе, зеленоока? Гаразд, мовчи. Не бійся: ніхто не знає, що ти тут. Якби знали, то уже прийшли б. Бач, сіріти починає, ніч минає. На що ти так дивишся? А-а-а, то моя ікона. Дивуєшся, що на іконі обличчя евенка? А хіба хтось зустрічав Бога й знає достеменно, яке в нього обличчя? Я бачив його таким… Не віриш? А ти повір. Бог приходив до мене в образі евенка, коли життя моє висіло на волосині. І та волосина втримала мене, такого довготелесого. Втримала, бо Він наказав.

А на другій картині сопка. Гарна, еге ж? Ніби вулкан, що тільки-но прокинувся від тривалого сну й ось-ось закипить, вибухне, вивергне магму, затопить нею все навколо. А під сопкою осінь. Колимська осінь. Ото модрини. Бачиш, як палахкотять, ніби вогняні язики до неба тягнуться. Якби сам не бачив, не повірив би, що хвоя може бути такою мідно-золотою. Але вона на модринах справді така, і опадає, як у нас – листя на дубах і тополях. Ти цього не знала?

Мовчиш. Ну то слухай. Бог любить красу, Він кожен куточок землі нею наділив. Щоб ми дивилися й самі до тієї краси тягнулися, вищими ставали. Навіть Колима… Прибув я туди невільником, арештантом, а став вільною людиною. Так буває: здається, що вже всьому кінець, що це твій останній глухий кут, з якого ніколи не вибратися, та раптом усе так повернеться… Ніби хтось переставить усе у твоєму житті, як фігури на шаховій дошці. Ти робиш шах і мат – і король у твоїй руці.

Ікону я написав уже пізніше, після Колими. І сопку теж із пам’яті малював. Сам не знаю, як воно так вийшло: ніколи про малярство й не мріяв. А якогось дня ніби чиясь рука моєю повела, і те, що було в пам’яті, на полотно зійшло. Значить, потрібно це було. Та ти не дивися на мене так – не божевільний я. А мо’, і справді трохи… Та ми всі в Божій волі. Ти теж… Тепер-от лежиш і мовчиш. Мовчи. І дивися на картину. Казав мені той старий евенк, що коли довго дивитися на сопки, то можна зцілитися. Дивний евенк. Приїжджав верхи на олені з бубном за плечима, і завжди так несподівано, наче він дух тайговий, що мандрував між видимим і невидимим світами, виринаючи то в одному, то в другому.

Називав себе «білим» шаманом і нащадком Бомбогора. Чула про такого? Був колись, здається, у сімнадцятому столітті, вождь Бомбогор, він очолював евенкійські племена, які боролися за свої права й незалежність. Розповідав про білого Ворона, який розфарбував увесь світ, а сам став чорним; про Світову ріку, що тече з верхнього світу в нижній; про звіра, який вмирає й воскресає. А ще – про стійбище на озері Єромо, де він народився. І як у тайзі зустрівся віч-на-віч із ведмедем, але той його не зачепив, бо ж ведмідь – то заступник шамана. І як на Чукотці спіймав тюленя. Найбільше ж говорив про сопки – що не може без них, сняться вони йому, заради них на Колиму вертається. Восени, коли палають сопки золотим вогнем, сідає він на свого оленя й у супроводі двох білих псів приїжджає до них.

Іноді цілий день міг отак сидіти й дивитися, дивитися, дивитися… Казав, камлає. Камлання – це встановлення зв’язку шамана з надприродною силою, магія спілкування з природою. У такі дні від нього, бувало, і слова не почуєш. Звали його Аліт. А скільки йому років було, навіть він сам не знав. Мені чомусь здавалося, що Аліт від сотворіння світу кочує тайгою й тундрою, видимими й невидимими світами, Світовою рікою… Вічний кочівник. Вічний евенк, який любив усе на світі. Усе, крім рудні. Казав, зло на його землі почалося, як ті копальні з’явилися, як приїхали чужі люди й стали золото шукати. Бо не те люди шукають. І не там.

Ти дивися, дивися! Бачиш, яка гарна Колима! Бачиш яка!.. А будь вона…

Я знав, що мене доправляють на рудню «Сєвєровостокзолота» МПЦ СРСР. На цій колимській копальні мені присудили прожити ще десять років. У те, що я їх справді проживу, не вірив ніхто, насамперед ті, хто вибрав мені це місце спецпоселення після табірної зони.

Я уявлення не мав, яка вона, Колима. Коли гвинтокрил перед приземленням закружляв, а тоді почав спускатися, там, унизу, на землі, щось наче спалахнуло під осіннім сонцем. Я подумав, що то золота руда. Але якби золото лежало отак-от на поверхні, то навіщо б тоді рили ті кляті копальні, у які ще з часів царату почали заганяти приречених? А може, то внизу рудіє пожежа, у яку мене зараз викинуть із холодного черева цього пошарпаного гвинтокрила?

Виявилося, то мідно золотіли модрини. А в мене перед очима жовто пливли кола, як відблиски модринового марева. Гидко піднуджувало. Мабуть, через голод. Я з’їв свою останню суху пайку – кусень черствого хліба впереміш із тирсою й хвіст гнилої прив’яленої рибини – ще за два дні до Магадана, куди мене доправили етапом. І ось іще кілька годин цього калатання в повітрі, цього зависання між хмарами й лісотундрою. Нарешті земля. Нарешті. Ступив на неї правою ногою, зціпивши зуби, підтягнув ліву, закинув на спину наплічника з книжками та зміною білизни.

– Туди! – показав короткопалою долонею конвоїр, що ледь діставав мені до плеча. – Ні, здається, туди.

– Та куди не підемо, то на якусь рудню потрапимо, – сказав я, ледве стримуючи блювоту. – Хіба тут є ще щось, крім них…

– Ох які ми умні-розумні! Розпатякався, зеку. Думаєш, на курорт після табору приїхав? Полазиш тут кротом місяць-другий – захочеш гопки скакати назад до табору. Та тут здоров’яки вільнонаймані за півроку копита відкидають, а ти… Самі ребра й шкіра. Тобі давно не місце на цьому світі. Ну, ать-два, мать твою. Зараз начальство, адміністрація то єсть, тебе оприділить.

Начальство рудні імені Олександра Матросова оприділило мене, доправленого на Колиму для спецпоселення з Мордовського табору, прохідником підземної ділянки – закладати вибухівку для підривних робіт, перевіряти ходи, у яких іще тільки збиралися добувати руду.

Перший спуск у шахту. На-гора бригада вільнонайманих: слов’яни, грузини, прибалти, навіть кілька якутів… На обвітрених, карбованих морозами й рудим порохом чоловічих обличчях легко читається стаж їхнього перебування на цьому каторжному промислі. Хтось іще тільки почав втрачати рум’янець і молоду свіжість шкіри – отже, нещодавно потрапив сюди, певно, проштрафився добряче й вибрав копальні Колими замість тюрми. А хтось уже так наковтався того важкого пороху рудні, що ось-ось поповнить розряд силікозників[6] – кандидатів у смертники. Розглядають мене, як ведмедя в цирку.

– Ди-но, ди-но, Василю, який довготелесий, та ще й шкутильгає! Хіба ж таких можна в шахту? Та він же більше тижня не витримає! – щиро дивується круглолиций веснянкуватий хлопчина з наївними очима селюка.

– Тримай язика за зубами, – суворо наказує старший, мабуть, бригадир. – І зарубайте на своїх носах усі: до цього політічеського ні на крок. Нєльзя! Даже якби він здихав… Ми бригада комуністічєского труда. Хтось один проштрафиться – усім прогресивку знімуть. І званіє ударників тю-тю…

Веснянкуватий хлопчина винувато відводить співчутливий погляд від мене. Хтось опускає очі. Хтось дурнувато сміється:

– А на хрєна він нам, щоб ми до нього підходили! Нас політіка не касається! Ми рабочіє.

– Це не просто політічєській – він іще й погані стішки пише, – суворо кидає мені в спину бригадир голосом посвяченого в начальницькі таємниці, недоступні простим смертним.

Я працював уже п’ятий місяць. Стиснувши зуби, тягнув за собою безпалу ліву ногу, пробирався темними штреками, закладав вибухівку. Знав, що за інструкцією повинен мати напарника для підстраховки. Але хто тут дотримувався інструкції? Хто тут збирався підстраховувати політичного, викресленого зі списку живих іще того самого дня, коли гвинтокрил викинув мене на цю руду холодну землю? Усе частіше ловив здивовані погляди: як, ця сухоребра здихля й досі тримається? Коли ж він нарешті віддасть Богові душу? Здається, я когось дуже дратував своєю впертою живучістю.

Спускався в шахту один. Кілька разів ледь не задихнувся газом, що скупчувався в окремих місцях підземелля, як у балонах. Двічі згори падала порода, і заколи[7] тільки якимось чудом не розчавили, не перетворили мене на шматок кривавого м’яса – лише проорали своїми гострими краями криваві борозни на плечах.

Мене посилали на найнебезпечніші ділянки. Та чи й були тут безпечні? Десь поруч молоді чоловіки, переважно українці-західняки, безпаспортні втікачі з колгоспів, яким пригрозили: «Або в’язниця, або вербовка на Колиму», – бурили вертикальні штреки, орудували п’ятдесятикілограмовими молотами та дев’яностокілограмовими штангами. Коли бурили «вікна», порохова завіса стояла така, що один одного не бачили, марлеві пов’язки вже за півгодини ставали мокрими, потім наче зцементовувались так, що ні вдихнути, ні видихнути. Тож їх ніхто й не одягав – працювали без захисту.

Скільки тих, хто харкав кров’ю, поховала ця холодна земля! Скільком поламано ребра, руки й ноги під час обвалів! Нещасні раби з бригади комуністичної праці, які сахалися від мене, «політіческого», як від чуми. А я завжди один, завжди один. І під землею, і на землі. Хтось би вовком завив від того. А я після табірних бараків, набитих людьми, як іржаві консервні бляшанки – тюлькою, сприймав самотність свого бараку як благо. Я полюбив її. На самоті добре думалося. І навіть потроху римувалося.

Але скоро я відчув: колимські стражі не тільки стежили за мною зовні – вони намагалися пробратися в мій мозок, якимось чином прочитували мої думки. Ось і цю, про самотність як благо, прочитали. І зразу ж відреагували. О ні, вони не могли дозволити мені таке задоволення – тішитися самотністю. Я повинен був страждати, мучитися щохвилини, щосекунди. Невдовзі в мою барачну клітку підсадили кількох чи то алкоголіків, чи кримінальників, чи провокаторів. Вони доводили мене до сказу своїм нахабним намаганням втягнути у свою компанію, підпоїти, спровокувати бійку. Тепер мені не хотілося повертатися в барак. Навіть у цьому страшному підземеллі було краще, ніж там, нагорі.

Натреноване вухо за соту частку секунди спіймало загрозливий звук над головою. Я рвонувся назад, але ліва нога не встигла за тілом. Густа темрява вдарила мене по голові й відкинула в чорну німоту.

– Авелю, подивися на мене!

Чий це голос? Я намагаюся розплющити очі. Але повіки такі важкі, що навіть ворухнути ними не міг, не те що підняти.

– Авелю, ти бачиш мене?

Я напружився. Дивно, очі мої заплющені, але я бачив того, хто до мене звертався. Чоловік у сліпучо-білому одязі стояв метрів за п’ятдесят, на виході з підземелля, і простягав до мене руки. Зверху в тунель проникало сонячне світло. Але обличчя чоловіка не видно було: воно ховалося під білим каптуром, з-під якого на груди спадало волосся.

– Господи, це ти? – видихнув я.

– Я, Авелю.

– Але я не Авель, Господи! Я Авдій, Авдій Горнич.

– Мені краще відомо, хто ти. Підводься!

– Я не можу.

– Можеш! Можеш! Підводься!

– Але мене вбили, Господи! Я мертвий.

– Тут я вирішую, хто мертвий, а хто живий. Я, а не вони. Вставай. Іди сюди, Авелю! За мною йди! Наказую!

Я намагався виконати наказ, але повіки не піднімалися, тіло не слухалося. Ще раз… Ще… І ще… Щось сліпучо-біле кресонуло по правій зіниці. З-під повіки викотилася сльоза. Ще одна. І ще. Сльози стікали обличчям, скапували в ліве вухо.

– Молодца! Молодца, Авель. Моя знала, моя казала: ти олень, ти живучий олень… Його дух не покине твоя…

Хтось нахилився наді мною, торкнувся чола, витер з обличчя сльози чи, може, кіптяву. Аліт! Евенк! Маленький дивний евенк! Вічний кочівник із непереборною потребою мандрів, яка змушує його пробиратися від Якутії до Колими, від Колими до Чукотки. І скрізь у нього є хтось, з ким йому треба просто помовчати, і скрізь його чекає хтось, кого треба пригостити смачним дуктемі[8] з риб’ячого мяса та борошна з риб’ячих кісток.

За місяць до того, коли я вже знемагав від надривного кашлю, що висотав із мене всі сили й почав окроплювати кров’ю сіре харкотиння, перемішане з рудою підземною кіптявою, привіз мені вічний евенк слоїчок песцевого смальцю і якусь густу настоянку з тайгових корінців і трав. І звідки він знав, що худющий довготелесий спецпоселенець, якого він уперто називав Авелем, заходиться від кашлю? Не міг же він чути оте моє бухикання в тайзі, долаючи десятки кілометрів на своєму олені. Чи все-таки міг?

Після тієї його настоянки поплив я кудись на гарячих хвилях, поплив туди, де переплелися й аромати незнайомих трав, і запах шкур та хутра, і глухі звуки бубна, у який бив евенк, кружляючи навколо мене в шаманському танку й усе більше впадаючи в транс. Крізь ту суміш запахів і звуків пробрався я в царство міцного й спокійного сну, після якого ніби заново на світ народився.

Я знав, що каральна система залучала північних жителів до виловлювання в лісах політичних утікачів із таборів, оплачувала ці юдині послуги грошима і ящиками горілки, деморалізуючи й споюючи таким чином місцеве населення. Але знав я й те, що є люди, які не вписуються в залізну схему системи, які не піддаються її безбожним законам, залишаючись поза нею й над нею. Вони витворюють свій духовний світ і живуть за своїми законами. Як отой залізничний контролер під Москвою, як цей мандрівний евенк, дивний «білий» шаман.

Аліт учив мене довго дивитися на золоті сопки, угадувати за шурхотінням модрин погоду, мовчати й слухати голос Півночі, звільняти душу від болю й вбирати енергію природи. Я дивувався: чого цей північний чоловічок, наче випірнувши одного замороженого вечора з білого безмежжя чужинської землі, так прикипів до мене? Зі звичайного людського співчуття й милосердя, якого вже давно не стало в цьому каторжному місці? З якогось незбагненного відчуття рідкісної на цій планеті спорідненості душ? Але хто простягнув між нами, досі не знайомими, цю невидиму ниточку спорідненості? Хто зв’язав непояснимими узами двох чоловіків із різних куточків Землі, з різних культур і традицій? Може, цей евенк – Божий посланець? А може, сам Бог у тілі маленького евенка приходить до мене в ті хвилини, коли моє терпіння доходить до межі, а життя передчасно зависає на волосині?..

Ось він знову тут. Чому? Як він дізнався? Як тут опинився? Як дістав мене, вмираючого невільника, з-під землі? Може, вибухом газу мене викинуло на поверхню, а евенк якраз випадково проходив і?.. Але я давно не вірив у такі випадковості. Десь там, над нами, ці випадковості давно сплановані й припасовані до наших ліній життя.

– Моя твоя не покине! Тримайся!

Евенк узяв мене попід пахви, підняв. Моє понівечене тіло, що досі не подавало жодних ознак життя, пронизав гострий біль – від чола до пальців правої ноги – і я провалився в чорну німоту. Скільки там перебував, не знаю. Прокинувся від якогось блаженного заколисування. Ніби соснове ліжечко-колиска, яке змайстрував тато й розмалювала старша сестра, тихесенько погойдується й поскрипує на новенькій підлозі. Вліво-вправо, вгору-вниз… Вліво-вправо, вгору-вниз… І цей такий знайомий запах соснової живиці… Тільки маминого голосу не чути. Хто ж тоді мене колише? Хто? Мені стало тривожно й цікаво. Повільно розплющив око, тільки праве, бо на ліве ніби хтось гирю поставив і її ніяк не зрушити.

Спочатку погляд потонув у чомусь безформному, молочно-сірому. Тоді повільно піднявся вгору й зачепився за зоряне небо. Це ж ніч, чомусь страшенно зрадів я, це ж зоряна ніч! І одразу ж згадав: ніч не в моїх рідних Залісцях, а на Колимі. Ледь помітні синювато-жовті хвилі накотилися з-за голови, пронизали темряву, освітили небо. «Це далекі відблиски північного сяйва», – здогадався я.

Нарешті мій погляд наштовхнувся на білі крони дерев. Вони зникали, з’являлися, миготіли й змінювалися, ніби картинки в калейдоскопі. Унизу, під головою, поскрипував сніг. Тілу стало тепло й боляче, тільки лівої ноги я й досі зовсім не відчував. Намагався поворухнути нею, щоб пересвідчитися, що вона таки є – хай обморожена, покалічена, але є. Не чути. Зовсім… Крізь тонкий аромат живиці пробивався густий запах оленячих шкур. Зрештою він переміг і повністю заповнив мої бронхи й легені.

Попереду погавкували собаки. Я не знав, чи це вони мене везуть, чи, може, просто біжать за евенковим оленем, запряженим у сани. Але то не так важливо. Головне – я живий, я вдихаю аромат снігу й хвої, хутра й шкур, оленячий піт і морозяний вітер. Я їду. Куди? У царство духів? До гирла Світової ріки? Та куди завгодно! Головне – подалі від своєї підземної тюрми. Яке блаженство! Гострий біль ввірвався в це блаженство, мов кульова блискавка у відчинене вікно, і вибухнув. Але я вже втік від нього – занурився в теплу темряву забуття, як немовля у купіль.

Прокинувся від вогню, що палахкотів поруч, від якихось дивних гортанних звуків, від ударів бубна. Над головою зведена в конус похила площина чуму. Над самісіньким моїм обличчям кругле вилицювате лице старої жінки з розтріпаним сивим волоссям; вона щось шепоче, примовляє незнайомою мовою, робить різкі рухи, змахує руками. За нею стоять двоє дівчаток-якуток. Жінка проводить долонями по моєму скутому болем тілу, складає мої потрощені кістки, як розсипану на піску мозаїку. Кульова блискавка знову вибухає під черепом, і я вкотре рятуюся пірнанням у літепло. Мамин голос заколисує біль, заспокоює:

– Ходить сон коло вікон.

А дрімота – коло плоту…

А-а-а… А-а-а…

– Спи, Авелю, спи. Сон допомагає. Сон – це найкращі ліки.

Соснова люля знову погойдується. Вліво-вправо, вгору-вниз… Вліво-вправо, вгору-вниз… Поскрипує підлога. Ні, це не підлога. Це сніг. Сніг? Чому під колискою сніг?

Я розплющив очі. Тепер уже обома побачив небо. Дерев не було. Зате кольорові пасма Північного сяйва тепер яскравіші. Отже, я знову їду в тому ж напрямку – туди, де Північне сяйво виривається з надр Полярної ночі. Туди, куди мене покликав Всевишній з обличчям маленького евенка, «білого» шамана.

Від ночі день, як олень, утікає.

Кричать услід модринові гаї.

Усе міняється, й нічого не минає.

Все на круги повернеться свої…

Чиї це рядки? Де я їх чув? Хто мені їх нашептав? А-а-а… У бараці… Уночі… Коли місяць пробивався знадвору крізь ласиці[9] на вікні… І хтось, худющий, блідий і змучений кашлем, дивився на мене із замороженого скла печальними й затятими очима. Дивився й ледь чутно вимовляв пошерхлими вустами рядки, що приходили невідь звідки й чому. Хтось, хто ще недавно був прохідником рудні імені Олександра Матросова… Хтось дуже небезпечний для бригади комуністичної праці… Завжди самотній… Завжди готовий до втечі… Як же його звати? Авдій… Авдій? Чи Авель?.. Зрештою, яке це має значення?.. Авдій… Авель…

Усе міняється, й нічого не минає…

Все на круги повернеться свої…

– Ну от я й повернувся. Мусів побачити свої Залісці. І ту криницю. І її могилку… А знаєш, що я оце подумав? Це Всевишній послав мене, Авеля, сюди, щоб урятувати тебе, зеленоока. Так, як колись послав мандрівного евенка до мене. Уже ранок просіюється крізь скло, зараз ти прокинешся. І, може, у цьому й буде головний сенс мого повернення.

Та чого ж ти так вчепилася в ту торбу? Що там у тебе? Дай-но подивитися. Раптом хоч якийсь документик знайду. Так-с, косметичка, гаманець, хусточка… Підзорна труба? Навіщо вона тобі? А-а-а, це ж креслярський футляр. То, може, ти на інженера вчишся? Професія зараз, як кажуть, не вельми престижна, але, думаю, скоро настане час, коли на інженерів буде великий попит. Отож ти не помилилася. А тут? Що це? Зошит із конспектами? Ні, не конспекти, скоріше щоденник. Точно щоденник. Ого-го, скільки писано-переписано! Що ж ти, зеленоока, пережити мала, щоб стільки паперу списати?

ІІ. Янгол у сірому

1

Цей чоловік із рубцем над лівим оком сказав, що його звати Авелем. А мене? Як не силкуюся, а пригадати не можу. Тому й вдаю, що сплю. Бо що я йому скажу? Що з мене хтось витрусив усеньку пам’ять, як борошно з решета? Ось закінчиться ніч, і все в моїй голові налагодиться. Мусить налагодитися. А поки що вона розколюється від болю. Що то за зошит в Авелевих руках? Десь я такий уже бачила – синій із білими хмаринками по верхньому краю. Дивно, імені свого пригадати не можу, а зошита впізнала…

«Олена Василівна вигукнула: “Ой, яка лялечка! Справжня Барбі!” Бабуся аж заплакала: “Янгелятко! Янгеляточко!” Не знаю, що всім більше сподобалося: мої білі кучерики, сукенка чи вірші. Думаю, що сукенка. Вона така блакитна й розкішна, з великим бантом на спинці, як у Мальвіни. Цю сукенку тьотя Оля, мамина подруга, привезла аж із Німеччини. Мама каже, вона там знайшла собі багатого німця й тепер може всім робити гарні подарунки. А кучерики в мене не білі. То їх мамуся так вибілила перекисом водню, щоб я була більше на неї схожа. І публіка, каже мама, більше полюбляє білявочок. Мені плескали в долоні довго-довго, довше за всіх…»

«Я повернулася з обласного конкурсу. Там мені подарували великого кота Матроскіна. Насправді це не кіт, а м’яка іграшка. Її скопіювали з кота Матроскіна з мультфільму про Простоквашино. І ще я привезла диплом за перше місце в поетичному конкурсі. Я читала, як справжня артистка. Мене, маму й Матроскіна сфоткали для газети. І вірші взяли. Сказали, що надрукують, бо, як для четвертокласниці, це дуже серйозні вірші. На конкурсі також говорили, що я подаю великі надії».

«Мама купила аж двадцять газет. Роздала їх усім своїм знайомим. Олена Василівна сказала, що я мамина копія й справжній талант. Мама дуже тішиться. І бабуся також».

«І чого я весь час щось малякаю? Навіть на уроці часом замість того, щоб писати, ручкою малюю. Олена Василівна сказала мамі, що мене треба було б записати до художньої школи. Мама спочатку страшенно засмутилася, а тоді розсердилася й сказала: “Нізащо! Тільки через мій труп!” Я не хочу через мамин труп! Труп – це коли помирають. А я не хочу, щоб мама померла. А мамуся дуже не хоче, щоб я калякала-малякала все життя, як мій тато. Тато – художник-невдаха. Він живе в іншому місті, там, де мама колись навчалася. У нього навіть своєї квартири немає, тільки майстерня в якомусь підвалі. Хіба бувають художні майстерні в підвалах? Мама каже, що так, і він у ній не тільки малює, але й живе. А ще тато й пальцем не ворухнув для мого виховання. У мені мамині гени, а не татові. Тому вона й не хоче записувати мене до художньої школи. Я буду поетесою».

«Який сором! Я збилася… Збилася…. Збилася… Читала вірш і раптом забула слово. Воно випурхнуло з пам’яті, як горобець – із кубелечка. Залишилася тільки чорна холодна дірочка страху в голові. Який сором!.. Ми з мамою на тиждень їздили до Туреччини. За туристичною путівкою. Бо в туристичній фірмі працює тато маминої студентки. Цей вірш про враження від поїздки. Мама каже, що мандрівки завжди повинні надихати поетів на створення нових віршів.

І от я збилася. Усі дивилися на мене, а я мовчала. Бридкі холодні краплі поту повзли спиною, як слимаки, я навіть відчувала, як між моїми ребрами залишаються крапельки слимачого слизу. Мені здавалося, що завіса зараз упаде на мою діряву голову, сцена провалиться, а глядачі засміють мене, затупають ногами. І тоді я заплющила очі, набрала повні легені повітря й продекламувала наугад. “Кипариси, як храми величні, / нам з тобою назустріч біжать. / Крізь чалму на дівочому личку / карі очі, як зорі, горять”. Хтось у залі противно хіхікнув, хтось голосно засміявся. Мамині вуста стали тонкими, як лезо бритвочки, якою я підстругую олівці. Такими вони стають, коли вона дуже-дуже гнівається.

Вона так старається для мене, так пишається мною. А я… Я така дурепа, сплутала чалму з чадрою. Сплутала… Сплутала, бо й не знала, що вони означають, ці слова, і чим відрізняються. Який сором! Я не спала цілу ніч. Подушка мокра від сліз».

«Я записалася в літературну студію. Її веде колишній мамин учитель із коледжу. Іван Якович сказав, що пам’ятає, як вона ходила до поетичного гуртка: він уже тоді ним керував. Боже, який же він старий! Учора Іван Якович попросив мене залишитися. Поклав переді мною аркуш паперу й сказав: “Заримуй вісім рядків про зиму”. Я дуже люблю писати про те, що мені подобається. Просто писати. Але ці рими… Кляті рими… Кляті рими… Учитель довго дивився на мене, зрештою зітхнув: “Нещасна дитина!” Дивно, чому це я нещасна?»

«У мене з’явився тато. Ні, не справжній, не той, що обіцяв стати знаменитим, а став невдахою й живе у своїй художній майстерні. Цей тато високий, гарний, з довгим русявим волоссям аж до плечей і дуже світлими очима. Його зіниці схожі на дві сріблясті рибки. Вони так прикольно плюскають! Плюсь-плюсь… Тато на дев’ять років старший від мене й на дванадцять років молодший від мами. Він найкращий мамин студент. Мама коротко підстриглася, зробила меліровочку, записалася у фітнес-клуб, щоранку робить руханку й одягається, як татові однокурсниці. А ще вона допомагає Валерикові – так звати мого нового тата – писати реферати та курсові й проштовхує його на якісь конференції та семінари. Вона каже, що все зробить, щоб її Лєрик закінчив аспірантуру, захистив дисертацію й став професором. Бо він у неї дуже-дуже розумний, ну просто найрозумніший. Я сказала, що найрозумніший комп’ютер: він пам’ятає більше за всіх людей. Але мама чогось розсердилася. Вона називає мого нового тата, а свого Лєрика діамантом, що раптом спалахнув у поліських пісках і потребує тільки гарної оправи, щоб його всі помітили й оцінили. І мама обов’язково дасть йому таку оправу, чого б це їй не вартувало.

Я більше не виступаю на поетичних вечорах, не беру участі в конкурсах. Мамі тепер не до мене».

«У мене день народження. Мені тринадцять. Лєрик привіз із пологового будинку маму й мою манюню сестричку. Вони такі щасливі! А потім мама якось так дивно подивилася на Лєрика, тоді оглянула з ніг до голови мене й сказала: “Знаєш, Ліно, я думаю, тобі краще буде в бабусі”. І відвернулася до сестрички.

Я тільки через кілька днів уторопала, що ж насправді сталося. Першу ніч у бабусі проплакала до ранку. Мама мене більше не любить! Мене не любить мама! Бо в мене немає таланту! Якби я була таким діамантом, як Лєрик, то мама не розлюбила б мене. Боже, яка ж я нездара, нікчема! Я нікому не потрібна! Нікому-нікому! Боженьку, навіщо я взагалі народилася на світ?!»

«Ліна з пластиліну. Так мене тепер називають мої нові однокласники. Я почуваюся справді якоюсь пластиліновою. Страшенно нудьгую за своєю гімназією, за друзями, за мамою. Що з мене виліпить ця переміна? У новій школі ніхто не знає, як гарно я вмію декламувати вірші… Мамині… Ті, які колись розкритикували в її гуртку в коледжі… Ті, які вона давала мені, щоб я вивчала напам’ять. Ті, за які мене так хвалили… Ті, які зробили мене знаменитістю ще в четвертому класі.

Якось мама сказала: “Я думала, що ти розпочнеш із моїх, а потім навчишся писати свої. Ще кращі. І станеш відомою. Подумати тільки, як поетично звучить – Ліна Росич! Я дала тобі такий старт, стільки зробила для тебе. А ти така ж…” Вона не вимовила вголос, але хіба важко здогадатися: я така ж невдаха, як мій тато. Тупа нездара!

Ночами мені сняться оплески. Я прокидаюся, дивлюся в темряву й плачу. Потім засинаю й ніби збоку чую саму себе: я читаю вірші, мене хвалять, мені несуть на сцену подарунки. Серце моє солодко завмирає. Ах, як це приємно – бути талантом. Я це знаю! Але… Прокляті рими… Прокляті рими… Ліна з пластиліну… Ліна з пластиліну… Як мені не хочеться тепер ходити до школи!»

2

Чого він так зітхає, цей Авель, схожий на сивого журавля? Читає чужого щоденника й тяжко зітхає. Що йому до того чужого щоденника?

«Я боюся йти додому. Страшенно боюся. Це ліжко, на якому померла бабуня… Ці табуретки, на яких стояла труна… Раніше ми з бабунею рідко бачилися. Особливо після того, як мама вийшла за Лєрика. Бабуня тоді дуже засмутилася й уже майже не бувала в нас. За три роки, відколи я переїхала до неї, бабуся стала для мене найріднішою людиною. Перед смертю просила мене не плакати, не побиватися. Сказала: “Це нормально, що помирають старі люди. Такий закон природи. Ще той не народився, хто б не помер. Ти ж у мене розумниця. Бережи себе й будь щасливою. Тоді й моїй душеньці там, на небесах, буде легше”. Але вона ще не була старою. Вона… Я намагаюся… Бути розумницею, не плакати й не побиватися. Але як важко звикати до самотності! Що б я робила, якби не Женька?!

Женька! Мій Женьшень… Я закохалася в нього з першого погляду, як тільки прийшла до цієї школи. Він не такий, як інші. Він… Та хіба можна сказати, за що любиш? А він любив Тоньку. Тонька – відмінниця й староста класу, вона крута й стильна, весела й заводна. Але вони посварилися. Тонька сказала: “Розбитого горщика вже не склеїти”. Женька підтримував мене, коли померла бабуня. А потім… залишився. У мене ніби крила виросли. Я… Боже, якою я була щасливою! Прости, бабуню, що в такі дні я була щасливою! Пробач! Але ж ти сама казала…

Я б зробила для нього все, що б він тільки попросив. Але вчора Женьшень сказав: “Пробач, ти класна дівчина, але я люблю Тоню. Вона вже не сердиться…” Вона не сердиться, вони склеїли розбитого горщика… А що мені робити з моїм розбитим серцем?»

«Уже тиждень не ходжу до школи. І вдома не можу бути. Гуляю парком. Цілими днями гуляю. Дивлюся на дерева, слухаю птахів, спостерігаю за білочками на ялиновій алеї. У будні людей у парку зовсім мало. Уранці зустріла жінку, яка гуляла з рудим псом породи такса. Він такий розгодований – черево, як барилко, мало не до землі. А жінка не змовкає:

– Рею! Рейчику! Реюсю! Не відходь далеко.

Такса – нуль уваги й фунт зневаги. Заховався за деревом, ходить перевальцем, нишпорить носом в опалому листі.

– Реюнчику! Куди ти заховався?! Та йди ж сюди!

Голос у жінки дзвінкий, аж пронизливий. Але впертий пес і не думає йти до неї.

– Рею-у-у-усю-у-у! – не вгаває жінка.

І тут я помітила, як неподалік заворушилася бура копиця листя. Над нею з’явилася біла з чорною латкою собача голова. Песик настовбурчив вуха, прислухався. А тоді якось дивно здригнувся, зірвався на ноги й кинувся до жінки. Через галявину з круглим, як стіл, пеньком. Через зарості горішника й глоду. Через наповнений холодною дощовою водою рів. Я здогадалася: мабуть, цього песика колись також звали Реєм.

– Гав! – крикнув він і радісно завертів хвостом. – Гав! Гав! Гав!!!

Але жінка навіть не повернулася на його гавкіт. Вона дивилася в протилежний бік. На рудого опецькуватого таксу, який флегматично нюхав щось у траві. Білий із чорною латкою на лобі також повернувся до свого тезки, стрімголов кинувся до нього, ніби хотів сказати своєю собачою мовою, щоб той слухався господиню: вона ж у нього така лагідна й так любить собак.

– Геть, шавко бродяча! Не наближайся до Рея! Геть, кажу! – зарепетувала жінка. – Рею! Рейчику! Сюди! Сюди, мій песику!

Ангельський голосок перетворився на гнівне ревіння мегери. Гострий носак черевичка з розгону вп’явся в білий бочок із випнутими ребрами. Жінка трьома стрибками опинилася біля свого опецькуватого пса. Вона схопила його на руки й швидко пішла алеєю до виходу з парку. Навздогін їм летіло жалібне скавуління.

