Решат Нурі Гюнтекін

Женоненависник 

Частина перша

Листи Сари

I

Сара — Аднану-паші[1]

Мій єдиний татусю-пашусю,

Ми з мамою вже зібралися в дорогу. Десь за тиждень виїжджаємо зі Стамбула. Ти не можеш собі уявити, яка я рада, що тебе побачу. Не розумію, як мені вдалося витримати дворічну розлуку з тобою. Місяців сім-вісім тому я поривалася до Ерзурума, але ти не дозволив. Ти написав у листі: «Саро, я теж скучив за тобою. Але що поробиш — ти не витримаєш тутешньої зими. Ти ніжне, тендітне стамбульське дитя. Крім того, о цій порі й подорож буде нестерпною. Мама твоя написала мені в листі, мовляв, позавчора їздили на Острови.[2] Дув сильний лодос.[3] Ти раптом страшенно зблідла. Налякана, знервована — ти розплакалась... Якщо ти так важко перенесла якийсь лодос та якусь годинну подорож на Острови, то як ти витримаєш мандрівку о цій порі через усе Чорне море? Та ще ж суходолом добиратися від Трабзона до Ерзурума, а це окреме лихо. Потерпи ще з півроку. Влітку я обов’язково і тебе, і маму заберу сюди на кілька місяців».

Татусю-пашусю, я цілу зиму уявляла собі цю чудову подорож і знаходила в цьому розраду.

Два дні тому до Стамбула приїхали дядько Риза-бей із дядиною Макбуле-ханим. Десь через місяць вони видають заміж свою дочку Весіме, в маєтку влаштують бучне весілля. Дядько з дядиною мені торочать: «Саро, ти мусиш бути на весіллі. Відпочинеш кілька місяців, та й клімат зміниш». А Весіме — так та просто ридає: «Ми ж із тобою разом виросли. Що ж то буде за весілля без тебе?» Від такого напору я не встояла. Але викрутилась. «Не знаю, — кажу. — Напишіть моєму татові. Як він скаже, так і буде». Ти ж все одно відповіси: «Ні за що! Я скучив за своєю Сарочкою! Цього літа вона поїде в Ерзурум, і край!» Ну правда ж, татусю-пашусю?

А ще лікар Гайдар-бей утнув номер; Каже, начебто я цього року трохи схудла. Мовляв, мені треба трошки поправити здоров’я, Каже, що мені було б дуже добре провести кілька місяців у дядька в маєтку на березі Мармурового моря: серед оливкових гаїв, на свіжому повітрі, під ласкавим сонечком. Як на мене, то це все дурниці. Щоправда, я почуваюся не так добре, як торік, не буду приховувати. Але мені здається, що головна причина цього в тому, що я скучила за тобою.

Нехай навіть я намучуся в дорозі, хай захворію, хай навіть помру, не витримавши суворого тамтешнього клімату — що з того? Зате я побачу свого любого татуся, правда ж? От тільки, якщо я помру в Ерзурумі, мене доведеться там поховати. Якщо ти залишишся там — я згодна. Дев’ять місяців на рік небеса осипатимуть мою могилку жасминовим цвітом, кілька білих квіточок принесеш до неї й ти... Але ж ти військовий... Якщо тобі віддадуть наказ їхати деінде, що я тоді робитиму? І далі в тому ж дусі...

II

Сара. Покликати до телефону Сару-ханим? Так, Сара — це я.

Ферхан. А хто ж тоді я?

Сара. Напевно, якась безцеремонна дівчина... Але я не можу впізнати вашого голосу. Точніше, є в мене подруга з таким голосом, але вона зараз дуже далеко... В Адані. Наскільки я розумію, з Аданою в нас телефонного зв’язку поки що немає.

Ферхан. Capo!

Сара (легенько скрикує). Ферхан... Це все-таки ти! Отже, ти в Стамбулі?

Ферхан. Ми дві години, як зійшли з пароплава... Я телефоную з готелю.

Сара. Ти, звичайно, з чоловіком приїхала...

Ферхан. Авжеж... Ти ж не думаєш, що я можу приїхати до Стамбула без нього?

Сара. Вже рік, як ви побралися, а кохання, виходить, ще не вщухло?

Ферхан. Ще більше розгорілося...

Сара. Для Стамбула ви — взірець нечуваної вірності. Дай Бог, щоб у наш час у цьому місті було побільше таких, як ви, святі ви мої!

Ферхан. Ти кепкуєш, Capo...

Capa. Може, кепкую... Може, заздрю... А чого ж ти прямо сюди не приїхала?

Ферхан. Ти ж знаєш, мій трохи дикуватий... Якби я стала наполягати, то він би, звичайно, погодився їхати, але занудьгував би, це точно. Я до тебе завтра зранку приїду.

Сара. Якщо я ще спатиму, то розбудиш... Нічого страшного... Мені є що тобі розповісти, Ферхан... Зі мною ледь не трапилась катастрофа... Ще б трохи, і ти б мене не застала.