Господи! Що ж таке любов? Що таке любов, Господи? Чому її дістають одні й не мають інші, ніскілечки не гірші? Я взяла переляканого рябенького Рея на руки й понесла додому. Він весь час тремтів і довірливо заглядав мені в очі. Тепер я не самотня».

«Сусідка – дуже заможна й поважна пані. У неї син – великий начальник і внуки чемні. Але вона ненавидить собак. Люто ненавидить. Мало не до сказу. Відтоді, як у мене оселився Рей, бабця Ліза не вітається зі мною. Тільки побачить – зразу з докорами. То їй ліфт псятиною смердить, то під дверима якась підозріла калюжка з’явилася, то гавкіт за стіною їй заважає. Вона й до мене почала принюхуватися, як до пса. І щоразу кривиться й спльовує.

Якось ми з Реєм збиралися на прогулянку. Я відчинила двері, але повернулася в кімнату, бо задзвонив телефон. Рей вискочив із квартири. Більше я його не бачила. Обшукала всі навколишні двори, проплакала три ночі. Баба Ліза ходить із виглядом переможниці. Я з нею більше не розмовляю. Не можу її бачити!»

«У квартирі наді мною живуть двоє підстаркуватих чоловіків. Бідні такі, одягнуті, як безхатьки, але випивають частенько. Ні, мабуть, я неправильно побудувала цей причинно-наслідковий зв’язок. Треба так: вони частенько випивають, а тому живуть бідно й мають вигляд нещасних бомжів. Сусіди з нижніх поверхів сердяться на них, бо ті щодня влаштовують на підвіконні годівницю для голубів – птахи налітають на неї цілою зграєю й скидають лапками недоїдки, забруднюючи ними вікна нижніх поверхів. Але я завжди симпатизувала цим чоловікам: вони ж такі тихі й так люблять голубів! Симпатизувала до вчора.

Учора, коли я стояла на кухні, нагорі відчинилося вікно і голуби затріпотіли крильми до нього. Раптом почувся жалібний пташиний писк, зграя перелякано шугонула вгору. І тільки один голуб якось дивно став опускатися вниз. Він упав на моє підвіконня й забився в правий куток, ніби хотів втиснутися в щілину між цеглою. За ногами голуба щось волочилося, щось міцно обплутало їх – це було сільце з ниток. Я кинулася відчиняти вікно, щоб допомогти нещасному. Але переляканий голуб сахнувся, тріпнув крильми, звалився з підвіконня й почав падати донизу.

Ось і вся любов до голубів. Скільки ж їх купилося на недоїдки, люб’язно викладені на підвіконні, і потрапило в каструлю моїх тихих сусідів? Господи, як же розпізнавати справжню любов? Як не зловитися на приманку?»

«Сьогодні побачила в парку дивну картину. На лавочці поблизу кафе-кораблика сиділа жінка. Біля її ніг – кілька клунків із пожитками. У руках дерев’яна скринька з примітивним різьбленням – може, у ній якісь сімейні коштовності, може, дешева біжутерія.

– Я хочу в дитинство! Хочу в дитинство!!! Там мене всі любили. Верніть мене в дитинство! Верні-і-іть!!! – благала жінка.

Перехожі реагували по-різному. Комусь те надривне “Хочу в дитинство!” розривало душу й навертало сльози на очі. Адже дорослим чомусь завжди хочеться туди повернутися. Хтось намагався хутчіше пробігти повз чи то просто дивакуватої, чи психічно хворої жінки. А один парубчак із веселої компанії, що реготала з того безнадійного жіночого волання, покрутив пальцем біля скроні.

– Баба за дурдомом плаче: там завжди дитинство!

Рудий чоловічок у куртці із сірого порепаного шкірозамінника зупинився, прислухався, а тоді присів біля жінки. Такий несміливий, скромний чоловічок. І вона притихла, заспокоїлася, стала щось розповідати йому, розмахуючи руками. Видно, їй дуже треба було перед кимось виговоритися. Її голос ледь долинав до мене. З уривків фраз я зрозуміла, що хтось її дуже образив, а хтось нібито хоче пограбувати її квартиру, забрати всі речі, і от через це вона змушена носити все найдорожче із собою.

Жінка говорила й заглядала чоловікові в очі по-дитячому жалібно й довірливо. “Нарешті знайшлася добра, співчутлива людина, яка не змогла пройти повз. Певно, цей чоловік і сам немало пережив”, – подумала я.

Раптом чоловічок простягнув руку, буквально вирвав у жінки скриньку, яку вона притискала до грудей, встав і хутко пішов, майже побіг алеєю. Жінка закричала. Вона поривалася кинутися за крадієм, але боялася залишити речі, хапала клунки, що постійно падали й не давали їй змоги побігти. Зрештою забилася в конвульсіях. Я, не задумуючись, кинулася за чоловічком. Але наздогнати його не змогла. Уже коли йшла іншою алеєю, почула завивання швидкої. Хтось викликав її для жінки. Тепер вона повернулася у своє дитинство. Тільки чи любитимуть її там?

Господи, що ж таке любов? Як її розпізнати? Як її не обминути? Як привернути й не втратити? Прости, що я знову чіпляюся до Тебе з цими запитаннями, Господи! Але кого ж мені ще запитати, крім Тебе?!»

«Навідалася до мами. Там усе добре. Мама вже доцент. Вони з Лєриком готуються до захисту його дисертації – у них клопотів по вуха. Вікуся – найталановитіша дівчинка у своєму дитсадку. Вона дуже подібна на маму, чудово читає віршики й уже сама складає казочки».

«У парку вже довго не погуляєш: холодно. Сидіти самій у бабуниній квартирі нестерпно. Я боюся залишатися сама. Боюся – і все! Цей дикий страх доводить мене до відчаю… Якась клаустрофобія чи параноя… Ще, чого доброго, звихнуся й стану такою, як та жінка в парку. Приймаю рішення зустрітися з татом. Чому я не зробила цього раніше? Адже зовсім не знаю його. Завтра ж куплю квиток на маршрутку – і вперед».

«Спілку художників розшукати дуже просто. Перший же перехожий показав мені рукою на акуратну вулицю, що веде від центральної площі до старої частини міста. Інтелігентний дядечко з чорною борідкою скупо всміхнувся: “Знаю такого… Ось адреса. Це недалеко. Сірий двоповерховий будинок. Там у нас іще дві майстерні в цоколі”.

Напівпідвальна кімнатка. Вузенький диванчик із витертою до пружин оббивкою. Два такі ж вилинялі стільці. За ними прихилені до стіни кілька полотен у прямокутних рамах. Стіл. На ньому порожня пляшка, полумисок із недоїденим оселедцем і двома квашеними огірками. Під вікном, що проціджує світло аж з-під стелі, мольберт. Біля нього чоловік спиною до вікна, обличчям до мольберта. Худий, із сіруватими запалими щоками. Густа чуприна їжачком – русяве впереміш із сивим. Довга синювато-сіра сорочка навипуск. Чоловік дивиться то на мене, то на мольберт.

– Ви до мене?

– Тату, – кажу – це я, Ліна.

Він часто-часто кліпає очима. Нерішуче переступає з ноги на ногу.

– А мама знає, що ти тут?

– Я вже доросла! Хіба ти не помітив?

Мені хочеться кричати. До нього донька приїхала, а він…

Хтось швидко цокає підборами біля незачинених дверей. Пані в розкішному чорному шкіряному плащі з фарбованим під фіолет коміром-песцем та у фіолетовому капелюшку.

– Ось, як і домовлялися. – Вона простягає татові сріблясту поліетиленову торбину. Звідти випирають пляшка і якісь баночки, пакетики. – То де моя картина?

Тато мовчить. Жінка хапає рами біля дивана, розвертає їх малюнками до себе. З полотен відти дивляться янголи. Дивні янголи з головами птаха, лані, оленя, вівчарки… Жінка спалахує.

– Я просила натюрморт. Пам’ятаєш? Із соняхом і калиною. Щоб точно такий, як у Микитюків. А ти, мабуть, знову своє малював, а про моє замовлення забув.

Тато знімає підрамник із мольберта. Повертає роботу до жінки. На пелюстках соняха блищить волога жовтогаряча фарба.

– Ще два штришки, Вірочко! Лише два штришки. Зайди за півгодинки.

– Е ні! – заперечує жінка. – За півгодинки я можу нічого не застати. Ти ж не вмієш відмовляти. Хтось зайде, побачить, попросить – і ти віддаси. Краще вже я тут посиджу. Так надійніше буде.

Вона відстібає свого фіолетового песця, кладе його на диван, скидає плащ, усідається на старенькому стільці з непевно підігнутою ніжкою, повертається до мене.

– Ти також щось замовляєш? Правильно робиш. Дуже правильно. Він же ціни не знає своїм роботам. А знайомим так вважай задурно віддає. Отих його янголів знаючі люди за кордон продають. Не розумію, що в тих янголах є, але кажуть, там за них скажені гроші заробляють. Звісно ж, ті, хто продає. А він… Бачиш, як живе. Йому ж аби малювати – і більше нічого не треба. Нічогісінько! Малює – і щасливий. Блаженний… Я вже дев’ятого натюрморта в нього беру. Він не може мені відмовити, бо ми з його жінкою разом вчилися на філології.

– Він одружений? – пошепки запитую я.

– Хто? Роман? Ні! Але був. Тоді його картини в столичних журналах друкували, усі газети про нього писали. Ах, який талант! Ах, яка особлива манера живопису! Наша надія, наша майбутня слава! Спочатку він малював пейзажі та натюрморти: озера, ліси, усякі там глечики, горщики, риби, груші, яблука, квіти, соняхи. Зараз він їх уже не любить малювати, каже, що це в минулому. Але як дуже попросити… А я вмію просити… Та й я ж не хто-небудь. Потім почали писати, що він наслідує школу французького імпресіонізму, але якось там особливо, по-своєму, по-українськи. Тополі в тумані, калина ніби за серпанком схована… Але й на цьому довго не затримався – хутко виробив якийсь свій, цілком оригінальний напрям. І те де, і те пе… Ми заздрили Соні. Ох як заздрили! Ну, звісно ж, білою заздрістю, тільки білою. А вона… Як вона його любила! Ну просто боготворила! До небес підносила! “Мій Ромчик… Мій Ромасик… Особливий… Геніальний…” Поромчикала, поромасикала отак три роки, а тоді забрала дитину й валізи – та й прощавай навіки!

– Чому ж?

– А хто її знає! Хто знає, чому Бог створив світ таким, що коли в жінки рвуться останні колготи, вона плаче… Та якби він малював те, що треба, то вони могли б жити, як у Бога за пазухою, у дорогій автівці кататися, по курортах їздити. Це ж якби з розумом, то які гроші можна було б заробляти!

– А що треба малювати, щоб можна було жити, як у Бога за пазухою? – ледве стримуюся я.

– Ну не янголів же з дзьобами! – сміється жінка, аж фіолетовий капелюшок сповзає на потилицю. Вона поправляє його й підхоплюється на ноги, бере натюрморт.

Мені хочеться вирвати “Соняха” з її випещених рук із наманікюреними нігтями. Хочеться викинути її торбу з пляшкою за двері. Але я не насмілююсь. Що тато подумає? Він же мене зовсім не знає, подумає, що я психопатка. І я його також не знаю».

«Я прошу тата поїхати до мене. Ну хоч на місяць чи два.

– Не можу! – відмахується він.

Я переконую, що не можна жити в таких умовах, день і ніч вдихати запах фарб, харчуватися абияк.

– Це мій улюблений запах. І це моє життя! – каже він.

Наша гра “Їдь – не хочу” триває вже три дні. Спочатку я сердилася, а потім зрозуміла: та він же просто боїться виходити у світ із цієї підземної майстерні! Просто боїться! Тут, серед своїх янголів, йому краще, ніж серед людей.

– Ти знаєш, я також боюся. Боюся привидів і кімнати з допотопними меблями, боюся запаху старості, який не вивітрюється з неї, скільки б я не мила підлогу й не відчиняла вікна, боюся самотності. Розумієш? Боюся самотності! – кричу татові в обличчя. – Я не хочу бути такою самотньою, як ти!

– Я не самотній, а усамітнений.

– Велика різниця!

– Велика! Без усамітнення хіба щось намалюєш? І думки, і о`брази прилітають у тишу й усамітнення… Та й не завжди я сам. Мій знайомий поет якось сказав, що йому для щастя треба трохи грошей і одного друга, щоб було за що купити пляшку вина й було з ким його випити.

– А ще ж у тебе он скільки янголів. Справді, є з ким і поговорити, – іронізую я.

– Дивлячись як і про що… Часом я вибираюся за місто. Це зовсім близько – сісти на тролейбус-сімку, доїхати до кінцевої зупинки й ще трішки пройти. А там і річка, і ліс, і пташки, і білки по соснах стрибають… Хоч слухай, хоч говори…

Я згадую свої мандрівки безлюдним парком, слухання вітру в кронах дерев, спостереження за білками з пухнастими рудими хвостами. Господи, це ж і я розмовляла так, як тато.

– Значить, я тобі не потрібна! – не здаюся я.

– Що ти таке кажеш? – злякано підводиться тато. – Як ти можеш?..

– А як ти міг стільки років?.. Як ти міг?.. Та якби я сама тебе не розшукала, якби не приїхала…

– Так вийшло… Пробач…

– Тобі мама забороняла? Так? А ти підкорився, послухався її?

Я ніби даю йому підказку для виправдання. Мені хочеться, щоб він сказав щось погане про маму. Про маму, яка покинула його, а потім зрадила й мене. З Лєриком. Зі своїм талановитим студентом, з якого вона так заповзято робить професора. Але тато заперечливо крутить головою.

– Не треба так про маму! Не треба… Не говори… Вона жінка… Вона… Джоконда…

Але мене вже понесло. Я не можу зупинитися:

– А я хто? Хто я? Ваш невдалий проект, який можна викинути на смітник? Сіре ніщо?

– Ти не ніщо. – Він уперше пригортає мене до себе. – Бідна моя дівчинко! Не смій так думати! Ти не ніщо! І тому тобі часто буде самотньо. Від цього нікуди не подітися. Мені дуже шкода… Звикай…

– Але я не хочу!..

– Людина сама приходить у цей світ. Сама покидає його. Сама звітує перед Всевишнім, як прожила й скільки нагрішила. І перед вічністю залишається сама».

3

– Хотів би я розпити з тобою пляшку вина, Романе, і погомоніти. Про самотність і усамітнення, про дружбу й зраду, про любов і звичку. Тепер, приятелю мій незнайомий, про це ніхто не говорить. Людей цікавить, що, де й за скільки, хто з ким переспав, скільки силікону в грудях блондинистої кінодіви, у кого крутіша тачка.

Авель голосно зітхає й відкладає зошит. Я бачу крізь примружені повіки, як він нагинається, дістає з-під розкладачки протез, ховає його під ковдрою, пристібує до ноги.

– Що у вас із ногою? – запитую.

Він аж здригнувся від несподіванки.

– Та й досі десь по сопках бігає, капосна, ніяк її не спіймаю й не втихомирю.

– Я серйозно.

– І я серйозно, Ліно.

– Ліно… Чому ви називаєте мене так?

– А хіба ти не Ліна?

– Ліна? – розгублююсь я.

– То це не твій щоденник?

– Не знаю.

Мені стає геть кепсько. Я ж упізнала цей зошит. Але чий він і хто така Ліна?

«Тато не спить уже кілька ночей. Йому чомусь не малюється, і він не знаходить собі місця. Я чую, як він ходить по своїй частині кімнати, відгородженій від моєї старою шафою-стінкою, як виходить на балкон, як відчиняє вікно й перехиляється через перила, як довго покашлює в темряву. Про що він думає? На що дивиться? Знаю, що в підвальчику в нього також були напади безсоння, особливо в місячні ночі. Але тоді він виходив на поверхню й блукав старовинними вуличками. Він дуже любив ці мандрівки. Казав: у такі ночі архітектура бачиться зовсім по-іншому, скульптурні фігурки на храмі святих Петра і Павла ніби оживають, місто наповнюється давньою атмосферою, і тоді почуваєшся середньовічним художником. Мені здається, мій тато взагалі живе поза часом. І навіть поза земним простором. Може, він справді телепортувався з іншого століття чи з іншої планети?

Удень ми ходимо до парку. Годуємо крихтами качок, що плавають у паркових каналах, спостерігаємо за білочками, збираємо ялинові шишки. Господи, що я там вигадувала про телепортацію? Тато такий земний, такий близький. Мені давно не було так затишно. А ще він вчить мене малювати, пояснює, як змішувати фарби, як добирати колір, як будувати композицію. Радіє, що я хапаю все на льоту. І повторює: справжній художник не копіює світ – для цього є фотоапарат. О, тепер стільки фотоапаратів! А художник – творець, він сам створює свій світ і показує його людям. “Знаєш, Ліно, як непросто – показувати людям, що в тебе там, у самій серединці?.. Дуже непросто…”».

«Учора зустріла Валерія. Він виходив із кафе під ручку з якоюсь молоденькою білявкою. Обоє так радісно сміялися!.. Хотіла зателефонувати мамі – хай знає! Але передумала. Вона, здається, і так уже зрозуміла, що її Лєрик далеко не найрозумніший. То що ж їй, бідній і розчарованій, тепер робити? Хіба вийти заміж за комп’ютер… Але в неї ще є надія нарешті-таки мати власну знаменитість – моя молодша сестричка Віка. Вікуся – гарна дівчинка, вона так само, як я колись, чудово декламує, чарівно всміхається й уже любить оплески. Мама може пишатися нею.

Телефоную, щоб просто перекинутися кількома словами й повідомити, що в мене все о’кей. Мама дивується, що я стала так часто телефонувати. Вона й не здогадується: ці мої дзвінки як запобіжні клапани, як превентивні удари. Тільки б мамуся не надумала раптом особисто заявитися в бабусину квартиру! Тільки б не звалилася на мене, як сніг на голову! Я боюся навіть подумати, що буде, коли вона дізнається про тата. Боже, як я боюся…»

«Епізод із татового дитинства… Дитинства, про яке я досі нічогісінько не знала… Епізод, який не йде мені з голови…

У дитбудинку діти ніколи не наїдалися. Після обіду весь час хотілося ще хоча б сухаря погризти. Старші хлопці говорили, що це директор обкрадає їх: мало того, що додому забирає, то ще й продає, гад, харчі, які виділяють їм.

Якось вони змовилися пробратися вночі на кухню. Харчоблок розташований в окремому будиночку на подвір’ї сиротинцю. Старе, ще польське приміщення з продовгуватими вікнами, чи то забитими намертво цвяхами, чи навічно зашпакльованими. Колись у ньому була холодна польського постерунку. Коли на кухні готували їжу для дитбудинківців, то в одному з вікон піднімали фрамугу й закріплювали довгим металевим штирем на нижній рамі. А коли надворі стояла нестерпна спека, її залишали відкритою на весь день, а то й ніч. Дотягнутися до неї із землі все одно ніхто б не зміг: будиночок на високому кам’яному цоколі. Та й якби хтось дотягнувся, то не проліз би в ту дірку сантиметрів сорок завширшки аж під самим дахом.

Тато був малим і худесеньким. Хлопці поміркували, поприкидали й вирішили, що такому горобчикові прослизнути у фрамугу – раз плюнути. От тільки б дістатися до неї. Підмовили його, зметикували піраміду з власних тіл, він вибрався на плечі верхньому з хлопців, підтягнувся, переліз і зістрибнув на підвіконня кухні. Хлопці не передбачили головного: усі продукти зберігали в коморі, суміжній із кухнею. Двері до неї зачиняли на замок, ще й закріплювали навхрест двома залізними плашками.

На кухонному столі тато знайшов тільки два буханці хліба й консерву з тюлькою в томаті. Перекинув той харч хлопцям. Став вибиратися, а дотягнутися до фрамуги не може. Довелося підсунути стіл до вікна, на нього ставити стільчик. Хлопці не повірили, що на кухні більше нічого не було, розсердилися, що він погано шукав, і не дали йому й шматочка хліба. А в дитбудинку із самого ранку почалися пошуки злодія. Тата вирахували одразу. Вихователька сказала, що в нього все на обличчі написано. Покарали його одного: хлопців він не виказав.

Обурююся: це ж несправедливо – комусь хліб, а йому тільки покарання. Тато сміється. Каже: досі пишається тим, що не виказав тоді тих старшаків. А що покарали… Так за діло ж покарали. А не треба було слухатись, не треба було лізти – у кожного своя голова на плечах. Я ненавиджу їх. Ненавиджу із запізненням у десятки років. Зрада – це страшний гріх. Тато сміється, каже: зненавидіти грішників так само легко, як полюбити святих. Це всі можуть, і так усі й роблять. А от полюбити грішників… Дивний він у мене. Якийсь нетутешній».

«Сьогодні тато розказав апокриф про сірого янгола. Той янгол мені з голови не йде – про що не думаю, а думка до нього повертається. Ніби бачу, як він стоїть серед людського натовпу, самотній і незрозумілий, як дивиться на всіх сумними очима, а люди щось сердито кричать, штовхають його. Мій дивний добрий сірий янгол…

Отож. Було собі в Бога троє янголів. Білий вірно служив Всевишньому, виконував усі його настанови, охороняв від зла й напасті тих людей, на яких Він указував своїм перстом. Його Бог поселив біля себе, на небесах. Другий янгол, чорний, відмовився служити Всевишньому, перейшов на бік зла й став слугою сатани. Бог прогнав його з неба, і той оселився в найнижчому пласті, у царстві вічної пітьми, там, де гніздиться тільки всяка нечисть вселенська та звивається чорний дух. Третій янгол, сірий, сам попросився з неба: він вибрав життя на Землі, серед людей.

Відтоді сірі янголи й живуть серед нас. Вони не можуть злетіти в небеса, але й не можуть стати такими, як люди. Вони понад марнотами людськими, понад нашими дріб’язковими бажаннями, пристрастями й слабкостями. Вони байдужі до матеріальних благ, марнославства й владолюбства. Їм хочеться зробити наш світ ближчим до Бога, навчити людей бути щасливими. Але люди не розуміють цього, вони вважають сірих янголів за диваків, за блаженних, проганяють їх від себе, насміхаються з них, навіть переслідують їх. Сірі янголи приречені на самотність, на страждання, на вічну тугу за небом, на яке вже не можуть повернутися. Але саме вони, дивні й незрозумілі, змушують людей хоч інколи дивитися догори. І люди мимоволі підводять очі до небес і раптом проймаються дивною радістю та печаллю, а часом просто безпричинно плачуть і роблять дивні добрі вчинки».

«Тато малює. Малює зранку до вечора. Тепер він майже не розмовляє зі мною і, здається, навіть не помічає мене. Я приходжу зі школи й бачу, що він не заглядав ні до каструлі, ні до хлібниці. Розігріваю обід, змушую його поїсти. Він відмахується: “Потім, потім…” Ставлю полумисок біля мольберта, іду на свою половину й сідаю за уроки. Через деякий час заглядаю за шафу-стінку – борщ у полумиску так і не зачеплений. Мені сумно й самотньо».

«У школі була зустріч із ветеранами війни. Прийшли двоє дідусів. Один, веселий такий, схожий на гномика, усе жартував і залицявся до дівчат. Дівчата вмирали від сміху. Другого ми охрестили кульдідом, бо його кругла сива голова була наче перецвіла кульбабка. Але ж він таки дід, а не баба. Кульдід ображався на молоде покоління: і такі ми, і сякі, і пересякі – не те читаємо, не те танцюємо, не так одягаємося, не так любимо, усе б нам “хі-хі” та “ха-ха”.

Не люблю я ці розмови. Хіба покоління – це якийсь суцільний шар біомаси, яка однаково думає, однаково реагує, однаково рухається? Чому ж тоді я люблю вірші Володимира Свідзінського, якого давно на світі немає, а молодого патлатого поета у рваних джинсах, який нещодавно приїжджав із Києва, не могла до кінця дослухати? Чому мені так цікаво розмовляти з татом, а з однокласниками немає про що говорити? Шкода тільки, що тато зараз більше мовчить, тільки щось думає й малює, малює й думає».

«Женьшень і Тонька знову горщики побили. І чого вони сваряться? Чого поділити не можуть? Якби Женьшень був зі мною, я б йому й слова проти не сказала. Якби він був зі мною… Якби…

Коли вони ходили вдвох в обнімочку, мені було дуже боляче, і чого тільки я подумки не бажала тоді Тоньці… Але тепер мені болить ще більше, бо Женьшень страждає. Як я його розумію! І якби я могла хоч щось зробити, щоб він не страждав. А Тонька ходить, як кішка, котра гуляє, де сама знає, та оченятка мружить, та кігтики гострить. Кігтики в неї безжальні, і вона запускає їх у Женьку: під час перерви починає говорити дівчатам всіляку гидоту про нього. Дівки сміються. А я ледь не плачу й кричу, щоб вона стулила пельку, бо це бридко – обговорювати того, хто тебе кохає.

Вони перестріли мене після уроків. Тонька і дві її ад’ютантки. Тих двоє тримали мене за руки, а Тонька била в обличчя. Била й плювалася. Плювалася й кричала, що вона знає про мене геть усе: я хвойда, яка ще в сьомому класі спала зі своїм вітчимом, і через це мама прогнала мене з дому, і що вона всю цю правду про мене розкаже завтра в класі.

Не знаю, як я дісталася додому. Зачинилася у ванній, поклала біля себе лезо. Треба відважитися, просто відважитися: один порух по венах – і цього нестерпного болю не стане, і все закінчиться. Зараз я… Зараз… Ні, ще хвилиночку… Я чекала. Чекала, що тато постукає у двері, що стривожено запитає, чого я там так довго. І тоді я йому розкажу, і тоді я виплачусь у нього на плечі, і тоді… Але ніхто не озивався. Я відклала лезо. Вийшла. Підійшла до тата, стала в нього за плечима. Він навіть не озирнувся. Малював янгола. У янгола ще не було обличчя. Тільки лінія земної тверді, наче бите скло, під босими ногами, та баранчики хмар над сірим хітоном, за яким ледь видніються крила. Сірий янгол? Ні, он же з-під сірого хітона визирають білі крила. Це білий янгол у сірому…

– Тату, – покликала я тихо.

Він на мить озирнувся, але не побачив мене.

– Потім, потім, я не хочу їсти.

– Тату! – сказала я голосніше. – Таточку…

Тепер він подивився уважніше. Здивовано перевів погляд із полотна на мене й з мене – на полотно.

– Тепер я знаю, тепер знаю…

– Що ти знаєш?! – закричала я. – Нічого ти не знаєш! Нічогісінько! Твої янголи мертві! А я ще жива! Поки що жива! І мені погано! Дуже погано! Мене оббрехали! Мені болить! Я померти хочу! А ти… ти…

– Тепер я знаю, яке обличчя буде в мого янгола! – сказав він і всміхнувся своєю блаженною усмішкою.

Я розплакалася й пішла підігрівати обід. Я не могла навіть накласти на себе руки, бо хто ж тоді подбає про мого блаженного тата…»

«Коли бабця Ліза так посміхається, то це означає: “Начувайся, сусідко!” Я впевнена: це вона сказала мамі.

Мама увірвалася, як ураган.

– Як, як ти посмів приїхати до квартири моєї мами?! – закричала вона ще з порога. – Як ти посмів явитися до доньки, якої не ростив, не виховував?! Ти, який зламав моє життя! Який навіть на власне житло досі не спромігся… Волоцюга! Бомж! Просмердів тут усе своїми фарбами! Знайшов, де майстерню влаштовувати! Вимітайся зараз же! Негайно! А ти… Ти… Зрадниця!

Вона вдарила мене в обличчя. Я навіть не зойкнула. Я давно чекала цього.

– Я вже йду… Мене вже тут немає… – знітився тато і якось боком став пробиратися до дверей.

Він би й справді просто тихо вийшов із квартири. Але мама кинулася на ту половину кімнати, де тато малював. Тоді відчинила вікно, схопила картини й викинула їх у двір. Намальовані крила навіть не стрепенулися – янголи падали на землю. Отой, у сірому, над яким тато так одержимо працював останні дні і якому ще не намалював обличчя, настромився на вершечок вишні. Чорний сучок проколов його там, де мало б бути серце, і тепер зловісно чорнів над сірим хітоном. Тато, і без того блідий, раптом став сірим, як янголів хітон, схопився за груди й кинувся до балкона. Я злякалася, що він полетить униз слідом за своїми янголами.

– Зачекай! Стій тут! Я зараз підніму, зараз принесу, – крикнула я, вибігаючи з квартири.

Я зібрала янголів. Але отой, прохромлений сучком, безпорадно тріпотів над головою. Я не могла залишити його там. Полізла на вишню. Добулася до самого вершечка. Простягнула руку. І полетіла. Униз.

Коли я опритомніла, навколо мене стояли якісь люди. Я не відчувала болю, тільки боялася, що халатик закотився й видно мої старенькі трусики. Мені було соромно. Я потягнулася рукою до живота, і тут мене різонуло.

Мамине обличчя біля моїх очей. Я вже давно не бачила його так близько. Дрібна сіточка зморщок, на скронях срібні сивинки. Як же це вона таке допустила, не розрівняла, не зафарбувала? Що це з моєю мамою?

– Не плач, мамусю, – прошу її. – І тато тут ні до чого, він не хотів. Це я у всьому винна. Ти ж знаєш, яка я…

Тато стискає мою руку.

– Заспокойся…

– Треба ж якось дістати з вишні, – прошу його. – Не можна ж, щоб він там… Скоро дощ піде…

– Я намалюю такого ж. Ось побачиш! – шепоче він. – Обіцяю тобі.

На моє обличчя падають сльози. Чиї? Мамині чи татові?

Мене кладуть на ноші. У кареті швидкої пахне ліками».

«У мене компресійний перелом хребця. Я лежу на твердому лікарняному ліжку й не рухаюсь. Лікар сказав, що так доведеться лежати місяців два. Потім я почну підводитися, тоді можна буде ставати на ноги, але в жодному разі не сідати. А місяців за п’ять уже стрибатиму, як кізонька. Мені просто пощастило: якби поламався сусідній хребець, усе б закінчилося гірше».

«Лежу й малюю. Однокласники наприносили мені ватману й олівців, і тепер я всім їм намалювала по портрету. Вони охкають і дивуються: ніхто й не підозрював, що я так умію. Я й сама не підозрювала. Казав же тато: “Наука не йде до бука”. За роботою час минає швидше. Скоро почну підводитися».

«Уже встаю. Роблю кілька кроків палатою на спеціальних ходунках. На тумбочці гора малюнків. Здається, ця арт-терапія дуже допомогла мені стати на ноги».

«Телефонував тато. Він дописав свого “Янгола в сірому” і нарешті прийшов до тями, наче після важкої недуги, повертається до нормального життя. Після закінчення картини з корабля на бал: його запросили на виставку. Про нього вже давно не писали, а тут відбою не було від журналістів. Дякую тобі, Боженьку! Як мені радісно! Як мені радісно!!!»

«Тата не стало… Тата не стало! А я нічого не можу зробити. Тата поховають без мене. Боже! За що? Він же малював янголів. Господи…»

4

«У маршрутці людей, як тюльки – у банці. Більше стоячих та висячих, ніж сидячих. Мені байдуже: я б усе одно не сиділа, навіть, якби було вільне місце. Мені ще не можна сідати. Лікар наказав: “Або лежи, або стій”. От я й стою. Стою, бо лежати не можу. Бо мушу їхати до тата. До тата… Тата вже немає. І я не провела його в останню путь. Якась жінка, хлипаючи в слухавку, сказала, що людей на похороні було дуже багато. Вона сама навіть не сподівалася, що Романа так усі люблять. Люблять… Авжеж. Після смерті можна й полюбити. А де вони, ті залюблені, були раніше?

Мені так боляче, що я навіть плакати не можу. Серце наче обценьками стиснуте, а очі сухі. Мабуть, сльози висихають дорогою від серця до очей. Та жінка натякнула, що тато помер дивною смертю. Що значить “дивною смертю”? Наклав на себе руки? Ні, ні, це неможливо! Мій тато так любив життя, що ніколи б не попрощався з ним добровільно! Його вбили? Уявляю його, самотнього, у майстерні – під скупим світлом із віконечка аж під стелею, у якому миготять ноги перехожих, біля мольберта, між мовчазними янголами з головами птахів і звірів. Уявляю, як він усміхається своєю довірливою дитячою усмішкою назустріч комусь, тому, хто спускається до нього в підвал. Уявляю, як той, прийшлий, замахується на нього. Янголи мовчки дивляться з полотен, більше схожі на беззахисних наполоханих голубів, ніж на охоронців небесних.

– Дівчино, тобі погано? – якийсь чоловік піднімається й пропонує мені своє місце.

Дякую й відмовляюся. Чіпляюся за поручень під дашком маршрутки й зависаю на ньому. Треба переключитися, інакше не доїду й знову потраплю до лікарні. Обводжу поглядом пасажирів. Раніше я не помічала, які сумні очі в більшості людей, коли вони мовчать, заглиблені у свої думки. Тато казав: “Людина – істота трагічна, навіть якщо в неї все є й усе вдається. Адже вона знає, що все це тимчасове, і не відає, коли і як вона попрощається з цим. Тому не треба сердитися на людей. Спробуй їх, особливо слабких і грішних, хоча б зрозуміти й пожаліти, якщо не полюбити”.

Я намагаюся зрозуміти молоду жінку, яка потай витирає сльози, відвертаючись від чоловіка, що п’яно хропе в неї на плечі: мабуть, цій тендітній жінці хотілося б самій покласти голову на чоловікове плече й солодко задрімати, але навіть це її маленьке бажання залишається нездійсненним, і тому вона плаче. Плаче мовчки й невтішно.

Пробую зрозуміти дідуся, який дивиться печальними вицвілими очима за вікно: можливо, у місті захворів хтось із його дітей чи внуків, і він, засмучений, їде їх провідати, хоча краще було б, щоб вони приїхали до нього. Двоє молодиків пересипають свою розмову матами й реготом. Уявляю, куди б вони мене послали, якби я нагадала їм про короткочасність людського життя й про те, що непристойно так голосно реготати й матюкатися. Але ні зрозуміти, ні пожаліти їх не можу. Мабуть, тато зміг би, а я ні.

Іноді мені здається, що люди – це прибульці з різних планет. Десь колись у Всесвіті сталася вселенська катастрофа, і частина вцілілих мешканців із різних уламків планет перебралася на Землю. Кожен зі своїм статутом. Тому ми такі різні. І тому нам так важко зрозуміти одне одного».

«Жінка, яка мені телефонувала, чекала на мене в мистецькій галереї. Зустріла так, ніби ми давно знайомі. Назвалася Ларисою Павлівною. Сказала, що вони з моїм татом з одного дитбудинку, вона навіть у художній пробувала разом із ним вступати, але в неї забракло таланту. Зараз працює завучем у школі-інтернаті. З татом бачилася незадовго до його смерті, він їй розповідав про мене. От вона й вирішила мене повідомити: усе-таки донька, рідна кров.

Хочу побачити татову майстерню, хочу забрати до себе його безпритульних янголів. Ідемо до Спілки художників, шукаємо голову. Він співчуває мені, тихо гладить мої плечі, ніяково опускає очі, коли говорю про майстерню.

– Ми її ще нікому не передали. Та ніхто поки що й не рветься до неї, хоч у черзі на отримання приміщення багато художників. Тепер, знаєш, не так просто митцеві знайти якийсь куток, де він міг би малювати. Точніше, знайти-то можна й поза спілчанським фондом, але скільки це буде коштувати… Тільки… Що ж ти там візьмеш? Ніколи у твого тата не було якихось дорогих речей.

– А картини? – дивуюся я.

Він знічується, знову опускає очі й простягає мені ключа.

– Піди… Піди подивися…

Ми з Ларисою Павлівною йдемо до майстерні. Вона всю дорогу схлипує. Мене дратує це схлипування. Можна подумати, що мій тато був для неї дорожчим, ніж для мене. Відчиняю навісний замок на дверях. З підвалу війнуло такою пусткою, що я на мить зупиняюся… У кімнаті лише стіл із поіржавілою електроплиткою й двома полумисками, протерта канапа, перекинутий стілець і скинутий на підлогу мольберт. І все. Жодної картини! Жоднісінької!

Навіть не зачиняю двері. А навіщо? Що можна вкрасти в цьому підвалі?! Біжу назад, до кабінету спілчанського голови. Він підводить на мене сумні очі.

– Я не міг тобі сказати… Коли ми його знайшли, там уже нічого не було. Жодної роботи. Наші художники зверталися в міліцію. Там сказали, що заради кількох картин провінційного художника ніхто б не став забирати його життя – це ж не Рафаель чи Леонардо да Вінчі.

Провінційний художник… Що вони розуміють?.. Кажуть, може, хтось заглянув у відчинену майстерню, коли його вже не було, чи хтось попутно прихопив… У протоколі написали, що Роман Шумський помер від серцевого нападу. Отакі-от справи. Нащо міліції “глухаря” на себе вішати через якогось там художника».

«Уже тиждень лежу в одній із кімнат школи-інтернату. Лариса Павлівна навіть ортопедичного матраца мені десь доп’яла, щоб мій травмований хребет не прогинався. Вона справжня педагогиня: багато говорить, безапеляційно наказує, безцеремонно повчає, хапається зразу за кілька справ, весь час кудись біжить, метушиться й нервується. Але, здається, справді заповзялася прилаштувати мене в художній відділ місцевого училища культури. Як тільки дізналася, що тато давав мені уроки, учив малювати й що я в лікарні намалювала цілу серію робіт, навіть запитувати не стала, ким хочу бути. Зателефонувала в училище, де в неї працює знайома (мені здається, що всі люди в місті – її знайомі), тоді – у художню школу. Пояснила, хто я й чия донька, щось довго з’ясовувала з директором, і ось до мене приїжджає найкращий викладач школи.

Займаємося з ранку до обіду або з обіду до вечора. Точніше, це вчитель займається зі мною стільки. А потім, другу половину дня, я ще працюю сама. За два з половиною місяці мушу пройти всю шкільну програму й отримати посвідчення про те, що навчалася екстерном. Мушу й хочу. Крім уроків за спеціальністю, маю ще заняття з репетиторами. Лариса Павлівна вирішила ґрунтовно підготувати мене до вступу. Але перед тим, як складати іспити до училища, треба вирішити ще одне дуже важливе питання. А для цього потрібно поїхати додому, туди, де я прописана».

«У моїй метриці зазначено, що я Ангеліна Шумська. Мама казала, що тато назвав мене Ангелою – мабуть, він тоді вже був поведений на своїх янголах, але в рагсі записали Ангеліною. Потім я стала Ліною Росич – мама переписала мене на своє прізвище й скоротила моє ім’я. Ліна Росич… Так було записано в класних журналах. Так мама підписувала мене під моїми, тобто своїми віршами. Ліна Росич! Дуже поетично!

Але сьогодні Ліни Росич не стало. Я знову Ангеліна Романівна Шумська. Ангела… Анжела… Так мене назвав тато, коли я народилася. Так я вже буду називатися завжди».

«До училища вступила напрочуд легко. Навіть не знаю, чи то я справді добре підготувалася, чи то покровительство Лариси Павлівни так допомогло. Мама засмучена моїм вибором. Дуже засмучена. Така засмучена, що навіть говорити зі мною не стала. Але пообіцяла, що здаватиме бабусину квартиру, а гроші за її оренду надсилатиме мені, адже бабуся в заповіті назвала мене своєю спадкоємницею.

За першу ж отриману квартплату я записалася в платну художню студію до Еліни Кумецької. «Кульок» не дасть мені того, чого хочу. Це я зрозуміла з перших же занять. Щоб малювати плакати й розписувати писанки, не обов’язково вчитися тут два роки. Еліну Кумецьку я вибрала не випадково: тато казав, що це талановита художниця й що вони споріднені в мистецтві душі. А мені так потрібна споріднена душа!»

«У гуртожитській кімнаті училища нас четверо. Оля, Ніна й Марта – з хореографічного. Оля любить повторювати: “На шляху до перемоги всім переламаю ноги”. Якої перемоги вона прагне? Що для неї перемога? Висока майстерність, яка дається потом і кров’ю, чи дешева слава, шлях до якої пролягає через ліжко їхнього тупого, але м’язистого балеруна? Бідна Олюня! Здається, вона й сама не знає, за що збирається ламати ноги тим, хто опиниться в неї на дорозі. Ніна дуже працьовита й серйозна. А Марта шукає принца на білому коні. Тільки чи знайде вона його з таким гострим язичком? У нас мало спільного. Але Ніна й Марта такі прості, добрі й по-селянськи співчутливі. У малярстві вони не тямлять, а от про життя завжди готові поговорити. Тут я складаю лапки перед їхнім житейським досвідом».

«Мої фінанси співають романси. Лєрик таки покинув маму, плюнув на дисертацію й накивав п’ятами з України – чи то до Іспанії, чи до Португалії. Поїхав поліський діамант на якесь будівництво за довгим євриком. А мама тепер сама мусить ростити Вікусю. Їм потрібні гроші. І вони їх можуть узяти тільки за оренду бабусиної квартири. Про те, що бабуня заповіла її мені, уже ні слова. Я розумію. Розумію, як мамі зараз важко. І не тільки матеріально. Нічого, не пропаду. І навчання не покину. Попрошу Ларису Павлівну, щоб узяла мене в школу-інтернат нічною нянею або прибиральницею. Якось довчуся. І студію не покину. Студія Кумецької для мене все одно, що художня академія».

«Закінчила училище й вступила до університету, на факультет мистецтвознавства. Жити стало ще важче, ніж під час навчання в училищі. Там принаймні гуртожиток був. Продовжую заробляти на хліб насущний у школі-інтернаті. Вистачає справді тільки на хліб. Де знайти роботу? Як сплачувати за квартиру? Нічого, прорвуся! Це ж тимчасово».

«Зустріла на вулиці Женьшеня. Серце ледь із грудей не вискочило. Ну чому, чому?.. Він таки одружився з Тонею. Тонька крутить ним, як циган – сонцем. А я… Однолюбка дурна! Дай мені, Боже, забути його! Звільни мене від цієї любові!»

5

– Дурненьке дівча! Любов – це щастя, це Божий дар. А хто ж забирає назад подароване?

Авель говорить ніби сам до себе, а дивиться на мене. Чого це він так дивиться?

– А якщо те щастя зовсім-зовсім коротке? – не витримую я.

– Яке це має значення, зеленоока? Хіба щастя вимірюється метрами чи роками? Мовчиш? Отож-бо! А зізнавайся-но, дорогенька, у яку таку халепу ти вскочила?

– З чого це ви взяли?

– За дуже вже незвичайних обставин ми з тобою познайомилися. Тобі так не здається?

– Не пам’ятаю…

«Немо – кетчупо-майонезний князьок місцевого масштабу. Але його уділ має й багато чого іншого, зокрема й газету. А при редакції Немо навіть відкрив приватну картинну галерею. Перша виставка – роботи відомої львівської художниці. Друга – пейзажі та натюрморти з фондів місцевих музеїв і приватних колекцій області. Цю, другу, я сама оформила й навіть доповнила кількома інсталяціями. Вийшло класно. За день до відкриття Немо прийшов подивитися на експозицію й запитав, яка картина мені тут найбільше подобається. Я вказала на «Маки» Святослава Таращенка. Кущ розкішних маків поступово переходить у полум’я, що тягнеться догори і, здається, ось-ось відірветься від землі й полетить у небо, як червоний птах. Я давно запала на ці маки, відтоді, як уперше побачила їх у кабінеті одного чиновника. Спеціально шукала привід забігти в той оббитий дорогою шкірою кабінет, щоб глянути на Славків маковий вогонь. Якби мала досить грошей, усе б зробила, щоб викупити цю картину. Якби Славко був серед живих, упросила б його написати таку саму для мене.

Узагалі-то я не люблю квіти на полотні, скопійовані з натури. Краще вже дивитися на них наживо. Правильно говорив тато: картина не фотографія, у картині має бути щось таке, чого жоден простий смертний, або, як тепер кажуть, жодна пересічна людина не помічає в об’єкті зображення, а художник допомагає помітити, змушує подивитися на світ своїми очима. Ці дивовижні Славкові маки ніби палаючий згусток енергії, ніби якась вогняна субстанція, що виривається з надр поля. А може, це душа самої землі так рветься до неба? Чи душа Славка, яка вже передчувала неминучість розлуки з усім, до чого на такий короткий час приросла, як маковий кущ до землі?

Немо довго дивився на картину й зрештою сказав, що йому вона також дуже подобається й що він хотів би мати копію цієї роботи. Хай мене не обходить етичний бік цього питання: копію він повісить на стіні вдома – він надумав зібрати в одному із залів свого новозведеного будинку приватну колекцію. Щось, можливо, вдасться придбати в оригіналі, але більше він розраховує на копії. Тільки копії мають бути бездоганні. Йому сподобалося, як я скопіювала картину тієї львів’янки. Якби спробувала ще… Він непогано заплатить.

Мені потрібні гроші. Потрібні позаріз. Не буде грошей – МУМІЯ покаже мені на двері. МУМІЯ – Міжрегіональний університет мистецтв імені Якимуся. Якимусь – ректор і власник цього вишу свого імені, створеного в період масового виникнення приватних вишів різних ґатунків. Кажуть, він викладав малювання в педагогічному училищі в сусідній області. Приїхав до нової дружини, колишньої директорки фабрики, а нині керівниці відділу одного з банків, і разом із нею «породив» приватний університет, здається, уже восьмий у нашому місті.

Якщо чесно, то ніякий він не міжрегіональний, бо ніхто тут не вчиться з інших регіонів. Якщо вже геть відверто, то нічого мені МУМІЯ не додасть до того, що я вже знаю й умію. Але без диплома про вищу освіту важко знайти роботу. І от я навчаюся екстерном на мистецтвознавця в цьому “новітньому європейському освітньому закладі”. У цьому, бо тут дешевше і їздити далеко не треба, екстерном, щоб швидше закінчити його. Усе, що мені потрібно як живописцю, я й досі беру на заняттях у студії Кумецької. Офіційно я вже закінчила студію. Але розлучитися з нею не можу: приросла. Саме Еліна Кумецька й порадила мені вступати на мистецтвознавчий, заодно попередивши, що МУМІЯ скоріше може перетворити мене саму на творчий труп, ніж допомогти стати художницею. Та цей новоявлений виш має право видавати дипломи. Отакі парадокси нашої доби».

«Ректора позаочі називають Лориком. Це прізвисько приклеїлося до нього через якусь фанатичну поведеність на імені Лора. За час свого директорства Лорик поміняв уже п’яту секретарку, і знов у його приймальні сидить Лора. Дехто навіть засумнівався, чи справді ця вередлива керманичка директорової приймальні записана в паспорті Ларисою. Може, Лорик називає Лорою якусь Оксану, Світлану, Наталку, Марію чи Марину? Ні, таки й справді Лора.

Моє ім’я в Лорика ніяких сентиментальних асоціацій не викликає. Рік тому між нами пробігла чорна дика кішка, яка вирвалася з Лорикового кабінету. А зараз триває другий раунд психологічного поєдинку, що ось-ось може вивести нас на загальноуніверситетський ринг. Результат відомий заздалегідь: нокаутованою, звісно, ж маю бути я. МУМІЯ тільки й чекає, на чому б мене підловити. За несплату за навчання вигнати найпростіше. І тому я мушу бути обережною й точною, як лондонський Біґ-Бен.

Про те, як цьому пухкенькому чоловічкові з масними очицями вдалося на голому місці заснувати університет, ще й міжрегіональний, і з чийого “височайшого благословення”, усі добре знають. Знають, звісно ж, і про те, що Лорик дуже наближений до містечкових “вершків”, особливо до мерської родини. Про те, як він завойовував прихильність міського голови, можна було б трактат написати. Або посібник на кшталт “Шлях до серця мера лежить через собаку” видати. Бо й справді цим карколомним шляхом Лорик колобочком прокотився завдяки улюбленому псу собаколюбної дружини мера.

Пані головиха любить гуляти зі своїм рудувато-кавовим кокер-спанієлем у скверику навпроти розкішної елітної триповерхівки. З кухонного вікна Лорикової квартири добре проглядаються ворота «елітарки». Щоранку, надягнувши спортивний костюм і адідасівські сині кросівки, Лорик стає на чати біля того вікна. Затамувавши подих, вичікує, наче мисливець на здобич.

Тільки мерова “половина” виходить із воріт, Лорик кулею вилітає зі свого помешкання, біжить із під’їзду й так поспішно тягне за собою свого флегматичного рудого пекінеса, що той навіть не встигає лапи переставляти – просто волочиться за Лориком на повідці, як руда швабра. (Раз Лорик так поспішав, щоб не розминутися з головихою, що ледве не задушив свого пекінеса повідцем.) Але біля скверика Лорик стишує ходу, милується деревами, розглядає небо й зовсім (ну зовсім!) випадково зустрічає кокер-спанієля та його господиню. Нещасний пекінес полегшено зітхає й чимчикує поруч зі спанієлем, а Лорик засипає компліментами головиху. Ці спільні прогулянки й сентиментальні зізнання Лорика в неземній любові до собак зробили його своєю людиною в елітному будинку. А відтак і зміцнили Лорикові позиції в ректорському кріслі.

Мені здається, що Лорик спеціально створив МУМІЯ для того, щоб вчасно вистежувати здібних до малярства дівчат і хлопців і так само вчасно зіштовхувати їх із дороги, яка може привести до визнання. Лорик тяжко страждає, якщо хтось називає талановитим юне художнє обдаровання, що якимось дивом забрело в коридори його дітища. Він сприймає це мало не як особисту образу. Хай будуть здібні співаки, хай будуть обдаровані музиканти і те де, і те пе. Але талановитий художник у цьому виші має бути один – звісно ж, Лорик. Бо Лорикові мало бути ректором, йому пахнуть лаври художника, вони так лоскочуть і роздражнюють його себелюбство, як аромат курячого бульйону з лавровим листям – голодний шлунок.

Притчею во язицех у мистецьких колах стали його “пейзажі з натури”. Пише він їх дуже оригінально: сідає в м’якеньке крісло перед телевізором, ставить поруч мольберт, дивиться мексиканський серіал, а заодно малює схід сонця – прикладає до полотна п’ять копійок, обводить монету олівчиком, розфарбовує кружечок жовтою фарбою, пускає промені…

Перший гнів Лорика впав на безневинну голову раби Божої Анжели, коли на міській виставці мою роботу похвалили, а його “пейзаж із натури” (ніби може бути пейзаж не з натури!) не помітили. А тепер цей невизнаний геній і палкий шанувальник собак причепився до мене, щоб я написала хвалебну статтю про його творчість. Чомусь йому дуже важило, щоб це зробила саме я, донька Романа Шумського.

Якось запитала Лорика, чи чув він щось про товариство взаємного похваляння, яке діяло колись в Англії. Звісно ж, він не чув про це. Я сказала, що тепер нібито створюють таке ж і в Україні – хай поцікавиться, там якраз записують у свої ряди гідних членів, але я тому товариству чомусь не підходжу. Не знаю, чи зрозумів він. Та відтоді на одного ворога в мене побільшало. Та ще й якого ворога! І ось тепер бісова МУМІЯ підстерігає мене, вичікує, загрозливо поклацуючи своїми муміфікованими кістками, чи то пак поплескуючи Лориковими пухкенькими долонями.

Я прийняла пропозицію Немо».

«Пишу вранці, до відкриття галереї. Після закриття не виходить: не те освітлення. Напевно, Славко також писав свої “Маки” у вранішні години. Пробач мені, сивий друже! Я не знаю, як би ти сприйняв те, що я роблю. Думаю, не сердився б – ти був доброю людиною. Ну що поганого в тому, що копія твого шедевра зігріватиме чиюсь душу в години самотності? А мені треба вчитися, розумієш? Звісно ж, ти б зрозумів».

«Немо сказав купити точно таку ж рамку, як в оригіналу “Маків”. Якщо вже копіювати – то геть усе. Іду в мистецьку крамничку на “варшавці”. Там такої рамки немає, але знайома продавчиня знає, у кого її можна замовити. Залишає ескіз, записує розміри й обіцяє зателефонувати. Я давно вже не ходила “варшавкою”. Як усе змінилося! І територія цього величезного торговища, і особливо люди. Колись, у перехідний між двома епохами період, коли значна частина інтелігенції, – учителі, інженери, танцюристи, бандуристи, – залишившись без засобів для існування (тоді по кілька місяців не давали зарплату), почали шукати спасіння через “купи-продай”, вони зайняли місця на ринку й облагородили його. Так культурно говорили, так чемно всміхалися…

Потім, коли стало трохи легше, більшість цих людей повернулися на свої робочі місця – у школи, лікарні, бібліотеки, театри – і забули свою базарну епопею, як поганий сон. Але тих, хто все-таки залишився, це чудовисько-торговисько поглинуло, проковтнуло, перетравило й виплюнуло, на все життя перетворивши на торгашів. На кожному ряду з ятками – імпровізовані столи з якихось ящиків та стільців, на кожному – пляшки горілки, сало, ковбаса, огірки. Брутальна мова, різкі голоси, колючі очі. Від нахабних липких оцінливих поглядів: мовляв, побачимо, що ти за пташка, у що одягнута й взута, на скільки баксів ти потягнеш і чи варто взагалі з тобою говорити на нашому дорогущому базарі, – стає моторошно.

Коли мене отак розглядають, хочеться крізь землю провалитися. Вибігаю з клітки ринку, біжу на зупинку, ловлю маршрутку й даю собі слово: краще ходитиму в секонд-хендівському шматті, голодуватиму або й помру від голоду, але ніколи (ніколи!) не стану “купи-продай”».

«Смішно було спостерігати, як Немо розглядає обидві роботи – Славків оригінал і мою копію. Копія справді вдалася – я й сама не підозрювала, що можу так її виконати. Може, усе через те, що ця робота мені так подобається, так на душу лягає. І все ж я добре розрізняю, де рука майстра, а де пензель нещасної плагіаторки, аз раби Божої Ангеліни. Дивно якось: скопіювати змогла, а от самій написати так слабо! Загадка творчості. Із задоволенням узяла б копію “Маків” собі. Але… Нарешті я маю з чим іти до університетської бухгалтерії. Хай Лорик вдавиться своєю злістю! Плювала я на його пейзажі, намальовані перед телевізором!»

«У картинній галереї Немо виставка з Польщі. Живопис, графіка, батик, кераміка. Він частенько їздить за Буг. Навіть на пленері під Любліном був, хоча сам ледь тримає пензлика. Так любить мистецтво?..

Цього разу я копіювала урбаністичний пейзаж. Цікава робота в стилі модерн, хоча мою душу такі полотна не гріють…»

«Галерея Немо стала головною виставковою залою в місті. Не знаю, як йому вдається домовлятися з музеями, студіями, арт-центрами та самими авторами з інших міст і навіть країн, але виставкова діяльність при “Суперстар” уже добре поставлена на конвеєр. З кожної колекції Жорж вибирає одну-дві картини й клонує їх, каже, що як організатор має моральне право залишити собі щось на згадку.

Та що більше я дізнаюся про Немо, то більше мене дивує така палка любов до мистецтва цього чіпкого й владного чоловіка, який, здається, тільки для того підносить до очей свою газету, щоб через дірочки в ній підглядати за всім, що діється навколо. Як може любити мистецтво людина, яка абсолютно не відчуває кольору, фактури, настрою, думки? А в цьому я вже переконалася. Здивування породжує сумнів. Сумнів переходить у підозру… Я відхрещуюся від його замовлень: у мене сесія в універі, я влаштувалася на роботу, дизайнером у меблеву фірму “Шафи плюс стільці”, мушу допомагати Марті поратися на дачній ділянці, будиночок на якій ми орендуємо… Він буквально переслідує мене, запрошує не тільки на виставки, але й у ресторан, на якісь корпоративні вечірки… Здається, Немо імітує закоханість у мене. Хм… Навіщо? Я ж відчуваю, що це якась гра. Не хочу грати з ним ні в які ігри. Я дуже зайнята. Зайнята постійно. Така зайнята, що не маю жодної вільної хвилинки, щоб прийняти ті запрошення».

«“Шафи плюс стільці” захиталися на своїх ненадійних ніжках, як паралітик – на милицях. Конкуренція. Меблевих фірмочок наплодилося, як грибів після дощу, і великі фірми підгрібають їх під себе, пережовують, проковтують, пожирають. Шафа – річ не на один день і не на один рік. Якщо хтось уже вмеблював свої покої, то до меблевого салону може зайти хіба що за кілька років. Тож за кожне замовлення точиться справжня війна. Якого тільки паскудства не наговорять конкуренти одне на одного, щоб виграти ту війну!

Заробітку майже не стало. Останні гроші пішли на сплату за навчання. Заборгувала за помешкання. Добре, що Марта поки що віддала хазяйці за мене. Виручають і її канапки, потай прихоплені з бару. Наїдаємося вдома від пуза, тільки коли приходить Михась. Він завжди приносить торбу з ласощами. І чого Марта кпиниться з нього? Чого вона вбила собі в голову, що має зустріти у своєму ресторані мільйонера, який закохається в неї з першого погляду й запропонує їй руку та серце? Дався їй той мільйонер. Мені здається, що Марта й Михась дуже підходять одне одному. Вона гаряча й гостра на язик, а він терплячий, розважливий, турботливий.

Коли я дивлюся на Михася, то думаю про Женьшеня. Ми з ним також були б гарною парою. Але в нього вже дівчинка, яку йому народила Тонька. А я… Господи, мушу ж я його колись забути!»

«Лорик може гострити свої вставні зубки. Ще трохи – і мене можна буде загризти ними, а тоді вже МУМІЯ виплюне неплатоспроможну рабу Божу Анжелу. На роботу я майже не ходжу. “Майже” тому, що являюся туди тільки на виклик, коли зголоситься якийсь замовник. Більшість часу сиджу на горищі й малюю. Це моє спасіння, моя арт-терапія, мій кайф. Марта каже, що краще б я пішла на базар покрутилася, щось би перепродала, заробила б на кусничок масла до хліба. Але я не можу. Не можу. І перед Мартою совісно…»

«Зателефонував Немо. Каже, є невеличка робота. Ні, ніяких копій. Замок потрібно намалювати. Можна навіть із фотографії перемалювати – він уже вибрав, з якої саме. Звичайнісінька картина в реалістичному стилі. Невелике полотно. Але треба терміново, дуже терміново: він мусить завезти презент одному знайомому. А їхати вже днів за три. То як?

Подумаєш, замок зі світлини перемалювати! Ну посиджу допізна кілька вечорів чи й ніч-другу не посплю. Хай собі людина має той презент, а в мене нарешті щось зашелепає в гаманці. Залишаю Марті про всяк випадок телефон редакції й мчу на всіх парах до галереї. Вона сьогодні порожня: одну виставку розібрали, а наступну ще не відкрили. Оглядаюся, де краще мольберт поставити. Але Немо посміхається: “Малюватимеш у мене вдома. Заодно й побачиш, де я живу”.

Знову сумніваюся. Сумнів переходить у підозру. Переминаюся з ноги на ногу. Отакої! Не подумавши головою, напросилася мишка до кота кумою. Треба відмовитися. Але Немо так щиро сміється: “Думаєш, заманюю тебе у свою спальню? Ні, я б, звичайно, не проти з тобою й до спальні. Але це від тебе залежить. Тільки від тебе. Хіба я на ґвалтівника схожий? Щоб ти ото не вагалась і не позирала на мене так спідлоба, доводжу до твого відома, що я тільки відвезу тебе до себе й одразу поїду з дому. У мене сьогодні в місті ще справ вище голови. Ферштейн?” Я погоджуюся.

Про всяк випадок запам’ятовую дорогу, дивлюся на спідометр «лексуса». Сім із половиною кілометрів від міста західною трасою. Поворот наліво. Пагорб, на ньому криниця з березовим журавлем. Спуск донизу. Високий мур ліворуч. Чорні металеві ворота, що слухняно відчиняються перед автівкою, як паща велетенського звіра, і впускають її у свої володіння. Без пульта звідси не вибратися. Але он праворуч хвіртка художнього литва з якимось грізним ящером, що розчепірив лапи й вишкірив зуби. У разі чого можна спробувати втекти через неї…

За ворітьми панно, викладене кольоровою плиткою, наче величезний килим. Ним автівка підкочується до будинку з чорним дахом і чорними тонованими вікнами. Бр-р-р… Не садиба, а якесь гніздо давнього ящера, що дивним чином зумів вижити, мімікрувати в нових умовах, пристосуватися до них і шкірити тепер на нову епоху свої страшні зубиська. Ворота зачиняються, натомість відчиняються двері гаража в цоколі. Ще мить – і «лексус» опиняється в залитому світлом бункері, оздобленому світло-сірим мармуром. “Наче гробниця Тутанхамона”, – подумала я й аж здригнулася. Просто з гаража дерев’яні сходи ведуть нагору, до помешкання.

– Ну ось моя галерея. Тут і твоїх кілька копій висять, – каже Немо, але в галереї не затримується, хутко, якось аж надто поспішливо проводить мене через неї до сусідньої кімнати.

Та я вже встигла побачити: “Маки” – то не копія. На одному з маків у самому низу я з’єднала дві чорні тичинки тонюсінькою лінією, щоб вийшла велика літера «А», перевернута догори. Анжела. На всіх своїх копіях я залишила такі знаки. Але на цій картині її немає. Отже… Тут оригінал. Треба б подивитися на інші полотна. На ходу проводжу очима по стінах галереї – і раптом у мене підкошуються коліна, я хапаюся за одвірок, притуляюся до нього. Господи…

– Посковзнулася? – сміється Немо й зачиняє двері зали-галереї на ключ. – Тут такий паркет, що можна кататися, як на ковзанці. – Ну ось тобі й майстерня. Це мольберт, це фарби, а це… полотно.

– Полотно? Але на цьому полотні портрет! – здивувалася я.

– А ти на ньому намалюєш замок. Ось цими фарбами. Так-так, акварельними. Бачиш, яка історія, Анжело. Один мій добрий приятель із Польщі розшукав тут своє родове коріння. Знайшовся й портрет його якогось там прапрапра… Але річ у тому, що цього діда чи прадіда (я не запам’ятав, кого саме) ніяк не можна перевезти через кордон до коханого внука чи правнука. Ти ж знаєш, давні картини, які становлять якусь мистецьку цінність… І всяке таке… Ну кому він тут потрібен, цей портрет? Нікому. А там його рідня порошинці не дасть на нього впасти, молитися на нього буде, але… Одне слово, пообіцяв я допомогти приятелеві. А тебе прошу допомогти мені. Ми ж із тобою не перший день знайомі… Правда ж?

Я ще не маю диплома мистецтвознавця. Але не знати, що переді мною Людовик Радзивілл з Олицької колекції… За кого ж він мене має, цей власник чорного будинку з гробницею Тутанхамона?

Нервова дрож пробігає попід шкірою, та я не даю їй вирватися назовні. З мене кепська актриса: ніколи не вміла прикидатися, хоч у дитинстві й дуже любила декламувати на сцені. Але тут у мені невідь-звідки з’являються артистичні здібності.

– Правда ж, – кажу спокійнісінько. – Ці дурні митні закони… Але якщо можна допомогти людині, то чому б не допомогти? Сімейні реліквії – це ж святе.

Немо розпливається в посмішці.

– Захочеш їсти – он там, за дверима, холодильник. – Він показує на ще одні двері, навпроти тих, через які ми щойно зайшли. – Але можеш і на кухню спуститися. Кухня й туалет унизу. Але постарайся менше ходити й не шуміти. Тут мій старий, тобто батько… Його кімната теж на другому поверсі. Не турбуй його… Він останнім часом трохи того… Нездужає.

– Гаразд. Не ходитиму. І малюю я зазвичай безшумно, Жорже Калісійовичу: мій пензлик узагалі небалакучий. Кілька годин попрацюю, тоді тихесенько вийду й поїду.

– А от вийти ніяк не вийде, – хмикнув Немо. – Тут у мене така зовнішня сигналізація, що навіть мишка з будинку не вислизне. Доведеться тобі дочекатися мене.

– Але ж якщо ви пізно приїдете, то як я доберуся на Василівську? – протестую. – Це ж із протилежного боку міста. Хіба таксі…

– Та ти не мельтешись, не мельтешись – відвезу я тебе додому. Коли б не повернувся, усе одно відвезу, – заспокоює Немо. – А зараз до роботи. Трудись, трудись. «Нє пропадьот ваш скорбний труд…» Ха-ха… Не пропаде, окупиться. Аякже. Тільки не барися. Я ж тобі казав: робота нескладна, але термінова.

У грудях тенькнуло. Але граю вар’ята, вдаю, що аж горю бажанням швидше заквацяти акварельними фарбами портрет ясновельможного князя Радзивілла. Та тільки-но «лексус» випливає за ворота, кидаюся до дверей, що ведуть до зали з колекцією картин. З таким же успіхом я могла б кинутися на мури неприступного замку – глухо. Прокручую в пам’яті маршрут цим чорним будинком – від гаража до кімнати, яка на якийсь час має стати моєю художньою майстернею. Пам’ятаю точно, що перші двері зали-галереї Немо не зачиняв на ключ. Значить, треба якимось чином пройтись будинком, щоб потрапити до тих дверей. Спускаюся на перший поверх, піднімаюся сходами з протилежного боку. Смикаю з десяток бронзових дверних ручок. І ось саме та… Двері справді не замкнено. Як же це Жорж Калісійович не догледіли? Мабуть, поспішали дуже.

Переступаю поріг. Серце калатає, як церковний дзвін на пожежу. Шукаю поглядом картини, які я перемальовувала. Намацую поглядом літеру «А», заховану в лініях малюнків. Немає. Ніде немає! Це не моя робота… І це не моя… І ця – ні. Це оригінали, з яких я перемальовувала. Значить, замість них десь тепер висять копії. Та це ж крадіжка, злочин!

Мене нудить. Мені хочеться впасти на цю лискучу підлогу й плакати, плакати. Яка ж дурепа! Як можна було повірити?! Але треба подивитися ще одну роботу. Ту, через яку в мене підкосилися ноги, коли я вперше проходила залою. Ту…

Ось вона. Босі ноги над дорогою, усіяною битим склом. Довга сіра сорочка, схожа на хітон, з якої вгору тягнуться білі крила. Таким був татів “Янгол у сірому”, що впав із бабуниної квартири прямісінько серцем на вишневий сучок. Але він так і лишився висіти там, прохромлений сухим деревом і розтерзаний вітром та дощем. У того ще не було обличчя. А в цього воно є. І половину його займають очі. Зелені із сірою поволокою. Мої очі. Чи, може, татові? У мене ж такі, як і в нього, а янгол не має статі. Тато обіцяв мені написати такого самого, як той, що впав на вишню. Він прошепотів це, коли мене несли на ношах у карету швидкої. І він написав.

Поруч із «Янголом у сірому» ще два невеликі полотна з янголами. В одного голова чорного лелеки, у другого – лісового оленяти. Тато писав янголів із тих птахів і звірів, які зникають. Він ніби благав небесних охоронців захистити їх. Але вони і його самого не захистили. Не змогли чи не встигли. Мій тато…

Того вечора я перемалювала тільки В’їздову вежу замку. Вона розмістилася якраз по центру обличчя Радзивілла. З двох її боків визирали ясновельможні вуха, краєчки горностаєвого коміра й дві половинки вбрання: одна – сіро-блакитна, друга – чорна, бо підбита горностаєм шуба була накинута на праве плече Людовика. Завершити замкову композицію можна завтра. Або ж післязавтра. Залежно від того, буде Немо вдома чи знову десь повіється до півночі…

Він, як і обіцяв, відвіз мене до Василівського дачного масиву. До будиночка я його не запрошувала. І він не напрошувався. Розвернувся й поїхав».

«Кажу, що на фірмі, де я працюю, багато роботи – чогось усі поголовно кинулися замовляти шафи та стільці, а тому малювати можу тільки ввечері. Немо весь вечір удома. Мій план зривається. Довго морочуся з брамою під В’їздовою вежею, наквацюю лівий мур із терасами та бійницями й заявляю, що страшенно стомилася: учора ж працювала до півночі, а сьогодні на фірмі було стільки роботи, що навіть пообідати не встигла. Закінчу завтра. Знав би він, скільки зараз замовлень у нашій фірмочці. Добре, що не знає. Каже, ми встигаємо – йому їхати за два дні».

«Замок намальовано – я тримаю слово. До повернення Немо ще далеко. Чекатиму. У креслярському футлярі – три роботи мого тата, Романа Шумського, жорстоко вбитого в його майстерні-підвалі. Креслярський футляр – у моїй полотняній торбині. Торбина припасована до мого тіла з лівого плеча під праву руку. Моє тіло зараз замре під муром Жоржевого маєтку, біля самісіньких чорних воріт. Тільки-но Немо натисне на кнопку пульта, брама поповзе вбік, а «лексус» вкотиться у двір, мені треба буде непомітно прослизнути крізь браму на вулицю. Це зовсім нескладно. Коли автівка заїжджає на подвір’я, автоматично відчиняються двері гаража й вмикається світло. Світло заливає двір, а за автівкою, там, на вулиці, суцільна темрява. Досить тільки непомітно вислизнути за ворота. Далі головне – встигнути добігти до траси, поки Немо не побачить, що немає ні мене, ні картин. Я готова. Допоможи мені, Боже! Допоможіть мені, татові янголи!»

ІІІ. Гніздо ящера

1

– Алло! Це Немо?

Голос молодий і нахабний.

– Слухаю, – сказав я, хоча слухати мені зовсім не хотілося.

– Слухаєш? То послухай і передай товаришеві, чи то пак товаришці, товаришці Анжелі. Якщо вона зараз же…

– Може, ви спочатку назветеся?

Мені хочеться послати це нахабне створіння під три чорти й шпурнути слухавку на стіл, але тамую роздратування, про всяк випадок вибираю найграйливіший тон зі своєї колекції й подумки роблю собі комплімент: «Молодець! Навчився!»

У цьому кабінеті я шеф-редактор. А з «любими читачами» треба бути якомога люб’язнішим, хоч усі вони мені до фені. Таких горластих, як оця, я ділю на дві категорії – політичних мазохістів і культурностурбованих. Перші спеціально купують мою газету, щоб вишукувати на її сторінках дражливі вислови політиків із протилежних таборів і виливати своє обурення на мою винну голову. Не читали б – та й клопоту б не мали! Але я їм цього не скажу – хай читають, хай. Валер’янки в нашій фармацевтичній промисловості на всіх вистачить, навіть якщо її літрами пити. А політичних «заказух», які приносять грубенькі «бабки» у статтю моїх прибутків, ні валер’янкою, ні слиною зі сторінок «Суперстар» не змити. Це стопудово!

Другу категорію чомусь найбільше дратують сальні анекдоти й усілякі ляпсуси. Вони сприймають їх не тільки, як особисту кровну образу, але й як підступний замах на життя й безпеку всієї земної цивілізації. Культурностурбовані доколупують своїми занудними повчаннями всіх підряд: мене, журналістів, коректорку, фотокора, навіть малограмотну прибиральницю тітку Клаву… Минулого разу якась фанатка Голлівуду кричала, що «Суперстар» принизила її улюбленого актора Мела Ґібсона, обізвавши його Крейдою Ґібсоном. Довелося довго пояснювати, що це комп’ютер так переклав інформацію з російської мови: для нього ж, залізноголового й електронно-бездушного, «мел» – це «крейда» і тільки. А наша коректорка, Анжела Львівна, яка двадцять п’ять років працювала вчителькою української мови в школі, принципово не дивиться американських фільмів, а тому навіть не здогадується, хто такий Мел Ґібсон. От і пропустила цей ляпсус комп’ютерного перекладача. Зрештою просунута в голлівудських справах фанатка все второпала, але вердикт її все одно виявився вбивчим: «Якщо ваша коректорка не знає, хто такий Мел Ґібсон, то я не хочу знати вас. І перейменуйте свою “Суперстар” на “Старпер”. Чао!» Що ж цього разу пропустила стара черепаха Анжела Львівна?

– То як вас величати, шановна? Бо ж незручно якось виходить: ви мене знаєте, а я не знаю, як до вас звертатися.

– Незручно штани через голову одягати! А говорити… Я ж не збираюся з тобою шури-мури заводити, я, знаєш, не з тих, що в подруг кавалерів відбивають. Будемо вважати, що це дзвінок одноразового використання.

– Але ж чомусь він саме до мене?

– Потрібний ти мені, як зайцю стоп-сигнал. Я до Анжелки. Значить так, слухай… Якщо Анжелка зараз же…

Я вже здогадався, що йдеться не про нашу коректорку. Тому бажання кинути слухавку враз випаровується. Тепер мені, навпаки, хочеться, щоб ця божевільна вирва говорила, говорила й говорила, поки не виговорить усе, що знає про ту, іншу Анжелу. Але я граю вар’ята.

– Яка Анжела?

– Тіпа в тебе їх цілий гарем – чорнявих, білявих, рудих, у смужечку, у крапочку й у горошок? Отже, слухай, чуваче: якщо Анжела Шумська…

– Шумська?! – здивувався я.

– Шумська! Отож якщо Анжела Шумська не полетить зараз же у свої «Шафи плюс стільці», то завтра вона вилетить звідти на всі чотири сторони. Це мені годину тому було офіційно заявлено. З тих довбаних «Шаф плюс стільців» одна вельми сердита тумбочка на мітлі прилітала й биту годину сабаніла мені у вуха так, що в них ледве не позакладало. У їхній фірмі ниньки, бачте, диво небачене сталося: аж двом багатим клієнтам занетерпеливилося зробити замовлення на шафи-купе, екстрено потрібен дизайнер, тобто Анжелка. А хіба я сторож неїн? Та мені по барабану, вилетить вона з тих «Шаф плюс стільців» чи ні. Але якщо та анциболотка й цього місяця не заплатить за квартиру…

– Які «Шафи плюс стільці»? Яка тумбочка на мітлі? Шановна пані! – Я силувано реготнув. – А вам не здається, що ви трохи помилилися? Бо я, знаєте, теж не сторож вашій Анжелі…

– А мені якось фіолетово, хто ти для неї. Це по-перше. По-друге, я не пані, а панна. А по-третє, Анжелка сказала, якщо раптом десь завіється, а потрібна буде екстрено, то можна маякнути на цей ось номерочок.

– Хіба в неї свого немає? От і маякни! – також переходжу на «ти».

– І як це я без тебе, умного-розумного, не здогадалася, що треба маякнути на Анжелчину мобілку! Тільки ж дзвоню я в неї, як у рейку: мовчить, ніяких ознак неземного існування великої художниці. То, може, уже й немає в неї тої мобілки, бо вона ж весь час щось сіє-посіває, губить-забуває: то парасольку, то шалика, то телефон, то вчорашній день… А може, батарейки розрядилися, а може, просто відключила Анжелка свою мобілку.

– Вона так і сказала: «Якщо я раптом десь завіюся, то екстрено шукай мене в Немо»? – здивувався я.

– Казала, не казала… Я звірила цей номерочок із тим, що на стіні в Анжелчиній майстерні. Є в неї така дурна звичка – під час малювання записувати де попало. А біля того номерочка на шпалері однісіньке словечко: «Немо». Я так і подумала: хм… Немо – капітан потонулого корабля, не може ж вона до нього на дно морське дзвонити; значить, це якийсь інший Немо.

– Не потонулого, а підводного…

– А мені по барабану, я по морях-океанах не вештаюсь. Але як усе класно вийшло! Я взяла тебе на понт – і просто пальцем у небо. Ну, що скажеш? Добре я тебе вирахувала?

– І що ще сказала твоя безвісти зникла Анжела? – Я відчуваю, як починає сіпатися права брова.

– Цього разу нічого. Але якось вона щось жванділа про якогось Немо з якоїсь крутої газетки. Я так думаю, що ти писака. Угадала? Бо кого ж та шалапутна ще могла підчепити? Як не маляра, то газетяра. Отож перекажи, що якщо вона не з’явиться за годину у своїх «Шафах плюс табуретках», тю, у «Шафах плюс стільцях», то завтра вилетить не тільки звідти, але й із помешкання.

– Так само, як ота тумбочка із «Шаф плюс стільців» – на мітлі? Чи, може, на досконалішому літальному апараті – у ступі? А може, ви, дівчата, ще й живете в хатці на курячих ніжках? «Хатко, хатко, повернися до лісу задом, а до мене – передом»… Бр-р-р… Як страшно!

– І чого б це я кпинилася? Тобі, може, і не страшно. А от їй не совітую.

– І коли вона дала тобі цю мудру інструкцію?

– Блін, що ти мені мізки компостуєш? Яку ще таку інструкцію?

– Ну, куди звертатися в разі чого…

– А-а-а… Позавчора. Цілий день щось малювала в себе, а тоді спустилася з тої шпаківні на горищі, підійшла… Я аж здивувалася. Вона ж ніколи про своїх кавалерів не говорить. Про що завгодно, про яку хоч фігню, тільки не про них. Такі, бачте, у неї принципи. Я вже думала, може, неїн парубок із ЦРУ чи СБУ? А може, так допекла Анжелочці ваша братія, що їй і говорити про вас не хочеться. А тут ні сіло ні впало – нате вам телефончик. Може, я десь раптом завіюся… І от щезла, здиміла, випарувалася…

– Мушу тебе розчарувати, сердита панно Ен, але ні вчора, ні позавчора я не бачив твоєї принципової Анжели!

– Ага! Ні вчора, ні позавчора! Але ж бачив! Бачив! Коли?

– Хм… А ти з кебетою. Місяця півтора тому приходила до нас у редакцію одна симпатична русалочка, запитувала, чи дизайнер не потрібен. Справді назвалася Анжелою. Я порадив зателефонувати за тиждень-другий – наш художній редактор нібито збирався переходити на іншу роботу, а вона сказала, що добре знає комп’ютер, художній відділ у коледжі закінчила, ще й десь вчиться, так би мовити, поглиблює знання – якраз те, що нам треба. Ми ще посміялися, що тепер у нашому полку Анжел прибуде, бо коректорку також Анжелою зовуть. Ім’я рідкісне, а тут зразу дві на одну редакцію. Після того разів три вона телефонувала. Але вже, мабуть, із місяць не давала про себе знати. Я так і здогадався, що вона знайшла собі іншу роботу. От і все.

– Ч-ч-чорт! Убила б! Замість того, щоб відіспатися після важкої трудової ночі, мушу ту вітрогонку шукати.

– А ти не шукай – вона сама прийде. Ти ніби не знаєш, що з молодими дівчатами таке трапляється.

– Тіпа загуляла й те де? Може, і так, може, прийде. Але коли? А робота… Вона ж її ледве знайшла. І то… Якби не я… Якби один клієнт пляшку коньяку за вечір надурняк не видудлив…

– Як виженуть, то хай зразу до нас біжить – наш художній редактор справді розраховується, у газеті звільняється місце, про яке ми говорили. Тож буде ваша Анжела дизайнером, як і хотіла.

– Дизайнером! Тіпа газетку малювати? Вибачєйте! А зарплата у вас яка? Як кіт наплакав?

– Ну чому ж…

– Та знаю я вас, писак: за сенсаціями рище, а в кишенях вітер свище.

– І звідки ж такі глибокі знання?

– Розказували мені, як цього літа приїжджав один такий у наше село. Зашмуляні джинси, вилиняла маринарка й патли, три тижні не миті, три дні не чесані. Питає дядька Мирона, лісника: «У вашому лісі є лосі?» Дядько каже: «Лосів давно немає, зате лохин цього року багато вродило – аж кущі гнуться». Патлатий до лісу ані ногою, каже: на комарів у нього, нещасного, алергія. На комарів, бачте, алергія, а на бурячанку – хоч би хни. Два дні самогонку на халяву дудлив, сало їв, варениками з лохинами закусював. Набрався, як жаба мулу, а потім про ліс статейку склепав. Так, мовляв, і так: у Рудівському лісі катастрофічно зменшилося поголів’я лосів-самців, плодиться тільки жіноча стать, яку тут називають лохинами. Науковці стривожені, вони не можуть знайти пояснення такому дисбалансу в природі. Та всеньке село, як прочитало ту писанину, три дні покотом лежало від сміху.

– Веселий кореспондент…

– Веселий. І газета в нього весела. Казала бабця Марина, спеціально для старих. Так і називається – «Суперстара». Чи, може, «Суперстарий»? Весела назва, еге ж? А от в Анжели справи не дуже веселі – боржок за квартиру. Я вже два місяці за неї закладаю. А може, ти неїн борг заплатиш? Мовчиш? А я що казала? Рада б душа, та в кишені ні гроша. Отож, поки вона щось там малювала, я за роботою світу білого не бачила. А може ж, я теж не для того народилася, щоб ночами в барі чипіти. І диплом маю: два роки в нашому училищі культури на танцювальному вчилася. Але за танці сьогодні так платять, що й на хліб не вистачить. А мені, знаєш, часом і лагодзінок[10] хочеться.

– Дивлячись за які танці.

– Ти на що це натякаєш? На стриптиз? Я не стриптизерка якась! У моєму дипломі написано: «Керівник народного дитячого танцювального колективу». А ти знаєш, хто в ті колективи зараз своїх діточок посилає? Хіба такі малахольні, як Анжела! От якби оті лантухи з грошима своїх нащадків на такі танці записували й добре за них платили, то, може б, і я не офіціанткою була. Але нащо їм мій ансамбль? У них свої танці. От я покрутилася, покрутилася з тою бамажкою ламінованою, померзла кілька місяців на базарі та й пішла в бар-ресторан. Я не можу так, як Анжела. Я на землі стою. А вона й досі десь під хмарами літає.

– Ну, політає-політає та й прилетить на землю. Не мороч мені голову!

Я таки не зміг стриматися. Мене дратував тон, яким зі мною ще ніколи ніхто не насмілювався заговорити. Дратувала ця мішанина поліської говірки й міського суржику. Курва! Стерво! Як вона розмовляє! Випускниця «кулька», яка прилаштувалася офіціанткою в нічний стриптиз-бар і тепер вважає себе на три голови вищою від якогось писаки, бо в нього, бачте, у кишенях вітер свище. Знала б вона, з ким говорить! Та мені досить тільки пальцем ворухнути, щоб вона вилетіла з того бару, мов корок – із шампанського. Та я міг би весь той бар із потрохами купити й на смітник викинути. Але мушу слухати це дурне патякання. А мушу. Бо Анжела… Який дідько вхопив ту Анжелу! Куди вона зникла? І чого це їй раптом стрельнуло в голову давати мій редакційний телефон тій язикатій хвойді?

Ще ніколи не почувався таким утомленим і розбитим. Уночі довелося викликати швидку до батька: старого чогось понесло у двір, і він беркицьнувся біля хвіртки. Ще б із півгодини так полежав – і кранти. Ледве відволодали. Старого відкачали, а от Анжела… І куди та клята відьма випарувалася? Чорний вівторок, та й годі.

2

Треба було б сьогодні раніше додому приїхати, але не вийшло. Тож ящір на чорних воротах розтуляє свою пащу точно опівночі. Старий, як завше, на «варті» – припав сивою головою до вікна на другому поверсі й виглядає надвір. Прокинувся чи й не спав досі? Треба зайти. Після минулої ночі йому, мабуть, геть кепсько.

О, знову заводить мову про криницю. Далася вона йому! Відколи я забрав старого до себе, тільки й чую: навіщо вона там, та криниця? Яка з неї користь? У «царському селі» в кожній садибі і вода, і газ. А вона тільки заважає транспорту. Ще хтось наїде, удариться автівкою.

Мені по барабану, є вона на тому горбочку чи ні, стоїть над нею одноногий дерев’яний журавель чи полетів у вирій. Місто, що за останнє десятиліття вилізло за свої кордони, розповзлося, як дріжджова опара, – лише за якихось кілометрів десять звідси. Усі тутешні поселенці заробляють собі на червону ікру до хліба там, в оточених охороною й начинених найновішою технікою офісах, а всі блага цивілізації доправили з міста сюди.

Я також три чверті доби кручуся в місті. Дім свій бачу здебільшого вночі. І якщо якомусь блаженному вдарила в тім’я думка спорудити цей пережиток минулого, то хай. Кажуть, той мудак навіть спускався в криницю, щоб дно почистити, буцімто випустити на волю замулене за десятки років джерело. Потім змайстрував новенький зруб, поставив біля нього цибатого березового журавля, навіть нове оцинковане відро причепив до нього. Здалеку не второпаєш, чого той птах дерев’яний до цямрини заглядає: чи то воду п’є, чи то вчорашній день на дні шукає. А біля криниці ще й кущ калини як «здрастє» посеред осені десь узявся й хутко шугонув угору.

Дехто з моїх сусідів навіть запишався: мовляв, ось тепер, коли біля нас і криниця, і калина, уже ніхто не засумнівається, що на цій вулиці живуть справжні нові українці, а не якісь там зулуси чи, боронь Боже, біндібозійці. І тільки моєму старому ця криниця як більмо на оці, як тернова колючка в мозку. Мабуть, у маразм впадає дід Калісій. От і знову…

– Ти б, Жоржику, поговорив із ким треба. Криниця заважає розворот робити…

Він дістає з тумбочки окуляри в масивній рудій черепаховій оправі і, голосно охкаючи, повільно шкандибає з кутка в куток.

Часом мені здається, що це батько сам народив собі сина, тобто мене: виносив кілька місяців під правою пахвою яйце, і з того у визначений природою час проклюнулася маленька істота, яку він назвав Жоржиком. Мабуть, він спочатку довго приглядався та прислухався до тієї істоти: що воно таке – пташеня чи крокодиленя? Але я ні те, ні інше. Я – це я.

Він так пишався, що хай вже й під сороківку, а таки сотворив собі свою точну копію. Так пишався! Мало не з пелюшок носив мене на плечах під час святкових демонстрацій, возив по травневих маївках та бучних пікніках – казав, хай хлопець привчається до справжнього життя. А мама…

Я раптом із жахом подумав, що вже забув її обличчя. Зрештою, чи так часто ми з татом дивилися на нього за життя? Чи зумів хоч хтось розгадати, що було заховано за її мовчазною усмішкою?

– То ти поговориш про криницю? – доскіпується до мене старий.

– Краще про маму, – кажу я. – Забув, що сьогодні день її народження? Ти ніколи мені не розказував, як ви познайомилися.

Він раптом аж заходиться від ядухи. Згинається й розгинається, розтирає набряклими долонями груди, витирає очі. Але я вперто чекаю. І він здається.

– Того року мене обіцяли перевести в райком партії. Але долітувати я мав ще заступником голови колгоспу в Залісцях. Якраз закінчилися жнива. Після комбайнів, що ламалися мало не щодень, на стерні залишалося чимало колосків. Сільські жінки занадилися їх збирати. Прихоплять із собою дітвору для підмоги – і на поле; мовляв, усе одно ж пропадуть, а вдома немає що курці кинути. Воно-то так. За тиждень-другий слідом за комбайнами мали йти трактори з лущильниками, і тим колоскам одна дорога – у землю. Але ж поле колгоспне! Повинен бути порядок, а всякого, хто зазіхав на колгоспне добро, треба було карати. До в’язниць і таборів, як це було колись, за Сталіна, за таку провину вже не кидали, але були встановлені штрафи.

Бригадири та об’їждчики з ніг збивалися, щоб спіймати крадіїв і подати в контору їхні списки. Та ті баби теж не ликом шиті: виставляли свої дозори з дітлашні на горбочках біля під’їзних доріг, і тільки об’їждчик на коні чи бригадир на бричці до краю поля наблизиться – їх як вітром здувало.

Я був мастаком на всілякі вигадки. Ти ж мене знаєш! А тут же так хотілося перед від’їздом до міста показати, що недаремно мене туди беруть (ще й, сказали, з перспективою!) – таких, як я, у дурні не пошиєш, навколо пальця не обведеш. Зібрав сторожів та об’їждчиків, наказав принести з дому спідниці та білі перкальові[11] хустинки.

Як не пантрували малі за дорогами, що вели до поля, нічого підозрілого не помітили – тихенько гралися собі в ножика, пильно поглядаючи навколо. На підводу з гуртом молодиць у білих хусточках, яка під’їхала до самого поля, вони уваги не звернули. А даремно. Бо то й були ми, і ми таки перехитрили тих крадійок хитрющих. Як зіскочили ті «молодиці» з підводи та як кинулися широкими розмашистими чоловічими кроками ловити нещасних порушниць… Ну й, скажу тобі, комедія була… Зчинився такий лемент, що все село збіглося. Заскочені зненацька крадійки повикидали колоски з фартухів у стерню, виривалися з наших рук, кликали на допомогу, благали й проклинали нас, накликали кару Божу на того, хто оце таке паскудство з перевдяганням придумав… На мене тобто…

Я кинувся за втікачкою, яка мчала, як молода оленичка, до зеленої посадки. Плюнути б і махнути рукою: хай собі втікає оте дівча довгоноге, он скільки вже бабського улову біля підводи. Але в мені прокинувся азарт мисливця: не міг упустити здобич, не міг програти. Наздогнав біля вільшаника, повалив на землю, придушив своїм розпаленим тілом. У неї груденята ходором ходять, серце тріпоче, мов пташка наполохана… А коси… Як вони пахли любистком! Чомусь раптом дико захотілося, щоб вона пручалася, плакала, благала відпустити. Але дівчина навіть не зойкнула. Не кричала, не просилася, тільки дивилася на мене очима наполоханого звіряти, і дві великі сльозини тихо котилися по щоках. Щось вони в мені розтопили, ті сльозини, щось перевернули в серці затятого холостяка, ніби якась крижина раптом лопнула й залоскотала в грудях. Отак-от і познайомилися.

Я так ніколи й не почув від неї крику. Навіть того ранку. Пам’ятаєш, Жоржику? Авжеж, пам’ятаєш. Ти вже був чималим хлопцем, усе розумів. Я тоді сказав, щоб Тетяна збиралася: усі мої з роботи їхали до лісу, на нашу базу відпочинку. Вона не ворухнулася. Я розсердився: «Ніхто тебе не змушує випивати біля озера чи горланити з усіма, якщо ти до цього так і не можеш призвичаїтися, селючко нещасна! Посидиш у будиночку чи гриби позбираєш. Або за компанію з Жоржиком порибалиш. Та інші жінки аж пищать, щоб поїхати з нами, за честь мають, а ти…» Вона сказала тихо, так тихо, що ти, мабуть, і не почув: «Їдьте без мене. Щось мені нездужається». Я навіть не перепитав, що саме їй болить. Глянув у вікно: ти вже підстрибом біг до автівки. Я сердито гримнув дверима й вийшов слідом за тобою.

Усе було як завжди. Дубові вінички в парній, двері з якої виходять прямісінько на дерев’яний настил над озером, плавання в тому озеречку посеред лісу. Пам’ятаєш, яке воно було чисте? Як сльоза! За ним же спеціальна обслуга наглядала, щоб ні смітинки, ні пір’їнки. А потім розкішний стіл із делікатесами, які навіть у снах не снилися простим смертним, і жіночі ніжки, що витанцьовували на столі, серед тих делікатесів.

Коли ми повернулися вночі, вона так і лежала в ліжку. Таке мене зло взяло, що ледь стримався, щоб не перекинути її разом із тим ліжком. Бач, уперлася, загнула кирпу, не поїхала й не вийшла назустріч, не запитала, як там було. Роздягнувся, прийняв душ і тільки тоді зайшов до спальні. З усієї сили шарпнув з неї ковдру й остовпів: ліжко було залите кров’ю, що вже встигла загуснути й порудіти.

У тебе, Жоржику, міг би бути брат. Або сестра. Але чому вона нічого не сказала? Чому, Жоржику?

Я не був святим. Видний чоловік. На такій роботі. А кругом жінки – від секретарки в приймальні до третього секретаря по культурі… І всі хочуть кар’єру зробити. А зробити жінці кар’єру без чоловіка нагорі… Ох і діставали мене ті мисливиці! Ох і охмуряли! Тетяна, мабуть, знала. Авжеж, знала. Хтось постарався, розказав. Та я й не особливо приховував.

Ти пам’ятаєш Людмилу Іванівну? Вибілену таку, з бюстом восьмого розміру? Це вона тоді на столі танцювала, серед пляшок із шампанським. Коли я її зустрів уперше, вона ще просто Люсею була, піонервожатою в школі. Приїжджаю до школи перевіряти якусь скаргу, а мені назустріч півкулі восьмого розміру, пухкі губки, круглий задок і погляд… відданий такий, багатообіцяючий. Ми зачинилися з нею в ленінській кімнаті того ж самого дня – вона подала себе на десерт після всього печеного й вареного. А вже за два місяці Люся стала директоркою районного будинку культури. Думаєш, я не знав, що з того директорування в мене за плечима всі сміються? Знав! Але що мені було до того? В очі все одно ніхто не посміє й пікнути. А от Люся пильненько придивлялася та прислухалася до тих сміхунців і хутко розправилася з ними. Бо сміється той, хто сміється останнім. Бо плює на всіх той, хто вище сидить.

Люся не робила таємниці з нашого зв’язку. Навпаки, демонструвала його, вимагала до себе поваги. Вона ж коханка самого Калісія Немолюка! Вона може що завгодно полюбовнику своєму у вуха внести! Отож бережіться! О, та лярвочка добре знала, чого хоче! І вперто торувала своїми стрункими ніжками й круглим задком дорогу до влади. Я якраз зробив її завідувачкою районного відділу культури, коли до нас на якусь дефіляду приїхав сам перший. Люся зразу впала йому у вічі. Не просто впала, а з розгону в них вскочила. І скоро опинилася у світлому кабінеті обкому. Я теж пішов на підвищення в область – перший не поскупився на відступні за Люсю.

Але то вже було після смерті твоєї мами. Тетяна була не такою, як усі. Таких мало у світі. Вона так рано пішла, але залишила мені тебе. Не те що оті твої лошиці… Тьху, навіть згадувати їх не хочеться. Ні перша, ні друга не спромоглися мені внуча народити. Це ж тобі вже під сорок. Якраз у такому віці я став батьком. А ти й досі сам. Женився б. Комусь же треба буде все передати. Рід продовжити треба. Га, Жоржику?

3

До редакції я зазвичай являюся тільки по вівторках: цього дня вуличні розповсюджувачі приносять живі бабки за лівак. Цього ж дня менеджер із реалізації, який займається цією різношерстною армією, має скласти акт про списання газет за минулий тиждень, повернутих у редакцію й переведених у статус макулатури. До вечора газетний «неліквід» буде відправлено на картонний завод. А вже завтра хай хтось спробує перевірити той акт і докопатися, скільки газет насправді продано й скільки здано в макулатуру.

Кажуть, мій шофер якось скривив мармизу: «Е-е, мене не обдуриш. У цих пачках не по чотириста, а по сто газет: я перелічив. Але що ж це тоді виходить, га? Що редактор сам себе обманює?» Він таки дурний, тому й тільки шофер. Звісно ж, обманюю. Але не себе. Відомості ж призначені для податкової, а бабки – мені.

Тижневого «лівого» збору мені хіба на один вечір у казино вистачає. Але я люблю азарт і авантюри. Сама думка про те, що воджу за носа таку грізну силу, як податкова інспекція, додає мені адреналіну. Та не тільки для цього я завів собі газету. Давно відомо: хто володіє інформацією, той володіє світом. Світ поки що мені не по кишені. А от місто… Головувати ним я б зміг. Запросто. Але треба ж якось цих лохів переконати, що кращого голови їм не знайти. От «Суперстар» і переконує. На час виборів я навіть змінив її статус – із малотиражної «рептильки» на справжню ЗМІюку. Хоча більшість тиражу доводиться роздавати, а не продавати. Тож цього вівторка на лівак не особливо розраховував. Але щоб аж так…

Дідько б їх узяв, цих писак недолугих, цих розповсюджувачів убогих, цю команду безхатьків і неуків! Мені хочеться стерти їх на порох! Стерти й за вітром розвіяти! Вичавити з них їхню писацьку пиху, як сік із лохини. Лохина – самиця лося… Це ж треба таке зморозити! Де той бісів патлач, три тижні не митий, три дні не чесаний, без диплома в кишені й без лою в голові?

– На летючку!

Летючка… Яка там у біса летючка?! На летючку стрімголов летіти треба. А вони, мов кролики, загіпнотизовані удавом, ледве переставляють ноги, налякано переступаючи поріг кабінету. Що вони там белькочуть? А-а-а… Реалізація катастрофічно впала, бо читачів не цікавлять передвиборчі матеріали. Не чекав такого повороту. Щось у мені закипає, як вода в казані. Закипає й булькає. Я міг би якийсь час весь наклад просто роздавати, але якими бубликами заманити любих читачів, щоб вони таки читали те, що я хочу? Випускаю пару на своїх «кроликів».

– Ідіоти! Дармоїди! Тюхтії! Розжену завтра всіх до бісової матері, жодного не залишу!

У момент найвищих децибелів крику раптом спадає на думку таке: от би почула мене зараз та нахабна дівка з нічного бару! Я б їй пояснив популярно, що таке «Суперстар» і чим вона відрізняється від «Суперстарої» чи «Суперстарого». Уявив її здивовані очі (цікаво, якого вони кольору?), зблідле від страху обличчя (чомусь упевнений: воно кругле, з кирпатим носом) і голосно засміявся. Газетна братія перелякано відсахнулася. Певно, подумали, що в мене дах поїхав.

Удруге вона зателефонувала наступного ранку. Цього разу – на мобільний. Голос наче й не її – переляканий і приглушений.

– Немо? Ти? Це Марта. Яка-яка… Я тобі вчора маячила… За Анжелку. Тіпа вона пропала… Пам’ятаєш?

– Тіпа пам’ятаю. Тільки звідки в тебе номер мого мобільного? – розсердився я.

– Якийсь ваш газетний чмурик дав. Сказала, що я твоя сестра… двоюрідна… Він зразу повірив. Ой, тут таке… Таке… Я вранці повернулася з роботи. Двері відчинені, а в хаті… Страшно дивитися… У тій кімнатці на горищі, де Анжела малювала… усе догори дриґом… ніби смерч пронісся. Колись у нашому селі смерч усі дерева поклав, як сірники, і дахи позносило…

– Щось цінне зникло? – перебив її, відчуваючи, що в мене самого зараз і справді дах знесе.

– У мене ні. А в Анжели – не знаю… Та що в неї такого цінного могло бути? Звідки? Усі неїні шмотки можна в одну валізку засунути. От тільки комп’ютер… Його нема. Анжелка на ньому свої дизайнерські штучки робила.

– Викликала міліцію?

– Ти що, чувак, із дуба впав? Яку міліцію? Міліція покличе хазяйку. А я ж їй навіть не говорила, що впустила в її дачну халупу Анжелу. Ми домовилися ділити квартплату на двох. А якби хазяйка дізналася, то вона б і з Анжелки злупила стільки, як із мене. Вона ж зажерлива, мов крокодилиця. Ми хотіли її перехитрити. А тепер… Що мені робити? Вони ж знову можуть прийти. Мабуть, та вітрогонка щось натворила. То хай і розгрібає все сама. Ну зізнайся, де ти її заховав! Зізнайся, Немо!

Мене ніби струмом пройняло.

– То її й досі не було?!

– О, говорили-балакали, потім сіли й заплакали!.. А чого б я оце телефонувала, якби вона була? А може, ти… того… проведеш журналістське розслідування?

– Що?!

– Журналісти часом проводять своє розслідування. Тіпа трохи нишпорками стають і докопуються, що та як. Я в кіно бачила. От і подумала: а може, Анжела для того й дала твій номер, щоб ти?..

– Хм…

– І чого б ото я хмикала? Кудись же вона здиміла.

– У чиюсь гарячу постельку. І так у ній, бідолашна, горить, що й справді дим іде.

– А мобілка чого мовчить? Ні, щось тут не так. Якась Анжелка ніби неприкаяна була останнім часом – якась чи то пригальмована, чи стривожена. Я навіть подумала, чи не обкурилася вона часом чимось? Ця їхня богема… Я її недавно бачила серед таких розцяцькованих, як папуаси, ще й із кулками[12] в носі, що мені б встидно було з ними за один стіл сідати. Та ви, журналісти, знаєте: самі недалеко від них втекли.

– Який прогрес! Ти вже кажеш «журналісти», а не «писаки». Ну-ну… Але розслідуванням займатися я все одно не буду. Кожен має робити своє. Ферштейн? Правда, є в мене один знайомий чувак, трохи, як ти кажеш, нишпорка. То яка адреса вашої – чи то пак тимчасово вашої – дачі? Василівська, сім. Так… Записано. Якщо мій знайомий погодиться, то за кілька днів ти все знатимеш. І моя тобі добра порада: прикуси свого наперченого язичка – у твоїх же інтересах!

– Мовчу! Як риба! – пообіцяла вона.

4

Мій чорний джип люто шматує сіре бомжацьке дрантя осіннього туману, розбризкує наповнені нічним дощем калюжі й намотує кілометри в бік Бугу. Люблю швидку їзду. Вона розбурхує кров, додає адреналіну. Коли отак несешся на всіх парах, здається, що можна проскочити важкий відтинок часу з його страхами, заплутаністю й загрозами. Вж-ж-жик – і ти вже поза тим, що ще вночі гризло серце й сушило мозок. Сімдесят… Вісімдесят… Сто… Сто двадцять… Клас! Стрілка спідометра зашкалює. А мені хочеться швидше, швидше й ще швидше. Хочеться не їхати, а летіти. На якусь мить здалося, що джип справді відірвався від асфальту й уже не торкається його колесами. Тільки бризки води навсібіч.

Але години за півтори шаленої їзди рівень адреналіну раптом різко спадає, ніби заспокійливі пігулки, проковтнуті вночі, тільки тепер починають діяти. Мене хилить у сон. Воно й не дивно: не спав уже три ночі. Якийсь вірус страху не давав склепити очей. Бридотне відчуття, якого не можна позбутися ні ліками, ні коньяком. Лють, роздратування, сумніви стомили мій авантюрно-раціональний мозок. Він запрограмований на чітке «так» або «ні», я не люблю метатися між ними, колупатися в собі, ненавиджу всілякі там «а може». Тільки «так» або тільки «ні»! А тут три ночі такого пекельного шматування… Але зараз я нарешті позбуваюся тих терзань – тіло ніби занурюється в розчин формаліну, повільно застигає в ньому, свідомість балансує на межі реального. У такому стані краще б зупинитися й перепочити, але не можу: мені конче треба їхати, мушу поспішати.

Дорога мокра й безлюдна. До кордону залишається якихось кілометрів двадцять. Треба встигнути, поки не зачинилося «вікно»: краще мати справу з однією митною бригадою, яка вже звикла до моїх картин із намальованим замком. Замок – візитівка області, нічого дивного, що всі місцеві офіційні й напівофіційні особи вибирають для презенту закордонним партнерам його вежі та мури. Ось і цього разу везу картину із замком Любарта у вишуканій рамці. Джип слухняно вписується в поворот і виїжджає на фінішну пряму. І раптом я ціпенію від жаху: напереріз іномарці, що наче летить у повітрі, вибігає дівчина. Ну все, капець! Уже не встигну загальмувати. Ніяк не встигну! А ця дурепа робить кілька кроків справа наліво, повертає обличчя мені назустріч: витріщені від переляку очі, розтулений рот, з якого виривається розпачливий крик. Анжела? Анжела! Вона!

Анжела?.. Мозок за якусь соту частку секунди знову вмикає раціо. Звідки тут могла взятися Анжела? Як вона взагалі могла тут з’явитися після всього? Гальма спрацьовують, сила інерції кидає мене на кермо, джип розвертається, робить кілька піруетів, мов ковзаняр на кризі, і сповзає з міжнародної траси на узбіччя.

Відчуваю, що лечу в темне провалля. Але якимось дивом зупиняюся, не долетівши до самого дна, тремтячими руками відчиняю дверцята й вибираюся з джипа. На дорозі нікогісінько. Ні-ко-гі-сінь-ко! Тільки метрів за двадцять від неї повільно похитує рудим хвостом лисиця. Ось вона пробігла ще кілька метрів полем, зупинилася, повернулася, пильно подивилася на мене й граційно потрухикала далі, повертаючись впівоберта й ніби запрошуючи за собою.

Що за мана! Анжелка… Лисиця… Я підбіг до рівчачка, наповненого дощовою водою, зачерпнув тієї рудої осінньої настоянки тремтячими долонями, хлюпнув на обличчя. Намагався впорядкувати схарапуджені думки. Вірив і не міг повірити в те, що сталося.

Минулого року власник місцевого рибгоспу, у якого я іноді купую делікатесних вугриків, розповідав мені про якусь лисицю, яка перетворюється на дівчину. Нібито не одного завела вона в ліс, не на одного навела такого туману, що його потім ледве до тями привели. На лови тієї лисиці-перевертня, казав він, колись навіть солдатів із найближчої військової частини привозили, але нічого з того полювання не вийшло. Я ніколи не вірив у подібні сільські побрехеньки, яких тут, на Поліссі, як грибів після дощу. І зараз намагався якось сам собі пояснити те, що сталося. Ця лисиця не має ніякого стосунку до моєї пригоди. Авжеж, не має. Трухикала собі рудохвоста полем і не збиралася ні дорогу перебігати, ні під автівку кидатися, ні дівчиною являтися. Але ж… Ні-ні, мені просто привиділася Анжела. От і все! Але чому саме тут? Тут її не може бути. А де може? Де може?!! Багато б я віддав, щоб дізнатися, де зараз ця клята Анжела.

Уже на трасі, умикаючи швидкість, визирнув із вікна джипа, насторожено оглянувся навколо. Нікого. Тільки праворуч від дороги, десь за кущами, з-за яких виднілася зелена смуга озимини, ліниво каркали дві чорні ворони. Але я не міг уже їхати так, як до цього: чомусь весь час здавалося, що із сірого туману ось-ось вибіжить хтось і кинеться навперейми джипу. Я добре знав, хто це буде – Анжела.

Я не збрехав Марті, коли говорив, що Анжела заходила до редакції проситися дизайнером. Так воно й було. Тільки не місяць, а рік тому. Тоді я тільки-но випробовував новесеньке редакторське крісло – воно м’яко пригорнуло мене до своєї шоколадно-кавової лайкової обшивки, що так пасувала до мого костюма-трійки. І хоч я знав, що сидітиму в ньому лише вряди-годи, це трохи заспокоїло нерви.

Зранку їх добряче поколошматила друга колишня. Гітаристка-аматорка, у справі гри на нервах вона була справжньою професіоналкою. От і знову грозилася вивести мене на чисту воду й показати людям моє справжнє обличчя, якщо я… Моє справжнє обличчя… Ніби я сам знаю, яке воно… Але щоб приховати його загадкові риси, довелося поступитися кругленькою сумою. Шантажистка! А тут іще старий мудак. Він, бачте, поцікавився справами фірми, і вони його дещо засмутили. А ще його дратують моя газета й мій псевдонім. «Шеф-редактор Жорж Немо, – бурчав він незадоволено. – Немо. Що за дурниці? Хіба Немолюк звучить гірше? Навіщо вкорочувати своє прізвище?»

Псевдонім пояснити легше. Так, кажу, зараз заведено: придумувати щось звучніше, коротше, що добре б запам’ятовувалося й відрізнялося від інших. Немолюків он скільки в області, а от Жорж Немо – може, один на весь білий світ. Це ж круто! А от пояснити, навіщо вкладати гроші в те, у чому ніц не тямлю й із чого навряд чи вдасться видоїти хоч якусь копійчину, ніяк не вдається. «Газета – це ідеологія, а не бізнес», – уперто повторював колишній ідеологічний боєць, який тепер боявся всіляких політичних тем, як дідько ладану.

Ну що ти йому скажеш? Як розтлумачиш, що сьогодні ЗМІ – це і те, і те? Мій старий досі зачеплений однією мозковою звивиною за вчорашній день, і спробуй йому втовкмачити, що за цього довбаного дикого капіталізму бізнес і політика як близнюки. Що моє так зване вершкове масло із самої лише пальмової олії та фірмовий «натуральний» кетчуп із польських консервантів, які попервах, коли ще подібні фірмочки можна було на пальцях однієї руки полічити, давали непоганий прибуток, тепер уже не витримують конкуренції. Щоб не пролетіти, як фанера над Парижем, їх потрібно постійно вихваляти, найкраще – у своїй газеті.

Та мені сьогодні один гральний салончик із таємною кімнаткою для особливо шанованих відвідувачів дає більше, ніж ота кетчупно-майонезна фірма з її базарними ятками. А для того, щоб легально спілкуватися й впритул наблизитися до отих «особливо шанованих», мені знову ж таки не завадить власний бойовий листок. В одному старий має рацію: на журналістиці я розуміюся ще менше, ніж на майонезі. А мені не обов’язково й розумітися, заспокоював я себе, ніжачись на шкіряному троні, – аби гроші, вони вирішують усе. Давно постановив: спочатку треба працювати на гроші, а потім вони мають працювати на мене, мій імідж, славу, владу.

Хтось постукав у двері й зразу ж, не чекаючи дозволу, відчинив їх.

– Можна до вас в обідній час?

– А вже обід? – здивувався. – Це ж треба так запрацюватися! Навіть не помітив…

Чомусь мені раптом захотілося вдати із себе справжнього журналюгу, заклопотаного газетою.

– У творчих людей це часто буває, – усміхнулася дівчина, ніяково обсмикуючи секонд-хендівські штанці-«банани».

«Ага, значить, іще одна творча особа прийшла проситися в газету», – подумав я. Пробігся по ній очима – знизу вгору й згори донизу – і зразу ж втратив до неї будь-який інтерес. Фе, і зачепитися немає за що, не мій стиль. Я люблю жінок тілистих, з бароковими формами. Обидві мої колишні були справжніми телицями, які, щоправда, й досі брикаються, як розлючені лошиці. А в цієї тільки очі на півобличчя. Когось вони мені нагадують, ці очі, це зелене із сірим. Десь я їх нібито бачив. І ці чорні шнурочки брів, різко вигнуті, наче крильця чаєняти, і так високо підняті, ніби вона дуже здивована. А який погляд!

О ні! Мені не потрібні журналісти з такими затятими поглядами. Набрав собі пластилінових хлопчиків і дівчаток, яких можна було б ліпити й переліплювати відповідно до обставин. Я не збираюся робити революцію в журналістиці чи рятувати світ від усіляких сучасних бід, проповідувати мораль, боротися за екологію, обстоювати якісь примарні ідеали. Мій рецепт для читачів дуже простий і практичний: дрібочку гострого до солодкої страви, щоб геть уже не знудило, трішки блакитного й рожевого на жовтому тлі, жменьку достовірної інформації на бочечку напівправди… І головне: мої працівники мають бути відданими мені, готовими йти за мене у вогонь і воду. На біса мені ті інтелектуали з їхніми безконечними шуканнями сенсу життя й справедливості, з їхніми дурнуватими комплексами й принципами! Отож, дівчино, завертай голоблі: тобі не сюди. І не думай канючити: мене не проб’єш жалістю. Я товстошкірий.

– Вам дизайнер потрібен? – запитала вона так, ніби почула мої думки й трохи нахнюпилася – чи то образилася, чи то розсердилася.

– То ви не журналістка? – зітхнув полегшено.

– Ні. Закінчила художню студію та художній відділ коледжу культури й мистецтв. Навчаюся в місцевому приватному університеті, на відділенні мистецтвознавства. Ні-ні, не на стаціонарі – екстерном. Тож на роботі це ніяк не позначиться.

– І малюєте?

– Авжеж.

– І в якому ж стилі? Як Шишкін і Левітан чи просто кружечки-кубики-квадратики, як тепер модно?

Вона знітилася, якось невпевнено затупцяла, почала пояснювати, що якби знала, що мене це зацікавить, то щось би прихопила із собою, але хіба так важливо, чи дизайнер малює і в якому стилі; їй казали, що в газеті головне – розташування матеріалів, фотографій, заголовки…

– Вам правильно казали. То я так… Просто цікаво.

– Якщо цікаво, то я принесу… – поспіхом запевнила вона. – Завтра ж. Так є у вас посада дизайнера?

– Завтра й поговоримо, – ухилився я від відповіді.

Малярство мене ніколи особливо не цікавило. От музика – інша річ. Навіть ді-джеєм на студентських дискотеках був. Батька це до сказу доводило. Подумати тільки: син такого відповідального партійного працівника – патлатий ді-джей! Сердився старий і пізніше, – коли керівна й напрямна вже не керувала й не направляла, – бо через ті, як він казав, танцюльки йому ніяк не вдавалося мене до бізнесу залучити. Хоча не тільки танцюльки були перешкодою на шляху до того навернення. Ну не шурупав я нічогісінько в майонезно-кетчупних справах! Тато влаштував мене на історичний, бо історики тоді ставали всілякими начальниками. Я й історії не любив; може, з мене й справді непоганий музикант вийшов би. А от кетчупно-майонезних справ майстер ніякий. Та й дивна одержимість, з якою мій завжди політично правильний та ідейно спрямований татко раптом так заповзявся загрібати капітал, попервах здавалася мені якоюсь дурною грою. Але для нього то була не гра.

Якось ми проходили повз новобудову – на затишній вулиці неподалік від центру міста будівельники споруджували елітний будинок, один із перших у той час. Рвучкий вітер збивав із ніг, осінь переходила в зиму, дощ – у сніг. З під’їзду будинку вийшов чоловік у дорогій дублянці та ондатровій шапці, з портфелем під рукою, підійшов до блакитної «Волги», водій хутко відчинив перед ним дверцята, опасисте тіло протиснулося в них, і автівка поїхала. А на четвертому поверсі будівельники продовжували класти цеглу. Батько притримав мене за руку.

– Де б ти хотів зараз опинитися – у теплій автівці чи оно там, на четвертому поверсі, під дощем і снігом?

Я здивовано стенув плечима й засміявся:

– А ти ніби не здогадуєшся?

– Я-то здогадуюсь. А от ти, здається, не дуже думаєш про день завтрашній. Дивися, протанцюєш зі своїми жевжиками на дискотеках цей час, коли треба брати бика за роги, а потім уже й вибирати не зможеш, подобається тобі чи ні, хочеш ти цього чи не хочеш – вижене тебе життя на дощ і вітер, та й будеш робити те, що тобі накажуть. Будеш робити, щоб не здохнути з голоду. Отож обчикриж оці патли й спрямовуй, сину, свою енергію з ніг у голову. Поки є такий шанс. І поки я ще можу допомогти. А далі наловчишся, і все піде як по маслу: не святі горщики ліплять.

Ох як тяжко мені було перемикатися! Якби не старий із його стартовими партійними грошима та зв’язками… Але тепер батько зі своїми набряклими ногами вже не стаєр на бігових бізнесових доріжках. Тут іще й не такі, як він, вибилися із сил, заблукали в крутих лабіринтах, та так, що й досі вибратися не можуть. Конкуренція, рекет, рейдерство, перерозподіл капіталу, створення бізнесових імперій, злиття капіталу й влади… Усе це так несподівано звалилося на батькову голову, що вона якось передчасно почала по-старечому посіпуватися. Та він не переставав повчати мене:

– І в новому житті те саме старе правило, якого від створення світу ще ніхто не відміняв: хочеш втриматися в сідлі – не обов’язково бути дуже розумним, тримай ніс за вітром і будь ближчий до потрібних людей.

Я добре засвоїв батькові настанови й нові-старі правила. Бо люблю швидку їзду. Бо мені подобається жити в елітному будинку, а не зводити його цеглина за цеглиною під вітром, снігом і дощем. Бо краще наказувати комусь, ніж виконувати чиїсь накази. Бо це так солодко – мати владу над іншими, бачити страх у їхніх очах, спостерігати, як вони прогинаються перед тобою, залежать від тебе. Майонезно-кетчупна епопея тільки роздражнила мій апетит, але не могла вже його задовольнити. Мені нецікаво було займатися виробництвом. Шукав інший шлях. Якраз надибував людину, яка б добре розумілася на малярстві й сама трохи малювала. Тому й вирішив ближче придивитися до Анжели – можливо, мені послала її сама пані Удача, така прихильна до мене останнім часом.

Анжелині малюнки мені не сподобалися. Абсолютно. Якісь пагорби з мурами замків, птахи з крильми-листками, жінки з тонкими видовженими поставами й неправдоподібно тонкими таліями, дерева з розквітлими кронами, що проростають у небо просто з хмар…

Не розумію такої мазні, а все незрозуміле не сприймаю, просто відкидаю геть.

Вона, мабуть, помітила скепсис у моєму погляді. Спочатку знову знітилася, змовкла, ніби розмірковувала, як діяти далі. Подумав: зараз вона забере свої манатки й вимететься звідси. Але дівчина раптом тріпнула гривкою над зеленими очима й заговорила. Заговорила так, ніби хотіла мене в чомусь переконати: що мистецтво – це не фотографія, а погляд художника на природу речей, його бачення світу, що її роботи метафоричні й метафізичні, що вона обожнює експресію й феєричну мелодику фарб, що в мікрокосмосі закодована вічна краса…

Її дивні слова я розумів іще менше, ніж малюнки. На малюнках принаймні хоч видно, що ото жінка, хоч, мабуть, і трохи схиблена на дієтах і висушена анорексією, а ото пташка, хоч і з причепленими замість крил листками. А що означає «міражна метафізичність» чи «феєрична мелодика фарб»? Спробував перевести потік того говоріння в інше русло. Запитав, яких сучасних художників вона записала б до списку майбутніх класиків.

За хвилину я вже зрозумів, що підсунув їй її улюбленого коника. Дівка з величезним задоволенням осідлала його й радісно помчала учвал теренами мистецтва. Говорила про традиційність і примітивізм, модернізм і авангардизм, імпресіонізм і кубізм, про живописців і графіків, сучасних представників різних течій і шкіл (я доти й не підозрював, що їх аж стільки!), про дух Брака й Пікассо у творах Олександра Валенти, про перегук Миколи Кумановського з Босхом і Брейгелем, про національну основу робіт Валерія Франчука… Не запам’ятав і сотої частини з цієї лекції-експромту, але вона мене таки переконала, що почувається в мистецькому світі, як рибка у воді.

– То ви берете мене на роботу? – запитала, обережно загортаючи картини в якусь полотнину й засовуючи їх у величезну торбу з блакитного джинсу.

– На жаль, уже прийнято людину на місце художнього редактора, який заодно в нас виконує й обов’язки дизайнера, – почав обережно. – Але…

– То навіщо тоді це шоу з іспитом?! – вибухнула Анжела. – За кого ви мене маєте?

Мені справді було шкода. Але художнім редактором я взяв родича свого круп’є. Звісно ж, знайти причину для його звільнення нескладно. Але треба трохи часу. Та й… чи так уже обов’язково цій дівці сидіти за редакційним комп’ютером?

– …Андрій займає це місце тимчасово. Обіцяю, воно буде вашим. А зараз… Спустімося вниз – я покажу вам залу, у якій ми плануємо організовувати художні виставки. Так-так, при редакції буде художній салон. Дивуєтеся? У нашому місті справді такого ще не було, а от у Європі… Тож раджу вам не поривати зі мною стосунки. Можливо, якось я попрошу вас допомогти в оформленні виставки або одного чудового дня в нашій галереї може відкритися персональна виставка Анжели… До речі, як ваше прізвище?

– Просто Анжела.

– …може відкритися персональна виставка просто Анжели, і вона стане першим кроком талановитої молодої художниці до всесвітнього визнання. Ну як вам така перспектива? А зараз… Чому б нам, панно Анжело, не випити по горнятку кави в барі он там, за рогом? А заодно поговоримо про можливі варіанти нашої співпраці.

Вона кивнула головою.

5

Усю дорогу від кордону мене гризе сумнів, що вже неподалік від дому переходить у впевненість: Марек змахлював. Ну не може портрет Людовика Радзивілла стільки коштувати! Не може, дідько б його вхопив, того пшекала лисого! Та за якусь голландську молочницю з тої самої колекції мені заплатили втричі більше. А тут же сам ясновельможний князь!

Що він там патякав? Що все залежить не від того, хто на картині, а хто цю картину написав, а портрет Радзивілла, мовляв, належить пензлю невідомого художника. От якби довести, що той невідомий – якась знаменитість… А як це довести?

Ні, змахлював поляк, реально змахлював! Якщо вже якимсь там родакам, якійсь там сьомій воді на киселі (ми родичі: ваші собаки кістку гризли, а наші на них гавкали) заманулося мати в покоях фейс Людовика, щоб тикати в нього пальцем перед гостями й млосно нагадувати, від кого вони походять, то яка їм різниця, хто автор? Може, я й не дуже петраю в малярських штучках, у тих мистецьких витребеньках, але що значить такий портрет для нащадків, які пнуться в новітню знать, за князівськими та графськими титулами, добре розумію. І не треба мені на вуха локшину вішати. Але ж навішав Марек! Навішав, лисюра!

Джип зробив коло при в’їзді до міста й завернув праворуч. Ось уже й шлагбаум забовванів, як завжди, відкритий, – здається, він встановлений тут тільки для того, щоб нагадувати: в’їзд у «царське село» не для всіх. Тачка прослизнула під його піднятою стрілою й викотилася на пагорб. З пагорба відкрилася панорама вулиці. Мій будинок найближче, хоча будував я його чи не найпізніше, коли інші вже тут прижилися й корінці пустили. Річ у тому, що забудова «царського села» розпочиналася ген звідти, з протилежного боку, від ліска, зразу за яким розкинулося село Залісці.

Колись цей лісок був разів у п’ять більшим, а дорога, що пролягала через нього, з’єднувала село з хутором. Ліс вирубали вже зовсім недавно. На вирубці й було зведено перші «хатинки» нових українців. А далі вони потягнулися через здичавілі сади покинутого хутора, які власники нових садиб викорчували до останнього пагінця. Я ледь встиг на розподіл пирога й захопив шмат землі під пагорбом. А гарний шматочок!

Щось вереснуло. Мої думки враз шуганули врізнобіч, як наполохані горобці. Що це?! Господи! Цього не може бути! Де вона взялася?! Я ж бачив: на дорозі не було нікого. Не було! Джип смикнувся, як паралітик, але не встиг загальмувати. Я відчув, як автівка вдарилася об щось м’яке й податливе. Перед вітровим склом майнуло обличчя. Розширені зіниці, перекошений рот. Анжела!

Жалісливе голосіння гальм, карколомний поворот – і тиша. Опустив скло, хапнув ротом повітря. Просто переді мною, за якихось кілька сантиметрів, криниця. Здалося, що вона жива істота з відкритим у крику ротом. Містичний жах піднімається з її темних глибин, повзе вкритими пліснявою цямринами, переповзає через жовтий зруб і хапає мене за горло. А-а-а!.. Я ледве вириваюся з тих цупких лабетів, біжу, біжу, біжу… І боюся глянути на свою тачку, на те, що там, під її колесами… На… Падаю під кущем на холодну землю. Віддихуюся. Жах послаблює свій холодний зашморг, відповзає до жовтого зрубу.

Недаремно, значить, старий без кінця торочить про цю криницю. Неспроста вона його так лякає, аж він ночами кричить та колами ходить, наче сомнамбула. Ну нічого, тепер я сам зліквідую її – зрубаю під корінь цього одноногого журавля, розкидаю зруб, зітру з лиця землі, засиплю піском і закатаю асфальтом. Сам, власноруч. Прижену вночі бульдозера – і він навіть пагорб зрівняє. І хай тоді той довготелесий звихнутий сторож Кушніренка, який відновив тут це диво минулого століття, махає руками, хай подає на мене скарги хоч у небесну канцелярію.

Сторож… А-а-а, яке їхало, таке й здибало. Кушніренко недалеко від свого сторожа втік. Уже чотири роки минуло, як за якісь там особливі заслуги перед народом випросив тут ділянку землі. Громада нібито горою за нього стала, і влада, щоб не дражнити гусей, здалася. І почав той народний герой зводити будинок для себе й трьох доньок. Як каже мій старий, коваль коня кує, а жаба й собі лапу підставляє… Кінця-краю тому будівництву не видно. Роз’їхалися Кушніренкові нащадки по світу гроші заробляти – чи не італійським синьйорам нічні горщики подають? – а дім і досі не завершений. Мабуть, щоб не рознесли його по цеглині, поселив Кушніренко в одній із кімнат того цибатого, як криничний журавель, безхатька, такого ж престарілого й звихнутого, як сам. Сторож, блін, а дивиться, ніби він якесь цабе голубої крові.

Не раз, виїжджаючи з подвір’я, бачу, як він стоїть біля хати Кушніренків і дивиться на мої ворота. Ящера залізного роздивляється? А може, тачки мої цього старигана так дратують, що він їх своїми баньками проштрикнути хоче? Але зась! Зась! Він не бачить мене в тачці крізь тоноване скло. А от мені все видно. Як він невідь-чого ходить щовечора до криниці й сидить біля неї, як причмелений, як робить пробіжки навколо будинку, як підтягується на турніку, сидить у позі лотоса й навіть стоїть на голові. Йог, дідько б його забрав! Учора на турніку «сонце» зробив… І це в такому віці! Капець! У мене ціла тренажерна зала поряд із гаражем, але моєму старому навіть спуститися до неї важко, він тільки дихтить, як ковальський міх. Пеньок трухлявий. А цей…

Згадав свого старого, а перед очима мамині руки. Не постава, не обличчя, яке вже не пам’ятаю, тільки руки. Як дві білі пташки, що пурхають над столом. Ось вони замішують тісто, ось виліплюють із нього жовтаву кулю, обкачують її в борошні, розкачують качалкою на столі так, що виходить великий тонкий пляцок, ось перевертають склянку догори дном і витискують на тому пляцку кружальця, кладуть на них сир. Поки мамині пальці з коротко обрізаними нігтями зліплюють краї вареника, хапаю склянку й сам починаю витинати кругленькі сонечка. Це маленьке таїнство над тістом так захоплює мене, що я забуваю і про машинку, яку вчора купив тато, і про те, що збирався йти з нею у двір.

– Ах ти ж мій помічник, ти ж мій…

Мама не встигає договорити. Тато вихоплює в мене склянку з рук, зі злістю шпурляє її на підлогу, туди ж летять щойно витиснені кружальця.

– Щоб я цього більше не бачив! Не роби мені з хлопця бабу!

– У нас удома часто всі сім’єю ліпили вареники, але ж ні Василь, ні Дмитро…

Тато не дає їй договорити:

– Знаю-знаю, бабами твої брати не стали, але один коням хвости крутить, а другий на тракторі глухне. Мій син таким не буде! – Тато з притиском вимовляє «мій син», ніби мама ніякого відношення до мене не має, ніби вона тільки ненадовго позичила мене в нього.

– Але вареники він любить…

– Можна в райкомівській столовці замовити чи найняти когось.

– Навіщо наймати? – зовсім тихо каже мама. – Ви вже маєте наймичку…

Мені так шкода круглих борошняних сонечок! Дивлюся на підлогу й схлипую.

– А це ще що? – дивується тато. – Щоб я більше не бачив сліз! Плачуть тільки слабаки. Ніколи не рюмай і не знайся зі слабаками та бідаками. Ти Жорж Немолюк, син Калісія Немолюка! Ти повинен бути таким, як я. Ясно?

Хочу сказати, що так, дуже навіть ясно, але слова приліпилися до піднебіння й не хочуть говоритися. Я тільки киваю головою.

– Що з вами? Вам погано? На вас напали?

Дивно, я навіть не чув, коли під’їхала автівка, що он світить блимавкою, коли підійшли ці двоє людей у міліцейських одностроях.

– Усе о’кей, хлопці.

– От і добре. А то минулої ночі тут стріляли в одного з ваших. Братва якісь претензії має… То ми тепер чергуємо…

– Усе нормальок… Нормальок…

– А автівка? Чого це її так занесло?

У мене похололо в грудях. Зараз вони глянуть… Зараз… А там… Там… Під колесами… Це кінець!

Один зі стражів порядку йде до джипа, зазирає під колеса, у салон. Сідає за кермо, заводить двигун.

– Нормально! Можете їхати.

Не вірю, не можу повірити. Нормально? Як це – нормально?! А тіло? Де ж Анжелине тіло? Вона ж… Схоплююся на ноги, оббігаю тачку, падаю на живіт перед капотом, зазираю під днище. Міліціянти сміються.

– Може, ви трошки того, перебрали, пане Немолюк? Але якщо вже майже доїхали додому, то відпочивайте. Чи вас підвезти, може, до будинку?

Когось іншого вони б уже відвезли куди треба й обстежили б за повною програмою. Але морочитися з мешканцями «царського села» – тільки час даремно гаяти. Ще й вибачатися наступного дня доведеться. Тому вони сідають в автівку, і за мить блимавка вже здається блакитною зіркою, що летить крізь ніч до міста.

Рушає з місця й мій джип. Обережно, так обережно, ніби це не автівка, а глечик із водою, яку під страхом смерті велено не пролити. Чорні ворота безшумно повзуть убік. Над гаражем автоматично спалахує світло. На другому поверсі чорного будинку прилипає до шибки сива голова. І коли тільки мій старий спить? Озираюся на дім навпроти. Здається, що за одним із вікон там також хтось стоїть і дивиться. Ще раз тисну на пульт. Двері гаража піднімаються вгору. Джип вповзає всередину, наче в пащу сонного чудовиська. Ззаду зачиняються ворота. Слідом за ними опускаються двері гаража. Усе. Я захований від світу, як равлик у мушлі. Ні, як ящір у печері. Тут мене ніхто не дістане. Тут навіть атомну війну можна пересидіти.

Ніхто? А хто ж це там виходить із темряви в кутку гаража, як Афродіта з піни морської?

– Анжело!.. Ти? Як ти сюди?.. А я скрізь…

Вона мовчить. Тільки дивиться. Мовчить і дивиться.

– Чого тобі треба? Чого ти?!

Вмикаю систему захисту дверей, заплющую очі й завмираю, поклавши голову на кермо. Анжела… І де вона взялася на мою голову!.. Усе полетіло шкереберть через неї. А так добре починалося…

Я ніколи не читав газет. Недаремно старий так розпінився, коли дізнався про «Суперстар». Було чого здивуватися! Отже, я ніколи не читав газет. А телевізор дивився тільки з пізнавальною метою: з надзвичайних новин можна було почерпнути чимало корисної інформації, сюжети деяких журналістів – справжній лікнеп для шахраїв, авантюристів і просто підприємливих людей, які не лінуються заробляти бабло. Того вечора в спецвипуску не було нічого цікавого. І раптом невеличкий сюжет про музей. Так, мовляв, і так. У такому-то музеї, як і в кожному подібному культурному закладі, є мистецький фонд, у якому серед усілякого подарованого місцевими авторами непотребу зберігається відсотків десять справді цінних творів. Час від часу їх виносять зі схованок на світ Божий і показують відвідувачам.

Так було багато років. Але ось під час чергової виставки спадкоємиця однієї художниці вчинила справжній переполох: мовляв, на полотні не шедевр її бабусі, а підробка, до того ж примітивна. Як таке могло статися? Чому працівники не помітили заміни? Та чи вони взагалі щось у малярстві петрають? Спадкоємиця – мистецтвознавець, яка досліджувала спадщину своєї родички. Тож негайно було створено експертну комісію, яка взялася перевіряти й інші картини з фондів музею. З’ясувалося, що ой як багато їх – звичайні копії, зроблені невідомо коли й невідомо ким. Почали викликати в слідчі органи працівників музею, але всі звинувачення з них як із гуски вода. Хто знає, скільки тієї аква віти вже стекло на млин історії, скільки людей змінилося в музеї за той час, відколи шедеври замінили підробками.

Ведучий із глибокодумним виразом на фейсі мудрував: частину картин вивезено за кордон, але частина їх, вочевидь, осіла в приватних колекціях вітчизняних скоробагатьків. Наситившись грошима вже по саму зав’язку, наші ненаситні «рідненькі» за прикладом зарубіжних багачів узялися створювати власні галереї. Хизування один перед одним тими колекціями стало для них новою фішкою. До того ж це дуже вигідне вкладення грошей у цей нестабільний час, бо в разі чого мистецький шедевр можна дуже навіть вигідно перепродати. Тому, мовляв, нині багачі й влаштовують справжні сафарі на картини не лише класиків, але й відомих сучасних місцевих художників – хтозна, скільки вони коштуватимуть через кілька років, а тим більше – після смерті авторів.

Відтоді я почав прислухатися й приглядатися до того, що робиться у виставкових залах, про існування яких раніше навіть не здогадувався. Найпершими в мене з’явилися оті дивні ангели. Їх Вітьок добув. Казав, той алкаш із підвалу був справжнім генієм. Я не вірив. Аж поки по ящику його похорон не показали.

Якось у щотижневій програмі місцевого телебачення передали репортаж із відкриття виставки робіт закарпатського живописця, який свого часу вчився в Будапешті й мав якусь там свою особливу манеру, вироблену на стику української та угорської культур. Журналістка повідала справжню детективну історію про викрадення його робіт, яке організував його землячок-олігарх – власник приватної колекції.

Мені не треба було нічого вигадувати – схема готова й добре перевірена на практиці. Бракувало тільки того, хто міг би копіювати картини. Бажано, щоб цей хтось був наближений до колекції полотен, майже німий і з короткою пам’яттю – зробив, збув і забув. Зрештою, кандидатура знайшлася – маловідомий і вічно голодний художник, мама якого працювала доглядачем у виставковій залі. За кілька вечорів, коли двері музею вже були зачинені, він зробив копію полотна із закарпатської виставки, яке нібито так вразило мене, що я просто жити без нього не міг і тому, мовляв, вирішив мати його дублікат удома. Я заплатив за неї сто баксів. Смішні бабки! Але й копію смішно було б назвати близнючкою оригіналу. Так собі, двійник з іншої півкулі планети з деякими подібними рисами. Про підміну картини годі було й думати. Невдалою виявилися і друга, і третя спроби.

Я викинув недосконалі дублікати, як викидають на смітник глевкі млинці. І пішов далі – вирішив відкрити в місті свою галерею й знайти доброго копіювальника, який працював би в ній коли завгодно. Під галерею відвів перший поверх приміщення, купленого для редакції. Копіювальницею мала стати Анжела. Вона розумілася на малярстві, мала добрий смак і вміла малювати.

Коли після презентації в нововідкритій виставковій залі колекції відомої львівської художниці я попросив Анжелу зробити для мене копію роботи, яка їй самій найбільше сподобалася, то побоювався, що з клонування картини знову ніц не вийде. Дуже вже повнокровні, реалістичні персонажі львів’янки не схожі на анорексичних, напівреальних героїв Анжели. Та коли вона поставила переді мною двох веселих пастушків, які підстрибом бігли зеленими полонинами за білими ягнятами, я розгубився: де тут оригінал, а де – копія?

Уже згодом, коли оригінал зайняв своє місце на стіні, поміняв його на копію. Анжела й не здогадувалася про це.

Анжела… Підняв голову й глянув у куток гаража, де вона щойно стояла. Нікого. Фантом зник. Я вийшов із джипа й піднявся нагору. Прийняв душ, переодягнувся, зайшов до спальні. Зазвичай після такої мандрівки (за день у Люблін і назад) я спав без задніх ніг. Але сьогодні не спалося. Увімкнув телевізор. Показували нічний випуск новин. Якесь засідання в мерії – чиновники з непроникними, як у Фантомаса, фейсами… У заслуженої пенсіонерки протікає дах, а проклятущий ЖЕК ніяк не хоче його полагодити… Юний баяніст із музичної школи № 1 виграв конкурс у Києві… Кримінальні новини…

І раптом я аж підстрибнув у кріслі. Згарище на місці будинку на Василівському дачному масиві. Пожежу, за однією з версій, спричинив вибух газового балона. Але квартирантка, якій чудом удалося врятуватися і яка зараз перебуває в лікарні в шоковому стані й нічого не пам’ятає, щось там пролепетала про навмисний підпал. Нібито приходив перед цим чоловік… Слідство, щоправда, поки що не знає, вірити тому лепетанню чи ні. Цілком імовірно, що все сталося через необережність самої дівчини, і тепер вона намагається виправдатися перед хазяйкою. Бо ж кому, скажіть на милість, потрібно спалювати стару дачу та ще й робити замах на життя бідної офіціантки? Усе має прояснитися, коли дівчина повністю прийде до тями й зможе нормально говорити.

У мене затремтіли руки. Переборюючи те тремтіння, нервово натиснув кнопку мобілки, почув сонне «Хелло!» десь на другому кінці стільникової хвилі й закричав, не тямлячись від люті:

– То кажеш, діло зроблено?

– Конкретно. Я ж уже доповідав…

– Конкретно… Реально… А ти ввімкни ящика. Увімкни й подивися! Що, нічого не бачиш? Бо поки ти свої сонні баньки протирав, уже показали. Що показали? Шуруй до мене – розкажу тобі конкретно, що показали!

Ох і Вітьок! Ох Вітьок!.. Я ж тебе, хитромордий, підібрав, коли тебе з ментовки виштурхали. Я ж тобі… Так підвести. Так лоханутися. Саме тепер, коли я… коли мені… коли на карту поставлено все… Де Анжела? Що знає Марта? Чи не в змові вони обидві?

– Ти за що гроші загрібаєш?! – закричав я так, аж вікно забряжчало. – Думаєш, такі бабки тобі дістаються тільки за те, що ти на дверях казино стовбичиш? Одну досі так і не знайшов, другу відпустив із палаючої хати просто в лапи ментів…

– Босе, цього не може бути… Реально не може! Я ж усе тіп-топ… Та я ж її, ту лярву фарбовану, ледве до канапи дотягнув, бо вона ще за столом конкретно фейсом у бутерброди ляпнулась.

– Якщо вона до ранку не засне на своєму лікарняному ліжку, заснеш ти. Причому навіки!

– Ферштейн. Зараз їду. Усе поправлю. А за ту, що пропала… Так я теж на слід вийшов. Думаю, жива покійниця… Так собі кумекаю, що треба до вашого сусіда заглянути. У хазу через дорогу…

– У хазі через дорогу від моєї ніхто ще не живе. Там тільки якийсь бомж за сторожа…

– Рівний такий, як тичка, сивий, з рубцем на лобі? У джинсах або синьому «Адідасі» ходить?

– До тебе, Вітьку, що – доходить, як до жирафа, на чотирнадцятий день? Кажу, тобі: там тільки сторож!

– Можете називати мене, босе, хоч жирафом, хоч слоном, а хоч бульдозером, тільки все одно я ніяк не врубаюся, чого цьому старому треба було пертися сюди аж із Канади, щоб у бомжі записатися чи сторожем найматися. У них же там пенсії будь здоров, можна конкретно й по ресторанчиках пошлятися, і на Карибах покупатися. Вони в сімдесят ще таких наших двадцятирічних місок купляють, що пальчики оближеш… Реально. А цього, виходить, не ваблять ні морська водичка, ні молоді телички. Приїхав до нас, щоб сторожуванням на хліб заробляти? Ха-ха… Це казочка або для малявок, або для маразматиків. І щось забагато цей ваш сторож останнім часом солоденького купує. А вчора жіночі шмотки вибирав. І недешеві, як на прибутки бомжа або зарплату сторожа. Чого б це? Нащо вони йому? По бабах він не бігає, і вони до нього реально не липнуть, як мухи до меду. От я й подумав: треба перевірити, що він за субчик, цей ваш сусід, який нарешті надумав поміняти Канаду на Україну й приземлився чогось не деінде, а прямісінько перед ворітьми мого шефа. Думав навідатися до нього завтра. Назвався б електриком чи податківцем. Але якщо таке діло, що треба кігті рвати й на дно залягати…

– Таке! Таке діло! Зробиш, що треба, – і тоді щоб духу твого в місті не було. Забирай бабки, падай на чотири колеса й котися на всі чотири сторони! Варнякаєш мені тут! Набридло! Ні на кого не можна покластися! Телепні! Ідіоти! Дегенерати!

Я кричав уже в спину Вітька, який кулею вилетів із кімнати. І аж тепер мене пройняло: з Канади, значить… Хм… Чого ж йому тут треба, цьому довбаному йогові? Чого він ошивається в Кушніренковому довгобуді? Навіщо йому та проклятуща криниця?

6

– То звідки ти знаєш, що цей старий із Канади приїхав?! – закричав я в мобілку, дивлячись через вікно, як Вітьок виїжджає з моїх воріт на дорогу.

– Так із газетки ж, – відповів Вітьок.

– З якої ще газетки?

– Так із нашої ж. Реально з нашої. Ой, пардон, пардон, босе, із вашої.

– Моя газета писала про цього… цього?..

– Реально, босе! – Вітьок ніби на плацу рапортує. – У мене пам’ять на фейси – як цифровий фотоапарат. Клац – і до гробу. Коли зустрів його днями, то зразу згадав, де бачив цей шрам через весь лоб – у нашій… тобто реально вашій газеті. Ота нова журналісточка, чорнява така, як циганочка, із зубками передніми, як у видрочки – цок-цок-цок – замітку про якусь зустріч написала. Ну і він там. Не пам’ятаю точно, що саме вона про нього писала, – у мене ж пам’ять тільки на фейси, а не на слова, – але це точно, що він із Канади приїхав. Я ще й подумав, коли побачив його на вашій вулиці: значить, це сам шеф сказав Миросі написати «замєтку про нашего мальчика», тобто про свого сивочолого сусіда. А ви, значить, і не читали? Ха… Як же це так? Свою газету й не читаєте…

– Зате ти ще раз прочитаєш. Щоб за п’ять хвилин хоч із-під землі дістав той номер! – наказав я.

Уже минуло чотири рази по п’ять, а телефон мовчить. Я сам кілька разів намагався зв’язатися з охоронцем свого грального закладу, який за сумісництвом виконував і спеціальні доручення, але Вітьок наче оглух. Шукає газету чи не хоче відгукуватися? Чи, чого доброго, справді вже п’яти салом намастив і з міста рвонув? Не треба було його так лякати. Ч-ч-чорт! Нерви ні к бісу. Таке передчуття, ніби все летить у тартарари.

Двічі в кімнату прочинялися двері. Заглядав старий, – мабуть, хотів щось запитати. Але я роблю вигляд, що не помічаю його.

Нарешті! Нетерпляче хапаю слухавку.

– Тебе тільки по смерть посилати!

– Так я ж теж не тримаю газет удома. Довелося в казино їхати: там підшивка, – виправдовується Вітьок. – Ось, третя сторінка. Замітка. Читаю. «Десятого вересня в міському Палаці культури відбулася зустріч колишніх політв’язнів. Її відкрив голова крайової організації Спілки політв’язнів і репресованих Михайло Політило. Виступили Степан Марчук, Василь Кушніренко, Олесь Коваль…»

– Ти що, дурману об’ївся чи коноплею обкурився? Та на хрєна воно мені треба, хто там виступив! Про нього що?

– Так я ж до нього оце й дочитую. Реально. Зараз перегляну й розкажу. Значить, так. Приїхав пан Авель із Канади. Родом він із наших місць. Вивезли їхню родину наприкінці сорокових із Залісців до Архангельської області. Там мати із сестрою померли, а він утік. Аж додому добрався. Його знову злапали. Нє, здохнути й не жити: тисячі кілометрів проїхав, а вдома знову попався. Ну й получив за це по повній програмі. Сидів у багатьох таборах уже як політичний. Затарагунили його на самісіньку Колиму. А він і звідти якимсь макаром вибрався. Нібито там рвонуло в руднику, де він був прохідником, його урятував якийсь евенк і доправив до Якутії, а потім аж на Чукотку. Там його шамани по шматочках склали, зліпили, значить, заново зшили, вилікували й допомогли перебратися через кордон до Америки. У них там нібито й досі є якась таємна стежка через Берингову протоку. Нею оті всілякі чукчі ще колись-колись до індіанців у гості навідувалися. Отак-от він на одній нозі через вічну мерзлоту до Аляски добрів!

Нє, ти січеш, босе? Індіанська стежка… На одній нозі через мерзлоту! Здохнути й не жити! З Штатів він переїхав у Торонто, у Канаду, значить. Там велика українська громада й там він конкретно вивчився, багато років працював на українській радіостанції. Отака історія. Дас іст фантастіш!

– Як, кажеш, його звати?.. – перепитав я. – Авель? А хіба так людей називають? Авель – це ж, здається, той, з Біблії, що його брат на вила підняв.

– Тут написано «Авель». Реально, шефе! Чого б я придумував! На фіга мені це треба! Хіба, може, та зубастенька – цок-цок-цок – наплутала? А-а-а, пардонуюсь! Авель – це… Щось я не доберу – кликуха чи псевдонім. А по паспорту Авдій.

– А прізвище? Мусіла ж та видрочка – цок-цок-цок – прізвище назвати.

– Так-так-так… Горнич!

– Горнич, кажеш?

Щось голосно гримнуло за дверима.

– Що ж, бути по-твоєму, Вітьку. З міста виїдеш після того, як побуваєш у цього… Авдія-Авеля. А зараз до офіціантки, якої чомусь не виявилося в хаті, коли там рвонув газ. І чому ж це, чорти б тебе вхопили? Га? Ну, про це ми ще поговоримо, розберемося і, може, декому дещо відірвемо… А зараз чеши в палату, поки в неї памороки на місце не стали. Сподіваюся, до ранку менти її не провідають і не випитають. Це найперше у твоїх же інтересах: вона ж тебе бачила. Тебе, ідіоте! Тож старайся, старайся, Вітьку, не лоханися, як на дачі…

Знову голосно грюкнуло в передпокої, ніби хтось спіткнувся об стілець. Старий? Авжеж, старий, а хто ж іще, крім нього, може соватися по будинку посеред ночі. І чого йому не спиться? Чого він сновигає? Треба буде покласти в приватну клініку, хай трохи підлатають. Щось він останнім часом геть розкис. Іноді здається, що й із головою перестає дружити. І це з такою головою! З такою головою! Хто б міг подумати!

– Та заходь уже! Не ходи там колами. Я ж чую, що ти біля дверей.

На старого страшно дивитися. Голова посіпується, драглисте обличчя сіре, перекошене, очі бігають, як у спійманого зайця, набрякле тіло дихтить, мов ковальський міх. Він намагається усміхнутися, але усмішка якась така силувана, жалюгідна. Щось вона нагадує мені… Щось далеке-далеке… Хоп – і кадр готовий.

Це було зразу після маминої смерті. Якийсь час тато брав мене тоді із собою на роботу: садив за невеличкий стіл-тумбу в правому кутку кабінету, клав переді мною книжку, папір, ручку, олівці. Я не стільки читав, писав та малював, скільки придивлявся та прислухався до того, що відбувалося в татовому кабінеті. Відвідувачі приносили мені великі коробки цукерок, блискучі машинки, яких у крамниці днем із вогнем не знайдеш, і зверталися до мене таким тоном, ніби це я господар цього кабінету.

Той чоловік прийшов без подарунка. Він чогось довго човгав під кабінетом – чи то так старанно витирав черевики, чи боявся взятися за блискучу новеньку ручку на масивних дубових дверях. Відчинивши нарешті двері, ще довго тупцяв біля порога. Це було так смішно: великий товстий дядько в мішкуватому сірому костюмі й такій самій сірій у білу смужку краватці промокав картатою хусткою спітнілу лисину й дрібно перебирав ногами, як маленький хлопчик, який хоче пісяти. Я зрозумів: цей чоловік боїться тата, страшенно боїться. І тато це зрозумів. Він відкинувся на спинку крісла й насмішкувато дивився на чоловіка, ніби насолоджувався його вайлуватістю, ніби тішився його страхом.

Уже не пригадую, про що вони говорили. У якомусь із закапелків пам’яті тільки ота силувана жалюгідна усмішка на спітнілому обличчі чоловіка й насолода в татових очах. Це вже потім, коли той відвідувач пішов, тато повторив сказане мені вже не раз:

– Запам’ятай, Жоржику: слабаки повинні здихати й звільняти місце для сильних. Ніколи не жалій слабаків і не водися з ними. Цей світ для сильних, для таких, як ми з тобою. Запам’ятав?!

Звісно ж, я запам’ятав. Тільки що робити зараз із тією пам’яттю? Розумію, що мав би поспівчувати старому: усе-таки батько. Але десь там, усередині, де мала б бути моя душа, співчуття немає. Утомлений важким днем і нервозною ніччю мозок дає збій, як зіпсований комп’ютер, зводить два образи – того вайлуватого дядька з татового кабінету й теперішнього тата – в один. Така ж невпевненість, така ж силувана, жалюгідна усмішка й такий же страх у погляді. Уже не можу второпати, хто ж це переді мною. Кидаю роздратовано:

– Ну чого ти сновигаєш цілу ніч? Чого не спиш? Тобі там виписали купу якогось пійла, я за нього кілька штук заплатив, то випив би і спав без задніх ніг. Та я б на твоєму місці…

Старий розтулив рота й почав зіпати, як викинута на берег рибина.

– Давай-но я відведу тебе до ліжка.

Підхопив його попід пахви. Але він випручався, дошкандибав до крісла й впав у нього.

– Ти називав ім’я… Ав… Ав…

– Авдій, тату! Авдій Горнич! А ти підслуховував під дверима? Ай-я-яй! Як негарно! То й що тобі те ім’я? Ти знаєш того Горнича?

– То… то… брат мій…

– Брат? Хіба в тебе є брат?!

7

– Я не казав тобі, Жоржику. Думав, колись, пізніше, але так і не зібрався. То було так давно, зовсім в іншому житті. Ми жили на сусідніх вулицях. Моя тягнулася по один бік лугу, а його – по другий. Вулиці були паралельні й лежали на підвищенні, а луг, перерізаний вузенькою фосою, – між ними внизу. До нього з обох боків від рядочків хат збігали городи. Ти знаєш, Жоржику, що таке фоса? Не знаєш. Бо її вже нема. То така вузенька мілка річечка з м’яким мулистим дном. Мулу того було стільки, що в ньому не тільки риба, але й ми могли заховатися з головою. Дуже його полюбляли в’юни. У спекотні дні вони збиралися в затінку, під кущами лози, і дрімали в тій м’якій гущі. Ми добре знали ту їхню звичку. Бувало, наставиш кошика там, де течія вже минає куща, побобляєш ногами з другого його боку – і хутенько вихоплюєш із замуленої води той саморобний вербовий ятірець. А в ньому, на дні, вигинається, поблискує мокрими спинками улов. Якщо ж зробити поперек течії загату з дерну, то вода підніметься, фоса наповниться теплою водою, і тоді вже можна пірнати до посиніння, до гусячої шкірки.

Фоса в’юнилася поміж травами й кущами верболозу кілометрів на три й десь аж за селом впадала в невелике, але глибоке озеро. Я вже казав, що від обійсть на обох вулицях вниз збігали городи? Так-так, казав. А між городами були межі. А по тих межах рукою подати до фоси, а через неї – на сусідню вулицю. Це було дуже зручно: не треба чимчикувати в обхід довгою запилюженою дорогою, яка завертала аж через вісім дворів. Я переходив фосу через вузеньку кладку, а часом і вбрід, якщо довго не було дощів і вона ставала зовсім мілкою. Тоді піднімався вже братовим городом до його критої білою бляхою хати. О, як вона виблискувала проти сонця!

Авдій ніколи не їв в’юнів, казав: то зміятина, його від неї нудить. Викинуті з кошиків на траву, в’юни й справді звивалися, як вужі. Хтось один мусів завертати їх палицею до гурту, щоб не розповзлися, поки другий боблявся в скаламученій воді фоси. Коли збиралася невелика купа, ми ділили здобич і знову розходилися в протилежні боки – городами піднімалися до своїх домівок.

Іноді ми просто купалися. Іноді вишукували в траві пташині гнізда й розглядали рябенькі яєчка або жовторотих пташенят. Іноді падали в траву горілиць і вгадували, на що схожі хмари, що пропливають над селом. А взимку фоса ставала для нас ковзанкою. На озеро батьки не пускали: якщо лід проломиться, то можна не випірнути з-під нього, а от на фосі гасай собі скільки сил вистачить: навіть якщо крига підтане й трісне, то страху великого немає, хіба ноги до колін намочиш.

Якщо Авдій спускався межею поміж городами першим, то батько гукав до мене: «О! Твій брат до фоси пішов!» Він жодного разу не назвав його по імені, так і говорив – «брат». Спочатку я навіть думав, що брат – то ім’я. Так і називав його завжди. Батько слово «брат» вимовляв із якоюсь особливою інтонацією, нібито як образу, ніби як докір, і адресував його не стільки мені, скільки мамі.

У мене було п’ятеро старших сестер. Сусідська бабця Мотря щоразу, коли вкотре розбивала горщики з нашою мамою, кпинилася: «Та ти ж самашеча! І чоловіка свого нєвреним зробила. Він же так хлопа ждав. А ти, нездала, йому дівку за дівкою, дівку за дівкою. Гарно ж твій Федось тих дівок встрічав! Гуляй, пляшка, – п’є гуляшка! Дитині ще й пуповину не перерізали, а він уже кричить, що піде з дому й ніколи ні за які гроші не вернеться. За Галькою тидень ходив десь і пив, а за Голькою гаж три». «Але ж вертався!» – відбривала мама.

Авжеж, вертався, хоч грошима його ніхто назад не приманював, бо й не було їх ніколи в нас. Вертався, бо піти не було куди, не було до кого й не було з чим. Кому потрібен непутящий чоловік із культею замість кисті лівої руки, який полюбляє заглядати в чарку, та ще й із цілим дівчачим виводком на додачу?

Коли народився я, батьків запій, кажуть, тягнувся в п’ять разів довше. Але цього разу вже від радості. Хоча хтозна, яка різниця між запоєм від гніву й запоєм від радості. Він ходив селом, обнімав усіх підряд і варнякав, що тепер у нього нарешті посиплються сини, що буде їх більше, як дівок. Але мама, явивши світові довгожданого мене, більше не народжувала. І батько знову пив. І знову зганяв на ній злість за те, мовляв, що це через неї він не може покинути пити, бо вона все робить йому наперекір.

Батько мало з ким знався. А найбільше свого швагра[13] Прокопа Горнича не любив. Називав його куркулем, скрипів зубами, тикав п’яні дулі в його бік. У Горничів усе якось саме собою ладилося й копійка завжди водилася, а ми з води на хліб перебивалися. А ще не міг він простити, що вся мамина родина була проти її одруження з «нарваним Немолюком» і так і не благословила їхній шлюб. Дідуся з бабусею давно на світі не було, а він усе злостився й лихо поглядав на дядька Прокопа. Але проти моєї дружби з двоюрідним братом нічого не мав. Хоч оте «О! Твій брат іде!» вимовляв без жодної теплої нотки, лише, як уколом, штрикав ним у серце спрацьованої моєї мами: мовляв, а ти моєму синові рідного брата так і не народила.

Удома я був, як казала все та ж язиката баба Мотря, «кум королю й сват міністру». Усе для мене й усі навколо мене. У хаті бідота й злидота, сестрам може й молока не вистачити, а для мене – сметанка. Дівки вареною бульбою та печеними буряками давляться, а мені – лагодзінка з кооперації. Впав і розквасив носа – тато цвьохкає різкою по дівочих плечах: «Не догледіли, коровиська, дитину!» Узялася в мене гарячка – мамі хоч із хати тікай: «Єдиного сина вберегти не можеш!» Попаде ненароком хтось із сусідських хлопців пальцем у мій пухкенький писок – кара Федося Немолюка з-під землі їх дістане. Може, через те й не грався зі мною ніхто на нашій вулиці. Може, через те й гасав я городом та лугом тільки до свого двоюрідного брата. Хоч біля нього почувався зовсім не так, як удома: улюблене таткове маленьке божество мусіло спускатися з хмар на землю й неохоче ставало на неї босими ногами.

Ти знаєш, Жоржику, як це воно – бути весь час першим і раптом стати другим? Не знаєш. Бо ти в мене один. Скажу тобі, то було просто нестерпно. Але що я міг удіяти? Авдій завжди перший: хоч і молодший на рік, але і в’юни йому ловилися краще, і пірнати сокиркою вдавалося глибше, і раків він не боявся діставати голими руками з озерних печер, і на дерева вилазив легко, як вивірка. Та це ще б нічого. Але прийшла якось на нашу вулицю, до діда з бабою, дівчинка. Світленька така, з очима горіховими, з голосочком дзвінким, зі сміхом таким дивним, що дзюркотів-переливався, як річечка.

Дівок я не любив, тато казав, що вони «другий сорт роду людського», але коли Соломійка закидала голову й захоплено дивилася догори, як брат видирається аж на самий вершечок явора, до сорочиного гнізда, або коли вона верещала від захвату, тримаючи за ниточку змайстрованого братом паперового змія… Щось незнане-невідане, гірке й болісне, піднімалося з грудей, і мені так кортіло когось стукнути – чи її, чи його. Або ж обох разом. Щоб вони перестали дивитися так одне на одного, щоб перестали сміятися. Але я страшенно боявся посваритися з братом: з ним цікаво, він ніколи не дражниться, не обзивається й у писок не б’є. А після того випадку й узагалі…

То був перший повоєнний липень. Точніше, війна ще десь котилася до Бугу, але наші Залісці вже були на території миру. Під час окупації в селі стояло тільки кілька німців, які наминали українське сало та пили яйка й млєко. Тепер їх не стало. Але не стало й багатьох сільських дядьків та хлопців: їх мобілізували в Червону армію. Забрали й дядька Прокопа. Мій батько залишився й натішитися не міг своєю культею – он як виручила! Хай із культею, але він точно залишиться живим, а рукастий Прокіп ще не відомо, чи повернеться з тої Германії. От тепер і побачимо, на чиєму боці удача, кого Бозя більше любить.

Того дня я, як і зазвичай, пройшов стежкою через прив’яле картоплиння, через огіркові грядки з передчасно пожовклим гудинням, пірнув у різнотрав’я й випірнув із нього біля фоси. Фоса пересохла: спека випила з неї майже всю воду. Ступив на кладку й раптом завмер: на дні річечки, у м’якому сіруватому мулі, де вже повзали тільки руді кінські п’явки, бо в’юнів давно виловили, щось яскраво сяйнуло. Я зійшов із кладки, ступив у воду й почав обережно розгортати мул навколо тієї сяючої цяцьки. За кілька хвилин на березі вже лежало щось кругле, як коліща, і поблискувало проти сонця. Я не міг відвести від нього завороженого погляду, знахідка наче магнітом притягувала до себе. Здогадувався, що це «щось», схоже на коліща чи круглу коробочку, залишилося від війни, яка тільки-но відкотилася до Бугу, що його не можна чіпати. Але цей кругляк не був схожий на бомбу чи снаряд, а хтось ніби нашіптував мені на вухо: «Покрути он ту штуковину, заглянь усередину…»

Я повертів знахідку в руках, постукав по її обліпленій мулом поверхні. Щось тихо клацнуло. І тієї ж миті за моєю спиною почулося чиєсь перелякане дихання, хтось різко шарпнув мене за руку й потягнув від фоси, за кущі верболозу. Брат!

«Ти чо?..» – почав було я, але він не відпускав мою руку й тягнув мене за собою.

Ми відбігли метрів на тридцять, як позаду рвонуло. На тому місці, де я щойно сидів, здійнявся вогняний стовп. Ми попадали у високу траву під вербою, затулили вуха долонями й так лежали мовчки. Тільки двоє пташенят у гнізді поруч перелякано пищали й тріпотіли покритими легеньким пушком крильцями.

Увечері батько вперше відшмагав мене. Бив німецьким солдатським паском, який залишив у селі один із фріців. Бив люто, а потім кинув паска й заплакав. І вперше так гарно вимовив слово «брат». І сказав: «То твій янгол-хранитель, Каську. Він тобі життя врятував».

Дядько Прокіп повернувся з війни цілим, тільки чогось весь час мовчав. У селі говорили, що та мовчкуватість – через глухоту від контузії. Але мій батько кривився: не хоче жінчин брат до колгоспу йти, земельки йому, куркулеві, бачте, шкода, реманенту он скільки в господарці, корівка в нього молочна. Але куди він подінеться? Куди? Так виходить, що знову Федось Немолюк хитріший за Прокопа Горнича – не дуже він тою роботою переймався, жили на землі не надривав, горба не гнув, але тепер матиме те, що й інші, бо тепер усе «обче», бо «хто був ніким, той стане всім».

З фронту дядько Прокіп привіз нам два трофеї – прямокутні залізні коробочки з круглими скляними віконечками, крізь які визирали мініатюрні лампочки-жарівки. Ми довго мудрували, як би тим ліхтарикам знайти підходяще примінення: ну не лежати ж їм лежма серед купи хлоп’ячих скарбів. І придумали: будемо посилати один одному сигнали. Вигадали навіть свою систему світлових знаків і «говорили» ними щовечора, примостившись на дерев’яних перелазах біля своїх осель.

Потім дядька Прокопа забрали. Посадили в чорний «воронок» – і з кінцями. А мій батько став колгоспним бригадиром. Та коли експропріювали й дядькову хату під білою бляхою, а дядину з Авдієм і Марійкою в землянку вигнали, то навіть він якось раптом притих, принишк, перестав кпинитися. Тільки повчав мене, показуючи в бік колишнього обійстя родичів, де тепер стояла сільрада: «Ти проти власті не виступай. Як кажуть, так роби. Сказано ж, усяка власть від Бога, і всяка власть покірних любить. Вони вроді би за бідних, то ти спользуйся цим – сам властю станеш. Таке життя – або хтось тебе, або ти когось. То краще вже ти когось».

Ми втрьох вчилися в педшколі. Коли вона дивилася на нього, зі мною щось робилося… Мені хотілося, щоб вона не зводила очей тільки з мене, усміхалася тільки до мене. Коли він брав її за руку, я нетямився… Чим я гірший за нього? Ми ж схожі між собою, як близнюки: обоє високі, обоє чорняві. Чому ж, чому він, а не я? Чому?! Чим він її приворожив? Якби ти знав, Жоржику, як я страждав. Кажуть, любов – це щастя. Дурня! Це була якась хвороба, а я не знав, як від неї вилікуватися. Потай розробляв план помсти…

Коли я закінчив педшколу, учити дітлахів не пішов – ніколи мене не тягло до тієї роботи, я ж і вчитися пішов тільки через те, що Авдій із Соломійкою… А тут у райком комсомолу запросили: будь інструктором, ти нам за всіма статтями підходиш – грамотний, з бідної сім’ї, батько в колгоспі бригадиром. То чого ж не піти? І я пішов. Думав, вона тепер зрозуміє нарешті, хто є хто. Брат десь біля білих ведмедів гибіє, хто знає, чи й повернеться, а я тут, поруч, на автівці, у новенькому піджаку, хромових чоботях.

Ой, хромові чоботи ви мої,

Наробили клопоту ви мені…

Я не хотів. Не хотів! Так вийшло! А-а-а!.. У-у-у!..

Його не повинно було бути… Тоді не повинно було. І тепер не повинно! Не повинно! Я знаю, Жоржику, знаю: він по душу мою вернувся.

8

– А хіба вона в тебе є?

Я пошкодував, що ляпнув таке. Він став уже не сірим, а зеленим, очі закотилися. Ч-ч-орт! Колись батько говорив, що всі оті балачки про душу – дурня, дурман релігійний, немає ніякого пекла й раю, ніякого іншого світу, а в цьому, матеріальному, людина – коваль своєї долі, тільки треба впевнено кувати. Що ж ти викував, старий ковалю, що ходиш-бродиш ночами й дихтиш так настрашено? Чого ти так мучишся? Он уже й іконок понаставляв по всіх кутках своєї кімнати, і хреститися почав. А не легшає. Хтозна, чи є той інший світ. А от пекло точно є. І воно зараз у тобі, тату.

Мені стає шкода його. Усе-таки він єдиний у цьому світі, хто любить мене таким, яким я є. А я так схожий на нього. Подаю йому воду, слоїк із ліками. Він жадібно п’є, розливаючи воду по підборіддю, тоді кладе під язик капсулу і, навіть не дочекавшись, коли вона розсмокчеться, починає говорити.

Про те, що вони тоді на весіллі були в Мокранах. Дорогою назад заїхали на хутір. Разом з Оксеном та Антоном. А вона… Вони не хотіли – вона сама побігла до криниці, сама скочила… А потім брата знову забрали. І там він… Усі думали, що його давно на світі немає…

Він говорить похапцем, ковтаючи закінчення слів, ніби боїться, що не встигне розказати. Голова все більше сіпається, від ядухи синіють губи. Раптом замовкає, перелякано дивиться на мене: чи не звинувачую я його? Чи не відмовлюся від нього? Це ж моя репутація може постраждати, якщо той Авдій…

Розбухле тіло, як лантух із половою, сповзає з крісла й бухкає переді мною.

– Його б усе одно тоді забрали. І капець! Він же сам вибіг до криниці. Сам! Я не тягнув його з того схрону. Пойми мене! Що мені було робити? Я мусів, мусів… А то б… Його назад у зону, а мене – у тюрму за неї. Нащо ж двом пропадати? Брат повинен прикривати брата. Повинен! Він мені сам колись казав, як ми ще малими були. Я не такий крепкий, як він. Я не витерпів би в тюрмі. І тебе не було б на світі. Заради того, щоб ти народився, я… я… якби треба було ще раз… Заради тебе… А в нього ж усе одно нікого. Він не міг знову покохати когось так, як її. Не міг! Я знаю…

– То це та сама криниця? – вичавлюю із себе й сам лякаюся свого голосу.

– Та сама. Я ж стільки разів просив… Казала колись моя мама, що доля колами любить ходити. Коло на коло накладається… І нічого просто так не минається…

– Колами, кажеш? – усміхаюся. – Завтра, ні, уже сьогодні ми побачимо – колами чи зигзагами.

Я кладу його на канапу, накриваю пледом і прилягаю поруч, як колись, у дитинстві. Заснув аж під ранок. Дивно якось заснув, ніби й не в сон увійшов, а на кухню зайшов: встав із канапи, спустився на перший поверх «гнізда ящера», як любить називати мій будинок Вітьок, – і на кухню. Але кухня не теперішня, не в цьому будинку, а у квартирі, де ми колись мешкали. Біля столу мама. Молода, вродлива, у блакитній блузці й картатому фартушку. Коси косиночкою зав’язані. Просіває борошно. Сито підняте чомусь аж над головою. Борошно біле-білесеньке, мов косиночка на маминій голові. Сиплеться, осідає легенькою хмаринкою на стіл. Мама крізь нього всміхається:

– Жоржику, а йди до мене! Будемо варенички ліпити.

Але від дверей владний татів голос:

– Не слухай бабських теревенів. Чоловік повинен заходити на кухню тільки для того, щоб попоїсти!

Крізь відчинену кватирку вривається вітер, підхоплює борошно, закручує у вихор. Борошняний крутіж перетворюється на сніговий, засипає підлогу, стіни. Мама вся в снігу. Їй холодно. Але вона всміхається до мене, простягає запорошені руки.

– Жоржику, сину…

Мені хочеться обійняти маму. Але я боюся, що тато розсердиться, назве мене мамієм. Повертаюся й неохоче виходжу з кухні, щоб іти за татом. Але щось утримує мене біля порога, щось не відпускає. Крадькома озираюся й заглядаю у вузеньку шпаринку причинених дверей. Мами на кухні вже немає. Тільки сніг… Тільки сніг…

Біжу за татом, хочу наздогнати його, сказати, щоб він зупинився, повернувся, бо там, на кухні… Але тато розмашисто крокує попереду і якось так дивно змінюється на ходу. Упевнені швидкі кроки (тато завжди так ходив – упевнено, з високо піднятою головою) стають повільнішими й повільнішими. Плечі опускаються, могутня постава розповзається. Ось тато нарешті оглядається, але це вже інший чоловік, зовсім інший. Мені важко повірити, що цей розповнілий дід із брезклим обличчям у масивних окулярах – мій тато, який щойно так владно наказував не слухатися маму. Чоловік важко дихає, його волосся таке ж сиве, як сніг, що вже замітає весь двір.

З тієї завії мене вириває телефонний дзвінок. Не можу перейти від сну до реальності. Кілька секунд борсаюся на межі між ними.

А телефон розривається. Ну кому там приспічило? На стаціонарний апарат мені мало хто телефонує, та ще й зрання. Хіба котрась із колишніх: вони полюбляють діставати мене мало не вдосвіта, коли я ще не встигаю прочуматися й не готовий відфутболювати їхні дурнуваті претензії й бабські забаганки.

– Алло! – незадоволено буркнув я, але вмить мій сон як рукою зняло. – А пішов ти!.. – закричав я. – Чого сюди дзвониш? Тобі що було сказано? Ніяких дзвінків на домашній номер! І взагалі…

– Босе, ну що ви як окріп… Реально. На ваш мобільний не добратися, щось конкретно з лінією. А я говоритиму чисто азбукою Морзе…

На тому боці дроту противне, якесь наче вимучене й вимушене Вітькове хіхікання, а біля нього чиєсь обережне дихання. Чиє б це? Може, Вітькова краля поруч? Я прислухався – ні, нічого не чути, мабуть, здалося.

– У медсанбаті все тіп-топ. Конкретно. Але через дорогу йдіть самі. Пропажу треба шукати там. А я тут мушу трохи залягти, тобто трохи відлежатися… після медсанбату. Січете?

– Січу! Січу, Морзе лохатий, шифрувальнику довбаний! Якби ти зразу все зробив тіп-топ, то й залягати не довелося б. Дивися, щоб ти справді в медсанбат чисто не ліг після того, як я… Ну все, бувай! І не дзвони на цей телефон ніколи! Ферштейн?

– Ферштейн, босе!

Спускаюся в тренажерний зал, автоматично роблю руханку, кілька хвилин кручу педалі велосипеда, переходжу до ванної, голюся, приймаю контрастний душ, розтираю тіло рушником аж до бурячкового кольору. Усе як щодня. Не хочу стати таким, як мій старий. Старість іще не дуже лякає мене, вона десь там, за трьома-чотирма десятками років, поки що я відчуваю до неї тільки огиду, страшну огиду. Але коли роки промайнуть, пізно буде боротися з цією охлялою клячею. Треба тепер, поки не пізно, завдавати їй превентивних ударів. Тому руханка, тренажери, обливання водою для мене – як «Отче наш» для вірянина.

Та сьогодні я скорочую свій ранковий ритуал до мінімуму. Усі думки через дорогу, у недобудованому будинку Кушніренка. Чому той чоловік поселився саме там? Що він затіяв? Старий, мабуть, правду каже: він приїхав помститися. Але як? Що в нього на думці? Утім, старому вже все по барабану. А от мені… Це ж який скандал вибухне! Моя репутація, бізнес, вибори… Але мене голими руками не візьмеш. Нікому ще не вдалося зіштовхнути з дороги Жоржа Немолюка. І цьому Авелю, цьому сивому дідуганові, цьому міченому рубцем на лобі совєтському каторжникові й канадському йогові, не вдасться.

Вітьок казав, що й Анжела може бути там, у нього. Не вірю йому. Я ж на власні очі бачив, що вона була мертва, коли вкидав у… Та навіть якби вона ще дихала на той момент, то поки долетіла до дна… Ні, це неможливо. «Але ж її там немає, немає!» – насмішкувато шепоче хтось мені в ліве вухо. «А йди ти!..» – відмахуюся. «А де ж вона? Де? На Любомльському повороті лисицею бігає чи біля криниці марою ходить?» – знову хіхікає хтось у праве вухо. «Відчепися!» – кричу. «А може, її янголи на небо забрали! Оті, що з підвальчика того художника, якого ти…» – чується вже в самісінькому мозку. «Вона в будинку через дорогу», – кажу. Краще вже погодитися з Вітьком, ніж із цим, що сидить у голові й хіхікає. Але якщо й справді вона тут, то це тільки на краще. Тоді я одним махом дві проблеми усуну.

Одягаю свій кавовий костюм за три штуки «зелених», пов’язую нову краватку – жовту з тонкими золотистими люрексовими смужечками, припасовую її золотою шпилькою до бежевої сорочки. «Як на елітну корпоративну вечірку зібрався!» – усміхаюся до себе в дзеркало. Дістаю із сейфа пістолет і спускаюся вниз.

Виходжу на терасу, на якій біліють круглий пластиковий столик та плетене крісло-гойдалка. Від тераси до хвіртки біжить доріжка, вимощена рожевим базальтом. Під місячними і сонячними променями камінь спалахує яскравими зірочками – вочевидь, у нього вкраплені крихти слюди чи якоїсь іншої породи з блискітками. Але зараз він не блищить, нагадує запітніле скло.

Відколи тут живу, ще жодного разу не виходив уранці з дому цією доріжкою. І ця хвіртка художнього литва із зображенням ящера ще жодного разу не проводжала мене з двору. Для мене єдиним способом проникнути за високі мури – у дім і з дому – є широка металева брама навпроти його правого крила. Щоранку вона наче сама собою починає рухатися вбік, – насправді це я даю їй команду через пульт, – а потім через неї з гаража на вулицю повільно викочується котрась із моїх тачок. Якщо сріблясто-сірий «лексус», значить, я займатимуся справами в місті, якщо ж чорний джип – поїду за місто. Щоразу автівка зупиняється на вулиці лише на коротку мить, на якихось дві-три секунди, допоки я знову натисну на кнопку пульта. Тоді висока чорна брама повзе назад і безшумно зачиняє клітку подвір’я, автівка ж зривається і їде в напрямку криниці, на виїзд із «царського села».

Сьогодні я не виїжджаю ні на джипі, ні на «лексусі». Мої ноги вперше ідуть від будинку до хвіртки з чорним ящером. У кишені кавового піджака за три тисячі баксів пальці стискають пістолет.

IV. Пастка для Попелюшки

1

Ледь-ледь випинаю своїх «близнят» і делікатно похитую стегнами – якраз настільки делікатно, щоб продемонструвати граційність і форми, привернути до себе увагу, але не здатися хвойдою. Я знаю, що приваблива, що все в мені в міру й зі смаком – накрохмалена шапочка-корона, з-під якої начебто ненароком вибиваються золотисті кучерики, білосніжний фартушок на модній і відкритій до межі дозволеного обтислій теракотовій сукенці, білі черевички на невисоких шпилечках, рівненькі, хоч трохи й повнуваті ніжки з круглими колінами в мереживних колготках.

Давно помітила, як мене роздягає поглядом чоловік у правому кутку бару. Але підходити до нього не поспішаю, дефілюю між столиками, прогинаю натреновану рівну спинку якраз навпроти нього – хай дивиться, хай нагулює апетит! Сам він, мабуть, і не підозрює, що я вже давно не тільки оглянула його з ніг до голови і з голови до ніг, але й підрахувала у своєму маленькому комп’ютері під накрохмаленою шапочкою-короною з кучериками, скільки він може коштувати. Низькувате чоло трохи збільшене невеличкими залисинами, акуратні бакенбарди з ледь помітним нальотом сивини, але стрижка молодіжна, а-ля Чибар із вулиці Стрілецької, у модний салон якого я заходила один-єдиний раз, бо він мені не по кишені. Костюмчик, звісно, не від Кардена, але й не з базарної ятки – явно ексклюзивчик, пошитий на замовлення, блискучі італійські черевики з довгими носаками, золотий перстень-печатка на мізинці… От тільки ця яскрава широка червона краватка в чорний горошок… Наче круглий бедрик, що приготувався до полювання на тлю…

Уже не сподіваюся на мультимільйонера, який раптом безтямно закохається в Попелюшку з Полісся й зробить її принцесою. Наївні мрії провінціалки, з якими я прийшла сюди два роки тому, розвіялися. Але чому б якомусь у міру грошовитому менові не зробити мене господинею добротного будиночка чи хоча б квартири? Чим я гірша від розмальованих краль, які під’їжджають сюди на розкішних іномарках і розважаються іноді аж до ранку? Від цих нахабних лошиць, товстих і сухоребрих, кривоногих і довгоносих, без ознак віку після численних пластичних операцій, манірних і солодкавих, верескливих і набундючених, які завжди почуваються так упевнено, ніби цей світ хтось приготував спеціально для них, на їхнє особисте замовлення, як готують у нас на кухні фірмові крученики з телячої філейки?

До речі, я готую непогано, нічим не зловживаю й голова в мене не болить. Але перед цими хвойдами – широкі плечі багатих батечків або чоловіків, за якими можна заховатися, як за надійною бронею, а за ними – гори зеленої «капусти» у фешенебельних банках.

А в мене… У мене стара хата з часів царя Гороха в Богом забутій поліській Мохинівці, до якої маршрутка з району приходить тільки двічі на тиждень і з якої діти добираються до школи в сусіднє село човном через озеро, мама з чорними від роботи руками, вічно зігнута над грядками на городі та над баняками на плиті, і батько, у голові якого від самогонки, здається, уже остання клепка відвалюється. Братів і сестер можна до уваги й не брати: кожен сам по собі больбається в цьому білому світі, як зелені жабенята в глечику з молоком, – ніхто поки що не потонув, але й збити свою заповітну грудочку масла жодному ще не вдалося.

Гірка образа невідь на кого за таку несправедливість виповзає з найпотаємніших куточків моєї душі, стискає серце, підкочується до горла, лоскоче гортань, пробирається до очей. Але акуратно нафарбовані французькою тушшю, мої довгі війки швидко скліпують її назад, проганяють туди, звідки вона з’явилася. З очей, наче сонячні зайчики з люстерка, вистрибують чарівні бісики й зіскакують на чоловіка в правому кутку бару. Ще мить – і в міру декольтована сукня раптом теракотово спалахує перед столиком, за яким він сидить, наближається до самісінького носа самотнього клієнта.

– Що будемо замовляти? – туркочу я.

– Справжнє бароко! – захоплено шепоче він і багатозначно зазирає в моє декольте.

– Що-що? – спантеличено веду очима слідом за його масним поглядом.

– Каву.

– У нас такої немає!

– Якої – такої? – дивується він.

– Такої, як ви сказали. Є італійська, грецька, австрійська, по-галицьки, а бароко немає…

Він, мабуть, думає, що я геть тупа й не знаю, що таке бароко. Хай собі думає, бедрик пузатий! І хай тримає свої масні очиці на місці.

– Давайте австрійську, – заходиться він від сміху.

– І все?

– І все.

Я розчарована. Блін! Теж мені а-ля Чибар в італійських мештах! Ні тобі компліменту, ні хоч якогось натяку на інтерес, ні нормального замовлення. Чого ж було так витріщатися, мов кіт на сало? Чого цей пришелепуватий так довго мацав мене своїм котячим поглядом? Та якби так усі замовляли, я б уже тільки кістками торохкала.

– Ваша кава!

– Дякую. І попрошу присісти. – Він безцеремонно смикнув мене за фартушок.

– Ви не помітили? Я на роботі!

– Я також.

– А вам не здається, що в нас із вами дуже різні роботи?! Як би вони часом не покусалися за одним столом! – Гірке розчарування викрешує в моєму голосі гострі скалочки льоду, яких я б геть не проти накидати йому в біле горнятко з чорною австрійською кавою.

– Мене правильно поінформували. У тебе таки й справді язичок конкретно наперчений! – знову засміявся чоловік. Якось так, з натяком засміявся – навздогад буряків, щоб дали капусти.

– Хто це вам таке сказав? – насторожилася я.

– Секрет фірми!

– Ну й ідіть собі на свою фірму!

– Тихіше, Мартусю, бо поскаржуся на грубість – і-і-і… Сама знаєш, кому з нас після того стане погано.

– Перепрошую!

Ледве стримуюся, ледве приховую клекотання, що готове вирватися з грудей криком. Але, як учив мене господар цього питейного закладу, «нерви – у коробочку, а губки – до вух». До вух, щоправда, ну ніяк не виходить. Ледь-ледь скривила їх, намагаючись створити хоч щось подібне до усмішки. А чоловік уже зовсім нахабно кладе руку на мою талію (пальці наче залізні) і підштовхує мене до стільця навпроти. Авжеж, він розуміє, що я на улюбленій роботі, і він би нізащо не став відривати мене від неї, якби тут було багато відвідувачів. Але ж зараз ресторанчик майже порожній. Ті, хто рано встає, уже поїхали додому бай-бай, а ті, хто стриптизом і картами цікавиться й завтра може до обіду в ліжку повалятися, ще не під’їхали. Чого це я так брови підняла? Думаю, що ніхто, крім постійних клієнтів бару, не знає про стриптиз та інші штучки, які тут заведені? Ха-ха! Він усе знає! Усе! Тільки йому до того ніякого діла немає. Йому поговорити треба. Конкретно. Реально.

– Значить, так… Як ти познайомилася з Анжелою Шумською?

– То ви?.. – дивуюся я.

– Угу, – киває головою він.

Ніколи б не подумала… Такий чоловік – і нишпорка… Хм… Але я не розумію, яке це має значення – коли, де і як. Хіба це допоможе відшукати Анжелу? Та якщо йому так цікаво, то хай слухає. Ми познайомилися в училищі культури. Тільки Анжела закінчувала його на рік пізніше, коли училище вже коледжем стало. Я вчилася на керівника народного дитячого танцювального колективу, Анжела – на художньому відділенні, там їх, здається, готували до малякання якихось плакатів, оформлення сцени, виставок усіляких… А жили ми разом у гуртожитку, в одній кімнаті. Я, Нінка Остапчук і Оля Комаровська вже другий рік займали ті покої з культурно пошарпаними й уже років двадцять не змінюваними шпалерами. Анжела ж тільки вступила до училища після школи, і її підселили до нашого народнотанцювального тріо.

Я дружила з Ніною. Нінка також із Мохинівки, тільки з іншого кутка, ми з нею в одному шкільному ансамблі танцювали, змалку були нерозлийводами, разом і до училища вступали. Оля теж із танцювального, але вона тутешня, «городська», і в неї своя компашка була, дуже якась крута – вони там так голови задирали, що мало небо носами не орали. Було б чого! Шантрапа горласта! Мене й Ніну туди ніколи не запрошували. Анжела також із тією шпаною не водилася, та й із нами не особливо секретами ділилася. Здається, вона взагалі ні з ким в училищі близько не сходилася. В усякому разі, мені це не відомо: я ж за нею не ходила назирці.

– Чого ж це з нею ніхто не дружив? – дивується нишпорка в краватці-бедрику. – Така конкретно вреднюща?

Чого це він думає, що ніхто не дружив з Анжелою? Хіба я таке сказала? Та це, щоб він знав, вона сама бочком-бочком від усіх відсувалася. А чого – звідки мені знати? Може, їй цікавіше було спілкуватися десь в іншому місці? І яка ж Анжелка вреднюща? Хто таке сказав? Хай він мені тут не приписує, цей бедрик пузатий! Вреднюща… Та вона така, що все віддасть, а завтра забуде й ніколи про це й не згадає. Цим дехто не раз і скористався… У «кульку» її за дивачку мали. Якась вона й справді така… Ну, як би це сказати? Трохи не така, як усі. За нею всі приблудні собаки біля гуртожитку ходили, виглядали її біля вхідних дверей. Комендантша, бувало, вийде, прожене їх палицею, а вони відійдуть за будинок і дивляться, чи Анжелка не йде. Вона ж у своїй джинсовій торбині завжди носила щось їстівне для них.

Різна вона. Часом, бувало, уся скулиться, згорнеться в клубочок, ще й голочки повиставляє, як ображений їжачок: не підходьте, бо вколю! А сама… Та ж її саму вколоти – раз плюнути. Іноді ходить, як хмара, мучиться, що от вона сіра мишка, безталанна, зовсім бездарна й нікому не потрібна. А то якось як розходилася – чого це її не помічають, обминають, на виставку не пускають, якусь мазанину паршиву повивішували, а неїного ні малюночка. Це як її малюнки на виставку в училищі не взяли. Подумаєш! То ж не художня галерея, а всього-на-всього «кульок»! А вона цілий вечір проревіла. Від несправедливості – казала. Дуже вже вона якось на всяку несправедливість реагувала. А чого? Бо погано життя знала. Вона й тепер у ньому не дуже розібралася. Зачиниться на горищі й малює, малює. А з того малювання поки що заробітків як кіт наплакав.

Я не розбираюся в тих художествах, не знаю, чи по правді Анжелі в училищі оцінки ставили, чого її неїн викладач малювання критикував. Але життя вже тоді знала краще за Анжелку. Я й зараз знаю: їдло для бездомних собак за останні копійки купують і за собою носять трохи того… малахольні. А якщо ти хочеш чогось добитися, то треба повчитися в тих же собак: коли гавкати й кусатися, а коли лащитися, хвостиком помахувати та тримати язик за зубами, навіть якщо завити хочеться.

Анжелка ж завжди говорила те, що думала. От що на умі, те й на язиці. А це ж, самі розумієте, не від великого розуму… Сказано ж: слово не горобець, воно собі випурхнуло та й полетіло, а тому, з чийого дурного язичка воно випурхнуло, за нього потім ой як розплачуватися доводиться. Навіть викладачі за це на Анжелку зуб мали, хоча вона вчилася добре й аж зарозумна як для «кулька» була.

– Що значить «зарозумна»? – перепитав бедрик.

– Ну, багато такого читала, що його ніхто не задавав і оцінок за нього не ставив, і взагалі без нього можна жити й голову собі не морочити. У якійсь студії ще вчилася, на виставки весь час бігала, книжки за собою тарагунила такі, про які ми й не чули. Що за книжки? Ну й причепився. А я їх мала запам’ятовувати?

– А про які ви взагалі чули?

Чого це він кпиниться? Смішно йому, бачте.

– «Триста рецептів смачних страв із черствого хліба»! Читали? – тепер уже кпинюся я. – Дуже, дуже, дуже рекомендую. З черствого хліба перше, з черствого хліба друге й черствий хліб до вечері. Та що ви причепилися, як реп’ях до штанів? Воно вам треба, хто що десь колись читав? Ви ж не про книжки прийшли говорити. Знаєте, у нас хореографію викладав один балерун з обласного театру. Не знаєте, хто такий балерун? Теж мені слідак! Таж артист балетної групи. Чи трупи? Ну, це не так важливо. Класний такий чувак, веселий, симпатичний, на оцінки не скупий. Він обіцяв Ольці, що в театр допоможе влаштуватися, справжню зірку з неї зробить. Вона біля нього просто мліла, охмуряла його, як могла, уже бачила себе примою й усе повторювала: «На шляху до перемоги всім переламаю ноги!» Так от, той балерун вчив нас: «Дєвачкі, ваш главний інструмент – ножки. Щоб їм легше було танцювати, не беріть багато в голову. Голова повинна бути льогка, як воздушний шар. І поменше читайте. Бо як ми з театром були на гастролях у Брєстє, то жили на квартірє в одної дуже грамотної бабки, яка всьо врем’я щось читала, усі газети перечитувала. Так вона й померла за читанням – єлє знайшли бабку під газетою».

– Ясно, – криво посміхнувся бедрик.

– Що вам ясно? – здивувалася я.

– Що діло темне. З балеруном, чи то пак з учителем вам конкретно не пофартило. А самі майбутні світочі культури, значить, і книжки в руки не брали.

– Багато ви знаєте про фарт! Борис зараз уже заслужений артист України. От вам і балерун! От вам і «голова, льогка, як воздушний шар»! А про книжки… Що значить «до рук не брали»? Ми читали те, що треба, що за програмою. Нінка часом аж до двох годин ночі зубрила. А зайве нащо в голову брати? Та й коли його було читати? Я із семи років бульбу як не садила, то полола, як не полола, то копала. І з училища весь час відпрошувалася, їхала в село, щоб мамі підсобити. Думаєте: «А як же ти туди вступила?» Вгадала? Думаєте, думаєте. Ну… Багатодітна сім’я – раз, чорнобильська зона – два, батько-інвалід – три. Але я справді добре танцювала. От хрест святий, що добре! Наш ансамбль аж у Києві виступав. Нас брали, як область на огляд художньої самодіяльності їхала. У науці я була ні в зуб ногою, а ногами таке витанцьовувала. Тепер бачите, де танцюю – з тацею на руках… Хоча не всі ж пішли на базар та в офіціанти – дехто й за дипломом влаштувався.

– Ну ж бо з першого разу вгадаю хто. Ольга! Так? Думаю, примою в театрі вона ще не встигла стати, але чужі ніжки там уже під великою загрозою. А Ніну де можна знайти?

– Ольга в театрі?! Ха-ха! Лоханулися ви, пане… Як вас там?!

– Ніяк!

– Ви будете сміятися, пане Ніяк, але наша крута Олюня тільки свою дорогоцінну ніжку й встигла поламати. Та так, що про танці довелося забути. Назавжди! Зараз обліковцем на якійсь третьосортній фірмі. Іронія долі. А Ніна… Нінка – молодець: заочно університет закінчує й уже сама в коледжі викладає. Я ж вам казала, що вона завжди читала те, що треба, і знала, чого хоче. А от Анжелка… Яка була, така й зосталася – ніби з іншої планети впала. І де такі беруться?

– Але чогось же ти цю інопланетянку взяла до себе на квартиру?

А й справді, навіщо я прихистила в дачному будиночку цю інопланетянку? Навіщо вона мені? Ми ж і раніше не особливо дружили, і тепер різними дорогами ходимо. Навіщо, навіщо… Може, пожаліла, просто пожаліла. Зустріла її, а вона така худюща, така якась неприкаяна… Сказала, до якоїсь там виставки готується, заробітку нема, за навчання в універі платити треба й квартира дорого обходиться, треба б щось дешевше підшукати. Може, я щось на оці маю? На оці я нічого не мала, а от перед очима в мене постійно стовбичила хата за містом, у дачному масиві, де я знайшла собі притулок. Вирішили нічого не казати хазяйці, ділити квартплату навпіл. Обом вигода.

– Навпіл, кажеш? – доколупується бедрикогалстучний. – Але сплачувала тільки Анжела. Тобі. А ти нічого не платила. Бо власниця дачі, яка вже третій місяць із гіпсом на лівій нозі і якій ти й справді допомагала порати її дачну ділянку, дозволила тобі там жити. Просто дозволила. З однією умовою: ти будеш приглядати за її халабудою, тобто за хоч і стареньким, але досить симпатичненьким будиночком на півтора поверхи. Конкретно так?

А він справжній нишпорка! Скільки вже всього нарив! Ну то й що, що так? Ну й що?! Та моя хазяйка, ота зелена крокодилиця, ще мені платити мала б! Я ж їй весь її запущений город попорала й усі огірочки-помідорчики, кабачки-патисончики в баночки напакувала й закрутила, щоб вона на зиму без вітамінчиків не залишилася, авітамінозу не нажила, щоб її залізні зуби від цинги не повилітали. Та й за те, що сторожую її халабуду, щось би могла підкинути! Так ні ж! А Анжелка… Скажіть, де б це вона за такі гроші знайшла собі куток? А тут же не просто квартира – вона ж іще й майстерню розмістила в кімнатці на горищі. Задарма, між іншим! Де б це їй іще таке вдалося?

– Конкретно ніде! – погоджується він і втуплюється в мене своїми булькатими очима. – А тобі Анжела нічого не давала, щоб ти на якийсь час приховала?

– Давала!

– Що?! – Чоловік аж із місця cхопився, оббіг навколо столика й учепився хапкими пальцями в моє плече. – Ну?! Ну ж!

– Ключик від сейфа, де мільйон доларів лежить! Я ключика взяла, сейф відчинила, пограбувала, Анжелку вбила, на городі біля дачі закопала. І от якраз збиралася на Канари драпанути, та вас нечистий приніс…

– Весела ти дівчина, Марто! Дивися, щоб плакати не довелося, – якось ураз зів’яв нишпорка. – А про когось тобі Анжела розказувала? Про знайомих, про хлопців, з якими вона зустрічалася? Ну є ж у дівчат якісь секрети, якими їм часом хочеться поділитися?

– У дівчат, може, і є. Але не в Анжелки. Та й чи мала вона коли розказувати? Як не на фірмі шафи креслить, то на горищі чорті-що малює. Як не малює, то в бібліотеці сидить, контрольні пише, до іспитів готується. Я ж вам казала, що вона ще вчиться.

– А хіба не можна малювати й говорити?

– Не знаю… Може, і можна. Але Анжела страшенно не любила, щоб дивилися, як вона малює.

– Чого ж так?

– А це вже ви її запитайте. От знайдіть і запитайте. А мені по барабану. Немо сказав, що ви допоможете знайти того, хто до нас у будиночок вдерся, рейвах у ньому вчинив, комп’ютера Анжелчиного вкрав, а заодно й мого ланцюжка золотого прихопив. Та що ви так дивитеся?

І ланцюжка! А що?! Мені здавалося, що я його загубила, але тепер думаю, що таки поцупили. Я, знаєте, досі боюся в хату заходити: а раптом хтось за дверима стоїть? Вибачєйте, але мушу йти – он наші дві постійні клієнтки у двері сунуться. Старі кобили, зубаті… І-го-го-о!..

– Як же ти любиш свою роботу!

Але я вже повернулася до нього спиною. Нерви – у коробочку, вустонька – до вух.

– Прошу, пані! Прошу, пані! Як ми раді бачити вас знову в нашому ресторані! Ваш столик вільний, він же тільки для вас! Тільки для вас, пані! Подавати, як завжди, чи щось новеньке бажаєте? Сьогодні свіжу форельку завезли – ще вранці в Оконських джерелах плавала. Соус наш, фірмовий, той, що ви любите…

2

У замку зашкрябав ключ.

– О! Шелеп щастя в хату! Ще й тиждень не минув, як на годину з дому вийшла. Ну начувайся, Анжелко! Зараз я тобі влаштую… Зараз я тобі, холеро бродяча…

Бубоню сердито й голосно, так, щоб Анжелці за дверима було чути. І водночас полегшено зітхаю. Я за неї таки спереживалася, дуже навіть спереживалася. І оті «Шафи плюс стільці» тут ні до чого. Без Анжели якось порожньо й незатишно, та й страшнувато самій у цьому відлюдному місці.

Ні, це не Анжелка. Вона ніколи так скрадливо не відчиняла двері. Значить, господиня. На мене ніби хто окропу лийнув. Чорт! Чого це зелена крокодилиця з міста пришкутильгала такої негоди та ще й увечері? Облаву на свою квартирантку вирішила влаштувати, перевірити, чим вона тут займається, чи щось уже пронюхала? Авжеж! Якщо той бедрик пузатий знає, що я не плачу за квартиру, значить, якимось макаром він вивідав це від хазяйки. А якщо він із нею говорив, то міг і розповісти, що Анжела… Міг, але чи розказав?

Миттю зістрибнула з канапи, висмикнула з розетки шнур калорифера («Каміна не вмикати, бо ще хату спалиш!»), зметнула з обігрівача рожеві бікіні («Нічого в хаті не сушити, бо шпалери відклеяться й стеля відсиріє!»), накинула халатик і пішла до дверей.

Ну й чого ото шкрябатися, як ласий кіт до комори? Можна ж і постукати, запитати, чи є хтось удома. А я б сказала, що є, бо в мене сьогодні нарешті вихідний – цілісінький місяць його ждала, бо директор аж чотири тижні не міг ніким замінити мене, таку безцінну-незамінну. Я шарпнула двері й вткнулася носом прямісінько в щось червоне в чорний горошок.

– Бе-е…

– Чого це ти бекаєш, як вівця? – насмішкувато відштовхнув мене вчорашній клієнт бару.

– К-к-краватка ваша, як бе-бедрик.

Кров шуганула до моєї голови. Ой, це ж я без гриму, з голим обличчям, з розтріпаним волоссям, яке завтра збиралася пофарбувати, у старому халатику. А цей нишпорка, цей слідак, цей містер Ніяк такий дженджуристий, такий… Але хіба ми домовлялися про зустріч? Хіба я його запрошувала в гості? І хіба його мама в дитинстві не навчила, що непроханий гість гірший від татарина? А-а-а ключ? Звідки в нього ключ?

– Й-й-як ви м-мене знайшли? – питаю неслухняними губами.

– Ти забула, хто я? – насмішкувато дивиться він.

– Ні, не забула.

– То чого запитуєш?

Мені чомусь лячно. На мене раптом ніби крижаним холодом повіяло. Мені хочеться прослизнути попід рукою в цього чоловіка із застиглою холодною посмішкою й вибігти на вулицю, утекти світ за очі. Але він ніби здогадується про мій намір і грубо відштовхує мене від дверей. Надто грубо.

Я перелітаю у вузенький коридор, перечіплююся через поріг і падаю в кімнату. Цей переліт знімає з мене заціпеніння, страх ураз поступається місцем гніву. Схоплююся на ноги, виставляю вперед руки й кидаюся на непроханого гостя, як дика кішка.

– Ах ти ж козел із бедриком! Приперся в мою хату, ще й штовхається! Забирайся, поки я міліцію не викликала! Це ще треба перевірити, хто ти такий – нишпорка чи зовсім навпаки.

– Міліцію викличу я, – кривиться він. – Конкретно. І тоді твоєю хатою надовго стане камера тюремна!

– Що?! Що це ти верзеш? – До мене ніяк не доходять його слова. – Чого тобі треба?

– Де Анжела?

– А хіба я не говорила? У Сахару полетіла.

– У Сахару?.. Чого?

Бедрик дурнувато блимає очима, витирає спітнілого лоба. Мені аж дивно: як це я вчора могла прийняти цього пришелепкуватого за пристойного клієнта? Ще й кокетувала з ним. Фу! Аж встидно.

– Так там же такий потоп! – кажу. – Стільки людей від води гине! От Анжела й записалася в міжнародну бригаду рятувальників, щоб надати руку допомоги нещасним потопельникам із братньої Сахари.

Бедрик нарешті второпав, що я його на кпини беру, і спалахує так, що вже не відрізниш, де його пика, а де краватка в чорний горошок.

– Ще слово – і ти реально замовкнеш навіки. Говори, що ти зробила з Анжелою Шумською, де заховала її тіло. Ферштейн? Чи, може, у вашому селі німецьку не вивчали? Значить так, раджу тобі не брикатися й пазури свої заховати.

– Ти… Ти що, блекоти об’ївся? Чого ти причепився до мене, як борода до цапа?

Я безсило падаю на канапу.

– От так і сиди. І розказуй, – наказує він.

– Я ж тобі вчора ціліський вечір розказувала. А тепер виходить, що все коту під хвіст?

– Ти розказувала, а я не записав, бо диктофона не мав. Тепер будеш говорити на диктофон.

– А мені по барабану, чого ти там не записав! Діставай тепер усе назад у кота з-під хвоста та й записуй на свій диктофон. Я нікого не вбивала. Ясно тобі? Нікого! І говорити з тобою більше не буду!

– Будеш!

– Авжеж! Як свині з череди йтимуть!

– Тоді буду говорити я, а ти слухай. – Він стає переді мною – руки в кишенях, краватка геть з-під піджака вилізла. – Значить, так. Якось ти зустріла в місті свою колишню сусідку по гуртожитку Анжелу Шумську. Дізналася, що вона шукає квартиру, і запропонувала пожити з тобою. Мовляв, тобі трохи сумно одній на відшибі, удвох буде веселіше, плата за дачку помірна, а ще як розділити її навпіл… Анжела погодилася. Ще б пак! Їй треба платити за університет, а заробіток у студентки-художниці скромний…

– Дуже скромний!

– Я ж кажу: заробіток дуже скромний. І вона ладна перебратися з центру міста в приміський дачний масив. Тим більше, що дістатися сюди легко: і тролейбус, і маршрутка.

– І що в цьому поганого?

– У цьому все добре! Навіть дуже добре! Особливо якщо заплющити очі на те, що ти трохи збрехала своїй колишній однокашниці про суму, якої сама, як нам із тобою відомо, не сплачуєш.

– А їй яка різниця – сплачую я чи ні? Це ж мені хазяйка довірила цей курник. А з Анжели я беру тільки половину. А як вона зосталася зовсім без роботи…

– Похвально! Браво, браво, мамзель! Ідемо далі. У цей курник, як ти зволила висловитися, навідувався ще один його майже постійний мешканець. Такий собі Михайло Васенчук. І от цей Михайло, цей Михайлик, цей Мишуня, цей Місько, чи як там ти його називаєш…

– Яке тобі діло до нього?!

– …І от цей Місько, якого ти вже реально бачила поруч із собою спочатку в рагсі, а потім перед панотцем у церкві чи, може, навпаки…

– Що?! Я хотіла вийти за цього телепня, за цього продавця жіночих майток? Та тобі лічитися треба!

– …І от цей, як ти зволила висловитися, телепень, цей продавець жіночих майток починає упадати за Анжелою. Нареченій це не подобається. А кому б, скажіть, сподобалося? Ображена й обурена, вона влаштовує скандал. Знаючи твій вулканічний характер і гостроту твоїх пазурчиків, про його масштаби можна тільки здогадуватися. Місько Васенчук вилітає з хати. Анжела Шумська після цього взагалі зникає в невідомому напрямку. На квартирі її немає, на роботі немає, у мамусі вона вже давно не з’являлася. І Місько про неї нічого не знає, не відає. Але хтось же має знати. Наприклад, ти…

Мені аж дихання сперло. Дідько б його вхопив, цього придурка в бедриковій краватці! Він мені вже не просто набрид, а остогид. У мене сьогодні вихідний, мені хочеться нарешті відпочити. Хай цей нишпорка повертає свої голоблі й котиться ковбаскою до міста. Ну що він наплів?! Що він тут наплів?! Три мішки вовни, і всі неповні… Не було ніякого Михасевого упадання за Анжелою. І бути не могло. Та вони ж як вода й полум’я, як небо й земля. Щоб мені на цьому місці провалитися, як брешу! Та Михась би за мене… Та він би за мене все на світі віддав! Він тоді сказав: «Мартусю, я б хотів із тобою завжди разом бути». А я йому: «Авжеж! Колись я візьму тебе ходничком у свою нову квартиру – постелю в коридорчику й по тобі ходитиму в черевичках на шпильках». Він образився й пішов. А хто б це, скажіть, не образився? Кому ж хочеться килимком бути, та щоб по ньому ще й шпильками ходили?!

А якби я знала, де Анжелка, то чого б дзвонила до того Немо? На біса він мені здався. Але ж чогось Анжелка сказала маякнути на той телефончик, якщо вона раптом десь завіється. Чого б це? Якщо вона там справді не працювала… Краще б цей бедрик під нього копнув – хай той капітан потонулого корабля не прикидається. Роботу він, бачте, Анжелі обіцяє. А чого ж не взяв її на роботу раніше? Тоді, як вона без копійки в кишені ходила?

– Ти комусь іще говорила про Немо? – Червона краватка в чорний горошок погрозливо тернулася об мій ніс.

– Ще чого! Сто років він мені снився, щоб я про нього говорила! Але як треба буде…

– То до ста років ти точно не доживеш. Ферштейн?

– Ну чого ж тут ніхт ферштейн? До речі, у нашій сільській школі була непогана вчителька німецької мови.

Бедрик хмикає. От і добре, що ферштейн. Де тут телефон Немо записаний? У цьому блокноті? Давай-но його сюди, Марто. А тепер метнися на кухню, приготуй щось на стіл. Він виймає з внутрішньої кишені піджака пласку пляшку – ось вино, а до вина, він сподівається, я знайду кілька канапок із стриптиз-бару. Ой-ой, тільки не треба робити такі здивовані очі: він же бачив, як я їх у сумочку ховала. Підглядав, значить, стежив. У-у-у, Змій Горинич! Він перехоплює мою руку, боляче стискає зап’ясток – ну-ну, не варто корчити із себе тигрицю, він же знає, що насправді я киця, тільки трохи дика, не приручена ще, але якщо я не проти, то він може мене приручити, у нього ж справжній талант дресирувальника. Ну, ні, то й ні. Хай тоді дика киця йде на кухню, а він іще раз пильненько огляне тут усе.

Що він шукає? Що він тут винюхує? Що таке важливе Анжела могла заховати в цьому старому будиночку? І чи не він уже навідувався сюди? Чи не він поперекидав тут усе минулого разу? Бач, і ключа має. Про Анжелу він розпитує… А може, і Анжелу він…

– Не забудь заглянути під крісло й у холодильник. Зазвичай я там ховаю трупи, – кидаю зі злістю.

– Стули нарешті свого балакучого рота! – гаркнув бедрик-дресирувальник. – А то я його сам стулю. Реально! А почну я з курника на горищі, де творила свої світові шедеври на полотні твоя нещасна жертва.

Найперша моя думка – утікати. Щойно цей козел із бедриком полізе на горище, до Анжелиного мольберта, я вискочу за двері – і лови вітра в полі. Але він таки зловить – он під вікном стоїть його тачка. А я, нещасна бідна Марта, можу їхати хіба на старенькому ровері ще з епохи динозаврів, якого хазяйка приперла сюди, щоб у міській квартирі місця не займав. Хіба на ньому втечеш від чотирьох коліс? Вибігти й заховатися? Але в кого? У будиночках навколо ані вогника. Улітку чимало людей ночують на масиві, а восени, коли городину зібрано, рідко хто покидає свої міські квартири й навідується сюди. Оце вляпалася!

Я відкоркувала «Шабо», дістала канапки, порізала кілька яблук. Чула, як непроханий гість хутко спустився з горища, аж драбина заскрипіла, завовтузився в коридорі. О, уже оглядає стіни, мало носом їх не оре. Щось записав у блокнот і повернувся до кухні.

– Стіл готовий? От і лади! Іди двері до того курника зачини, а я вина в келишки наллю.

– А може, зробимо навпаки? Ти зачиниш за собою двері на горище, а я вже якось сама наллю вина? Я ж офіціантка.

– Слухай, що старші кажуть!

Коли я повернулася, у келихах уже поблискувало криваво-рубіновим кольором «Шабо». Я з острахом піднесла келих до вуст. Колючі очі за столом навпроти вп’ялися в мене, наказуючи: «Пий!» Я випила половину, закашлялася, нагнулася над столом, і решта потекла мені під халат. Бр-р-р… Знехотя пожувала одну канапку із сиром і відчула, що страшенно хочу спати. З останніх сил стримувала позіхи, проганяла сон, що раптом почав огортати мене, мов кокон шовкопряда, паралізовувати мені руки, ноги, язик. Мені так ніяково перед гостем, так соромно. Але він упевнено бере мене за поперек, притягує до себе, веде до канапи. Я чіпляюся за його краватку, повисаю на ній. Краватка затягується на шиї, як зашморг. Чоловік буряковіє, сердито відриває мої руки від себе, кидає мене на постіль. Мені зовсім не страшно, тільки цікаво: може, у нього й труси червоні в чорний горошок, як краватка? Труси-бедрики… Бедрики в трусах… Мене розбирає сміх. Сміх переходить у гикавку.

Але цей містер Ніяк, здається, не збирається демонструвати мені свої труси. Він постояв хвилину-другу, почекав, поки я перестану гикати, і вийшов. Я здивована й розчарована. Здивування й розчарування проганяють сонливість. Хутко розплющую очі й бачу крізь скляні двері, що в коридорі, на тумбочці для взуття, спалахує свічка. Навіщо це він запалив свічку? І що він там робить на кухні?

Сповзаю з канапи, повзком прокрадаюся в коридор, заглядаю в ледь прочинені двері на кухню. Дурний козел! Навіщо він відкручує кран на газовому балоні? А для чого відчиняти вікно на кухні? О, та він стрибає, як справжній цапик: р-р-раз – і вже на вулиці. І вікно щільненько зачиняє знадвору.

Моя свідомість плутається, руки й ноги не слухаються. Але інстинкт самозбереження сигналить: «SOS! Тривога! Небезпека! Спати не можна!» Здираю із себе густу павутину туману, і страшний здогад проганяє рештки сну: за якусь хвилину-другу газ із кухні переповзе в коридор, підпливе до запаленої свічки і… Кидаюся до кімнати, встигаю подумати, як добре, що я ще не заклеїла рами на зиму, а отже, вікно відчиниться швидше; шарпаю за ручку аж скло сиплеться на підлогу, і вистрибую в сад. Хутко, хутчіше за дерева! Не бачу, але чую, як у протилежний від дачного будиночка бік швидко від’їжджає іномарка.

Тільки-но встигла заховатися за грубезний стовбур старої розлогої груші, як потужний вибух сколихнув сонний дачний масив. На місці хати, у якій я щойно так уперто боролася зі сном, у вечірнє небо здійнявся високий вогняний стовп.

3

Мені мулько на лікарняному ліжку, дуже мулько. Якась підла пружина вилізла з матраца та так і норовить зробити в моєму білесенькому стегні дірку. А бодай вона зіржавіла й на порохно розсипалася! І як тут лежати справді хворій людині, яка повернутися не може?

Мене запроторили сюди, щоб якусь операцію провести. Звісно ж, не медичну, бо мені та операція як п’яте колесо до воза. Я, Богу дякувати, ціла й здорова. Про операцію міг би розказати он той капловухий міліціянтик, який заховався за картатою шторкою і, здається, вже похропує тихенько. Знаю, що йому велено взяти очі в руки й бути пильним-препильним, щоб не проґавити якийсь дуже важливий момент. Але сірі міліціянтові віченьки, мабуть, уже розглядають у сні його любу кралю. Та ну його, того мовчуна, хай собі подрімає! Зате я не засну. Я ж звикла ночами не спати. Настільки звикла, що й у вихідні, коли випадає нагода виспатися досхочу, всеньку ніч витрішки продаю, а вже вранці надолужую згаяне. О, при сонечку я люблю поспати! Отож доведеться дочекатися ранку.

Підмощую на те місце, де виступила клята пружина, складену вчетверо ковдру й вмикаю маленький транзистор, якого приніс із собою отой капловухенький чатовий. Приймач жалісно скрипнув, бібікнув і повідомив, що розпочинається нічний випуск місцевих новин. Цікаво, що там, на місцевому фронті, сталося за день, поки я тутечки вилежувалася?

Щось там ниньки вирішували в мерії – мені воно в одне вухо влітає, а з другого вилітає, бо в мене з мерією немає нічого спільного, кожна з нас, тобто мерія і я, живе своїм незалежним життям. Якийсь хлопчина виграв конкурс баяністів. Молодець! Я також колись любила конкурси, хоч і не вигравала в них. Якби вигравала, то, може б, зараз не прислужувала в ресторані.

«У дачному масиві в районі вулиці Василівської згорів будинок. Схоже на вибух газу чи навмисний підпал. Жінка, яка мешкала в ньому, чудом залишилася жива. Її в шоковому стані доправили до міської лікарні в реабілітаційну палату терапевтичного відділення. Потерпіла частково втратила пам’ять, але лікарі кажуть, що вже завтра вона зможе все згадати й дати свідчення про те, що сталося».

О, ще якийсь писака написав! Тіпа того патлатого, що лохину зробив самицею лося. А читака взяв та й прочитав, ніби він сам усе те бачив. А щоб вас обох п’яна качка ко`пнула! Чого це вони роблять із мене слабу на всю голову? Та нічогісінько я не забувала! Ні-чо-гі-сінь-ко. І ніякого шоку не було. Я навіть не зомліла й не знаю, як це робиться. Злякалася, авжеж. А хто б не злякався? Але ж це не провал у пам’яті. Хіба в мене дірка в голові, щоб ото все взяло та й вилетіло через неї невідь-куди? Ну сказали мені переночувати в лікарні. Так що ж із того? Погодилася, поки Михась знайде, у що мені взутися й одягнутися. Та й чому б не підсобити міліціянтам злапати того палія, через якого я залишилася боса, гола й без даху над головою! Для того й ця операція.

Михась… Михасик… Звичайно ж, коли я опинилася в самій лише комбінашці й капцях на босу ногу під яблунею, коли побачила, як будиночок перетворюється на вогняний стовп, то мені аж мову відняло. А в кого б не відняло? Тільки-но людина на канапі лежала, а тепер на тому місці вогонь шугає. Але коли я накинула на себе прихоплений в останню мить, перед тим, як вистрибнути у вікно, халатик і намацала в його кишені мобілку, то зразу ж згадала про Михася. Чомусь тільки про нього. Про нього – і більше ні про кого.

Він примчав швидше, ніж пожежна машина. На ходу скинув куртку, загорнув мене в неї, підхопив мене на руки й закружляв навколо яблуні. Я знаю, що він не п’є, але в ту мить подумала, що в Михася або бзік із головою, або ж він піддатий трохи: я в таку халепу втрапила, без документів, боса-гола залишилася, за хату не знаю, як буду звітувати перед хазяйкою, а він витанцьовує біля попелища, як навіжений.

– У тебе що, клепка відлетіла? – вирвалася нарешті з його обіймів і тупнула ногою в капцеві по встеленій опалим листям землі.

– Голова в мене ціла, і клепки на місці, – запевнив Михась. – Можеш помацати й навіть постукати. О! Чуєш? Бум-бум-бум… – штрикнув себе пальцем у лоб. – Усе на місці. А радію я, бо з тобою все добре. Та я поки доїхав сюди, то стільки пережив, думав, не доїду, помру… Ти ж таким голосом говорила… Ніби не своїм. Ну, гадаю собі, сталася пожежа, моя Мартуся обгоріла, попеклася, ще, чого доброго, візьме й помре… Біда! Чорна біда! А ти… Я такий радий, що ти живенька й ціленька! Такий радий!

– Але ж там усе моє добро згоріло! Що ж тут радісного?! – закричала я.

– Подумаєш, добро! Лахи якісь пропали. Купимо нові. Я не Рокфеллер якийсь, але вже дещо підробив, скоро свою ятку поміняю на власну крамничку. А як тобі шкода твого килимка, що згорів, то я готовий ним стати. Тільки стели мене не в коридорі, а біля ліжка. І наступай на мене босими ніжками. М-м-м… Ніженьки мої! Ноженятка!..

– От дуринда! – усміхаюся в темряву палати й підкручую коліщатко приймача, з якого вже чути запальні Русланині «Дикі танці».

– Не можна! – визирає з-за шторки сонний вухастик. – Вимкни!

– А то чому?

– А тому! Не можна – і все. Треба, щоб тихо, щоб чутно було, якщо хтось підійде до дверей…

– То от чого в тебе такі вуха, – кажу насмішкувато, але приймач вимикаю. – Ти, значить, спеціальний агент по слуханню. Скажи, а вас таких зарання підбирають для служби чи це вже потім, коли підібрали, такі вуха спеціально вирощують?

– Ну й язичок у тебе, – незлобиво відбивається хлопець. – Теж, мабуть, спеціально вирощений…

– Авжеж. У нашому селі є така ферма. На ній вирощують жіночі язички. Коли вони виростають, їх клепають разом із косами, тоді нагострюють мантачками, такими, знаєш, брусками кремнієвими, відточують. Дехто любить ще й перчиком посипати або гірчичкою намастити. Це вже кому що до душі. На колір і смак товариш не всяк. Я, наприклад, собі теж із перчиком вибрала. Люблю гостреньке.

– Вибрала, то прибережи. Помовч хоч годину.

Добре, мовчатиму. Ех, якби він бачив, яке гарне моє село! Ліс – отак, з трьох боків. Озеро під лісом. Чисте-чисте, як сльоза. Подивишся у воду – на піщаному дні видно борозенки, сліди від водяних вужиків. У лісі гриби, ягоди. Ідеш вулицею, а тобі сосниною аж дух забиває, а до соснини додається запах то боровичків, то лисичок, то чорниць, то лохин… Яка краса! Господи, як я люблю своє село! Та хто ж не любить? Кого не спитай, усі про нього так гарно говорять. А втікають до міста. І чого? А й справді чого? Та є чого тікати… Але я… От повернуся додому, до Мохинівки, буду в школі дітей вчити танцювати. Валентина Іванівна вже геть старенька. Хтось же має взяти від неї ансамбль, щоб не фіглі-міглі міські, не латинос-американос, а наші танці танцювали в селі. От і буду вчити. Поки ще сама не забула… Може, Михась погодиться поїхати зі мною? А що? Збудували б собі хату та й жили-поживали, бульбу із салом жували. Ні, Михасик точно не поїде, він хоче мати свою крамницю в місті.

– Ей, вухастику! А ти поїхав би в село? Чого мовчиш? Заснув, значить. Приспала я тебе. Ех, і поговорити нема з ким.

У коридорі почулися скрадливі кроки. Ось вони ніби пропали за дверима палати. Тихо, ні звуку. Але я відчуваю: хтось там стоїть і дихає, дихає й очікує. Я накрилася з головою, причаїлася, тільки одне око виставила з-під ковдри, щоб підглядало за дверима. Еге ж, це таки до мене нічні гості. А вухастик, мабуть, спить без задніх ніг. Теж мені вартовий! Крикнути, чи що? Але тоді той, у коридорі, почує й наполохається.

Білі двері тихесенько попливли вбік, пропускаючи в палату смужку світла з коридора. Ось у тому світловому потоці окреслилася чиясь постать у білому халаті, білому чепчику й чорних штанях. Може, лікар? Але чого ж він так по-котячи підкрадається й світла не вмикає? Крок, ще крок… Я не витримую – схоплююся на ноги й перекидаю на голову білої тіні металеву стійку для крапельниці.

Тієї ж миті спалахує світло. Це капловухий міліціянт уже стоїть за спиною в нічного гостя. Не спав, значить. Пістолет у його руці якось непевно погойдується, і я побоююся, що цей натренований бугай у червоній краватці з чорними цятками (не розлучається він із нею ніколи, чи що?), якого я трохи оглушила, розправиться з хлопцем, як ведмідь – із косооким. І пукалка міліціянтикова не допоможе.

– Бедрику! Чого це ти до мене причепився, як різник до теляти! – кричу я й вмикаю приймач. Вмикаю на всю потужність. Какофонія звуків вибухає в нічній тиші, як бомба, і виривається з дверей палати, до якої вже біжать якісь люди.

Падаю на подушку, тіло лихоманить від пережитого, хочеться плакати, не просто плакати, а ридма ридати. Але ще чого! Щоб мене просто перед оцим бедриком пузатим реви обсіли? Та ніколи! Зістрибую з ліжка й стаю перед ним – голова піднята, руки в боки, ніби я збираюся зараз гопака танцювати.

– Ну що, попався?! А чого на базарі кусався?! Не знаю, що з тобою зробить наш найгуманніший у світі суд, але моя зелена крокодилиця тебе точно з’їсть – на шматочки поріже й зжує з гірчицею, навіть кісточки жодної не виплюне. У неї знаєш який шлунок! А було не чіпати її хатку! І мене також… Тепер ти скажеш, що шукав в Анжелиній майстерні. Як миленький, скажеш!

Бедрикові не до мене: він намагається вирватися з рук міліціянтів. Але намарне. Клац – і кайданки защібаються в нього за спиною. Нестарий іще чоловік із коротко стриженою головою спочатку німіє від здивування, а тоді буряковіє від гніву: «Віктор?! Ти?! Ах ти ж перевертень бісів! Як ти міг? Ти ж був одним із нас!» Він пропонує бедрикові якомога хутчіше назвати ім’я того, хто послав його сюди: «Ти ж знаєш, це буде обов’язково враховано». Той не віднікується, згідливо махає головою – він усе зробить, як йому скажуть, він готовий допомогти, так-так, зараз же зателефонує Немолюку, авжеж, на домашній…

От кваша! А як випендрювався! Його виводять із палати. Ну от і добре. Демонстративно дістаю мобілку, натискаю кнопку й ніжно туркочу:

– Михасику! Любий! Ти вже можеш мене забрати. Я вже виконала спецзавдання. Ага, на «відмінно»! Капітан так і сказав: «На відмінно». Правда ж, пане капітан? Скажіть це в телефон моєму нареченому.

Вухастик чогось спалахнув, як дика ружа, провів долонею по личці на своєму плечі, на якому ще й лейтенантська зірочка не засіялася, і випалив:

– Авжеж! Забирайте її швидше, поки вона не передумала!

V. Пам’ять води

1

Не знаю, скільки часу минуло відтоді, як я пробилася тут, у цій криниці. Це люди ділять його на роки, століття, тисячоліття. Для мене він тільки один потік, потік, що вибігає з-під землі й у землю впадає. Хіба можна поділити течію, поробити мітки на воді?

Не один зруб наді мною змінився, відколи я тут. Був зовсім низенький, лише на три колодочки від кам’янистого виступу, і високий, у три чверті людського зросту, через який мені видно було тільки плечі та обличчя. Був круглий і квадратний, дубовий і сосновий, березовий і яворовий, з дашком і без, із просто прив’язаним мотузкою до перекладини відром і з корбою, що так голосно скрипіла, коли повне відро піднімалося нагору, був уже біля криниці й журавель, такий, як оце зараз.

Люди такі вигадливі! Колись, дуже давно, один хлопчак кинув у мене зеленим жабеням. Тоді стояло спекотне літо, і жабеня щасливо ніжилося в моїй прохолоді. А потім воно підросло й стало жалібно квакати, проситися ближче до сонця. Я хотіла відправити його своїм таємним ходом до лісового озера. Але його тіло за літо побільшало й не проштовхувалося у вузеньку підземну протоку. Довелося вкинути його у відро, яке спустив той же хлопчисько. Що там, на поверхні, зчинилося! Люди кричали, що це відьма Химка перетворилася на жабу й сховалася у відрі, щоб у їхньої корови молоко забрати. Вони кидали в неї камінням. Кидали, поки не закидали…

Мені так шкода було того жабеняти, що на ранок я не змогла піднятися над піщаним дном криниці. Люди витягали напівпорожні відра. Але вони так і не зрозуміли, що це через них самих, що це їхня покута. Кричали, що то теж відьма поробила. І спалили вже мертве, побуріле за ніч безневинне тільце жаби.

А якось немолодий уже чоловік, здається, внук чи, може, правнук того хлопчика – я не дуже розбираюся, хто в людей кому й ким є, – укинув до мене мальків. Він спустив їх у відрі й щодня підгодовував макухою. Сміявся, що тепер у нього не криниця, а юшка з рибою. Дивак! Я вже знала, що коли хтось виростає, то це не до добра, і не дала тим линочкам розжиріти на його макусі: хутенько випровадила мальків протоками попід землею до озера.

Часом у мені відображалося небо, а часом його закривала важка дерев’яна ляда. Але людей я бачила щодня. Найцікавіше, коли вперше зазирають дитячі очі. Спочатку такі цікаві, здивовані й заворожені, веселі й сміхотливі. А потім я спостерігала, як поступово в них згасав пустотливий блиск, як вони ставали задумливими, закоханими, щасливими, нещасними, заклопотаними, наляканими, злими, упертими, як наповнювалися печаллю, такою сивою, як мандрівна осіння хмарина, а тоді зникали, і більше я їх уже не бачила.

Ніколи не перестану дивитися на небо. Ніколи. Тільки раз, лише один-єдиний раз я захотіла зникнути, як зникають людські очі. Через оту дівчину. Через оту щасливицю. Через оту…

Її звали Соломійкою. Вона по кілька разів на день нахилялася до мене. У мені відлунював її дзвінкий сміх. Я бачила, як дорослішає її обличчя, виразнішають чорні шнурочки брів, повнішають вуста, відчувала, як її дитячий солодкий молочний запах змінюється на аромати зрілого дівочого тіла, як воно бринить, наче листочок материнки на вітрі, від передчуття кохання. Пам’ятаю той ранок, коли вона прийшла до мене вже жінкою. Від її лона йшов міцний хмільний дух молодого чоловічого тіла, а на пальчикові жовтіла вузенька обручка. Я впізнала ту обручку: її колись носила Соломійчина мама, ще як молодою була і її руки не огрубіли, не розбухли й не порепалися від щоденної праці. Соломійка!.. Вона була така щаслива!.. Ночами до мене нахилявся той, хто зробив її щасливою. Його звали Авдієм. Чомусь тільки темної пори, коли люди сплять, він приходив до криниці по воду – наповнював дерев’яну бочку у дворі, широкий цебрик, пузаті баняки, ночви. Казав: щоб Соломійчиним ручкам удень легше було.

Мене дуже лякало те синє авто, що приїжджало до Соломії щонеділі. Разом із запахом бензину, який я терпіти не можу, воно привозило хвилі тривоги й страху. Вони розходилися колами над травою, навколо хати, саду, криниці. Тоді була осінь. Якраз пройшов дощ. З авта вийшли троє. Крикливі, збуджені, від них смерділо самогонкою й хіттю. Вони зайшли до хати, але були там недовго. Соломійка вибігла боса й простоволоса, у розірваній сорочці. Кинулася до мене: мабуть, думала, що я врятую. Але я не знала, як це зробити. Вона вистрибнула на зруб, стала однією ногою на вузеньку дощечку, а другу занесла наді мною. І закричала. Так закричала, аж я брижами взялася, і темні кола по мені пішли:

– Калісію-у-у-у! Не підхо-о-о-одь! Бо скочу!

Він не зупинився.

Вона не хотіла стрибати. Я це знаю. Я ж чула, як пахне її тіло – молодістю й коханням. Так не пахнуть ті, хто хоче попрощатися з життям.

Він підбіг першим. Той, у рипучих хромових чоботях. Той, хто перед цим щонеділі приїжджав сюди. Згріб її, дихнув перегаром у лице, а тоді раптом угледів того вузенького перстеника, люто стягнув його з пальця й пожбурив у криницю. «Як не моя, то нічия!» – сказав. Вона хитнулася, замахала руками, як пташка крильми. Він і не думав підтримати її. Зі злістю відштовхнув і дивився холодними осоловілими очима, як вона падає.

А потім вибіг Авдій. Летів до криниці від хати, розбризкуючи калюжі босими ногами, і благав. «Брате, – благав, – брате!» Я бачила, як тінь холодного усміху пробігла лицем того, хто штовхнув Соломію. А потім Авдій бився об землю й кричав. Він так кричав, що мені захотілося зникнути, піти в землю й не повернутися більше. Так, як це роблять люди. Але ж я не людина, я вода. Я все одно проб’юся з-під землі. Дощем, росою, туманом.

Тоді я три дні бродила дощавицею, припадала до опустілого городу, до вікон порожньої хати, чіплялася за автівку, якою Авдія повезли до міста. На похороні Калісій плакав і розказував усім, що цей проклятий каторжник Авдій Горнич для того й утік із заслання, щоб помститися, от і розправився з учителькою, його нареченою, з якою він, Калісій, збирався одружитися й без якої жити не зможе.

Я не могла цього слухати, не могла витерпіти. Повернулася в криницю й захолола на самому дні. Осінь тоді була посушливою, ні один дощ не пролився. Такої осені в цих краях іще не було. Більше мене не торкнулося жодне відро. Ніхто не пив мене, не чистив джерело, не лагодив криничний зруб. Але я чекала. Я знала, що він живий і має повернутися. Не може він піти за той край, куди відходять люди, не повернувшись сюди.

Цього літа він повернувся. Прийшов із чоловіком, який у Залісцях криниці копає. Я впізнала того чоловіка, бо всіх криничних копачів знаю. І Авдія впізнала. Мене не здивували ні його сивина, ні рубець від чола над лівим оком до скроні. Люди змінюють свою оболонку. Але всередині він був таким самим. І та дівчина, Соломійка, була в ньому такою ж, якою я її запам’ятала. Він сам спустився між замшілими цямринами, довго дивився на мене, вигріб мул, що кількома шарами заліг піді мною, розчистив джерело, знайшов того перстеника жовтого. А потім вони вдвох змайстрували зруб, поставили журавля.

Коли я піднялася на поверхню, то дуже здивувалася. Ні хати, у якій жила Соломія, ні двору, ні яблунь, ні стежок, ні хутора… Там, де було все це, – широка дорога, обабіч неї – високі мури, а за ними – садиби. Авдій оселився в недобудованому будинку, єдиному, навколо якого ще не зведений мур. Це не його дім. Він зупинився в ньому, щоб бути ближче до криниці. А навпроти цієї садиби інша: ворота без жодної щілинки й хвіртка, посередині якої, як павук серед павутиння, причаївся залізний ящір із відкритою пащею й розчепіреними кігтями. За воротами й хвірткою стоїть будинок із чорним ґонтом. А в ньому… У ньому той, що біг за Соломією. Той, хто штовхнув її. Тепер він не бігає й навіть не виходить із хати. І не спить ночами. Дихтить ядушливо, нидіє та тулиться лобом до шибки на другому поверсі: щоночі сина виглядає.

Вони не знають один про одного, Авдій і Калісій. А я знаю. І знаю, що не випадково вони знов опинилися поруч. Бо нічого випадкового не буває. Я вже відчуваю, як десь там, угорі, наді мною, над криницею, тривожно тремтить повітря, як помалу закручується у вихор невидима повітряна стихія. Течія часу готується до другого кола.

2

Я ще не бачила її, тільки чула, як вона біжить від металевих воріт у мій бік. Біжить, міцно притискаючи щось до себе. Дівчина вислизнула з тої чорної пащі в ту мить, коли туди в’їжджала автівка. Не знаю, як їй це вдалося: звідти ж і миша не вислизне. Ворота зачинилися, Калісіїв син пішов у дім. Його кроки було чути вже на другому поверсі – важкі, упевнені кроки господаря. Але що це? Раптом вони стали метушливими, поспішливими, хаотичне тупотіння опустилося згори донизу, у гараж. Ворота поповзли вбік, випускаючи з пащі темного двору автівку, вона просвердлила ніч двома потоками світла й заревіла, як розлючений звір, слідом за дівчиною.

Дівчина якраз порівнялася з криницею. Мабуть, вона хотіла присісти, заховатися, але не встигла. Автівка пронизала її своїми променями і з розгону вдарила в спину. Я чула, як скрикнула й затихла дівчина і як перелякано дихав Калісіїв син, як він безпорадно метався, не знаючи, що робити з нею. Рятувати й не збирався. Як і його батько тоді, коли Соломійка стояла наді мною. Неподалік двигтіла нічна траса, з другого боку їжачилися мурами садиби, хтось уже завертав від траси на дорогу до «царського села». Він перелякався, підняв її непорушне тіло, перекинув через зруб, штовхнув у темінь, а сам кинувся до автівки.

Я не могла допустити, щоб це сталося вдруге. Вона зачепилася сумкою за виступ на цямрині й повисла десь посередині криниці. Я зібрала всю свою силу й тримала її, тримала над собою, аж поки вона не розплющила очі й не вхопилася руками за жовту дерев’яну шию журавля. З розбитою головою, зламаними ребрами вона вибиралася з криниці, зціпивши зуби й не тямлячись від болю. Якби вона скинула сумку-торбину, перечеплену через плече, то їй було б легше вибратися. Але дівчина й не думала її відпускати. Натомість скинула чобітки. Коли вони вдарились об мене, я бризнула так високо, що пробралася до тієї тряп’яної торбини під її рукою. Там, у довгастій круглій штуковині, сиділи янголи. Дивні такі янголи – один у сірій одежі поверх білих крил і з обличчям цієї дівчини, з якого здивовано дивилися на світ зелені очі із сірою поволокою, інші – з головами звірів і птахів.

Я підтримувала її, аж поки не з’явився Авель. Чула, як він біг від недобудованої хати, тяжко втискаючись протезом в асфальт. Коли він просто ходить, ніхто й не здогадується про той протез. Але от коли поспішає… Але він встиг. Він мусів встигнути. Життя людське любить кружляти вже залишеними слідами. І течія часу іноді робить кола. Але це зовсім не означає, що ті кола мають абсолютно співпасти, накластися одне на одне. Ця дівчинка не повинна була загинути, як Соломійка. І Калісіїв гріх іще блукає десь тут, поруч, неспокутуваний і непрощений.

3

Чую, як молодший господар виходить у двір. Його кроки важкі й упевнені. Він завжди так ходить. Хоча впевненості після тієї ночі в нього поменшало. Ось він перейшов подвір’я, натиснув на пульт, відчинив хвіртку з ящером, але не зачинив її за собою, ніби тільки на хвилину вийшов і ось-ось повернеться назад. До шибки на другому поверсі припадає сива голова. Мабуть, Калісій переживає, що син куртки не одягнув, пішов у самому лише легенькому кавовому костюмі, а осінній ранок уже зимові дрижаки розсипає. Йому незвично бачити Жоржа без автівки. Його з’їдає тривога: куди ж це син? А-а-а…

Калісій відриває сиву голову від запотілого вікна й чимчикує донизу. Ледь не впав, перечепившись об білий пластиковий стіл на терасі, перекинув стільця, посковзнувся на доріжці з рожевого базальту, але таки дошкандибав до хвіртки, натиснув на кнопку справа, з усієї сили штовхнув ящера. Хвіртка розчахнулася, пропустила його велике брезкле тіло, а тоді з розгону вдарилась об мур, шугонула назад і з виляском зачинилася, ніби ящір у чорному мереживі художнього литва клацнув залізною пащекою.

Страх жене Калісія слідом за Жоржиком. Я відчуваю гидотний сморід того страху. А Жорж уже ступає у двір через дорогу. З будинку виходить Авдій, прошкує йому назустріч, налягаючи на протез. У вікні тільки на секунду сяйнули зелені дівочі очі. Але Жорж побачив їх. Здригнувся, сіпнув головою, обминув Авдія, біжить до будинку, до Анжели, нервово поправляє щось під піджаком, на паску. Авдій залишається біля дороги, на яку вже вичалапав Калісій.

Вони стоять біля огорожі. По той бік – високий, сивий, жилавий, наче гірський барс, із глибоким рубцем, що тягнеться від чола над лівим оком до скроні, з гострим, наче різьбленим із каменю профілем і трохи випнутим уперед, упертим підборіддям. По цей бік – такий же високий і сивий, з таким же підборіддям, але брезклий і важкий, в окулярах із черепаховою оправою, з ядухою, що зі свистом гонить повітря його розбухлим тілом. Стоять і мовчать.

Жорж уже виходить із будинку. Руки за спиною, голова опущена. Таким Калісій іще не бачив свого сина. Немолюки так ніколи не ходили! Ніколи! Хтось штовхає Жоржа в плечі. Калісій хапається за груди.

Дорогою, розриваючи пласт осіннього туману й голосно завиваючи, мчить автівка з блакитними блимавками. Різко гальмує біля воріт. Жорж проходить повз батька, не сказавши й слова, нахиляє голову, на мить різко повертає її. «Ну й й сука ж ти, Вітьку!» – кидає комусь зі злістю й зникає в автівці.

Ядуха все голосніше бухкає в Калісієвих грудях, тіло аж ходором ходить, наче ковальський міх. Він дивиться на свій будинок за муром, на хвіртку, що зачинилася, і тепер крізь неї навіть мишка не пролізе. Чорний ящір показує йому язика з роззявленої пащеки, ніби дражниться.

– Краще б мене забрали, – дихтить Калісій. – Краще б мене… ще тоді…

Передзимовий холод пробирається під плащ, накинутий просто на піжаму. Йому хочеться впасти й дерти нігтями землю, дерти, поки вона не сховає його й не висмокче, не вибере з нього цю нестерпну дихавку. Він обертається до чужого двору.

– Чого ти дивишся?! – кричить до чоловіка, наче з каменю витесаного. – Чого ти на мене так дивишся?!

Той схиляє голову до лівого плеча, як робив це колись, коли вони ще були братами.

– Від ночі день, як олень, утікає.

Кричать услід модринові гаї.

Усе міняється, й нічого не минає.

Все на круги повернеться свої…

– Ну чого, чого ти від мене хочеш?! – знову кричить Калісій.

– Хочу, щоб ти взувся, бо капці вже геть промокли. До свого будинку все одно не втрапиш, електронна відмикачка із сином твоїм поїхала. То, може, зайдеш…

Калісій із тугою дивиться на своє гніздо, на зачинені ворота й хвіртку. Тільки тепер помічає, як осіння мжичка обплутує його велике тіло сірими липкими пасмами, як туман із його посинілих босих ніг скочується холодними краплями в шкіряні капці. Але він не відважується йти за цим чоловіком, якого колись, давно-давно, ще в іншому житті, називав братом.

Вони стоять по два боки огорожі й мовчать. Ящір із хвіртки навпроти шкірить зуби, показує язик і чекає.

Примечания

1

Рубель – вузька дерев’яна дошка з ручкою й поперечними зарубками для качання білизни.

2

Куфер (діал.) – скриня.

3

Тук (застар.) – сало.

4

Ходник (діал.) – ткана доріжка, килим.

5

Мокрота, сирість (діал.).

6

Силікоз – хронічне легеневе захворювання гірників, що розвивається за тривалого вдихання кремнієвого пилу.

7

Закіл – тріщина, що утворюється в масиві порід під час ведення гірських (переважно вибухових) робіт.

8

Святкова евенкійська страва.

9

Паморозь, морозяний візерунок на шибці.

10

Лагодзінки (діал.) – ласощі, гостинці.

11

Перкаль – тонка дешева бавовняна тканина.

12

Кулка (діал., від пол. kulka) – сережка.

13

Швагер (діал.) – брат дружини.