Ферхан (стривожено). Що ти таке кажеш? Ти що, потрапила під машину?

Сара (зі сміхом). Ні, ні... Не в тому сенсі катастрофа... Батько ледь не забрав мене з мамою до Ерзурума. Я ще з зими собі місця не знаходжу... Слава Богу, я вжила заходів. Та й допомогли мені...

Ферхан. То небезпека минула?

Сара. Минула. Мама післязавтра їде сама.

Ферхан. Це ж треба таке! А ти?

Сара. Це довго розповідати. Давай про це завтра поговоримо.

Ферхан. Ти що, я до завтра не дотерплю!

Сара. Ну тоді слухай. Минулого року батько мені писав: «У тому році обов’язково заберу вас в Ерзурум»... А ти ж знаєш, який він упертий... Військовий, звик, що як він сказав, так і буде. Мені ще з минулої осені це прямо пеком пекло, Ферхан. Що б я робила цього літа в Ерзурумі, та ще й в найкращу пору, коли весь Стамбул розважається?

Ферхан. Гаразд, але ж ти так любиш батька. Хіба ти не скучила?

Сара. Люблю, звичайно. Я ж не лукавлю, коли пишу в листах, як я за ним скучила... Але що ж поробиш, не можу я зараз залишити Стамбул...

Ферхан. Ну просиділи б ви в Ерзурумі три, ну чотири місяці. Не так уже й багато...

Сара (сміючись). П’ять хвилин — це теж небагато, правда? А спробуй-но скажи рибі: «Випірни з моря на п’ять хвилин — посидимо на пляжі... А потім знову повернешся!..» Я в Стамбулі — мов та риба в морі... Я без нього не можу. До того ж, була ще й інша небезпека. А що, якби батько сказав: «Раз ви вже приїхали, то залишайтесь і зимувати... До того ж погода починає псуватися». І що б я тоді робила? Дороги позаносить снігом, на гори спаде туман, батько в селямлику[4]гратиме з ад’ютантом у нарди, а ми з мамою в темній кімнаті з низькою стелею сидітимемо й слухатимемо, як вовки з шакалами виють... А я до того ж уявлятиму собі, як оце зараз Стамбул кружляє в шаленому вихорі розваг... Та не доведи Господи! Ми ж один раз на світі живемо... Я розумію, лягти в могилу після смерті, але за життя... Та ще й за такого, як у мене...

Ферхан. А ти не боїшся образити батька?

Сара. Ми з батьком дуже любимо одне одного... І якби я поїхала до Ерзурума, то це б, навпаки, тільки зашкодило нашій любові... Адже я б там нікого, крім батька, не бачила, і мені б швидко набридло. Зараз, коли я думаю про нього, коли згадую його миле обличчя, то відчуваю теплу ніжність. А в іншому разі я б її втратила. А потім би почала думати, що це через нього я змушена була залишити Стамбул, і потайки сердилася б на нього, зненавиділа б його. Врешті-решт, напевно, ми почали б сваритися; я б збунтувалася. Бачиш, Ферхан... Жахлива сімейна драма... (Сміється.) А так я залишилась у Стамбулі, і небезпека минула.

Ферхан. Не ображайся, Capo... Ти стаєш просто жахливою... Гаразд, а як же тобі вдалося вмовити батька?

Сара. Я ще з осені почала писати листи: «Я вже не можу, будь-що приїду». Батько став мене буквально вмовляти: «Зараз не можна, потерпи до літа. Залишилась дрібниця — якихось півроку». Так я глибоко переконала його в своїх добрих намірах, ба навіть у тому, що мені вже трохи набридло стамбульське життя. У листах я потроху скаржилася на здоров’я. Але в цьому питанні мені найбільше допомогли лікар Гайдар-бей і мама... Одного разу я мало не силоміць всадовила бідолашного Гайдар-бея за стіл і продиктувала йому листа про те, що в мене є невеличкі проблеми зі здоров’ям, і він не рекомендує мені цього року вирушати в тривалу подорож. Цього листа він начебто надіслав батькові потай від мене й мами... Та й мама була за те, щоб я залишилась...

Ферхан. А чому?

Сара. Звичайно, перш за все — заради мого здоров’я. Довелося розіграти для неї кілька маленьких сценок, аби вона побачила, що я не дуже добре почуваюся, погано переношу довгі подорожі, особливо морем. Одного разу під час поїздки пароплавом на Острови я трохи знепритомніла... Я ж дві ночі не спала — танцювала. А мама звернула це все на лодос... Але якщо подивитися з цього боку, то і мамі на руку, щоб я залишилась у Стамбулі, — тоді батько навряд чи протримає її в Ерзурумі більше трьох місяців...

Ферхан. Ну, то й добре, що ти залишаєшся в Стамбулі — я хоч буду з тобою часто бачитись.

Сара. Ну, так часто, як ти сподіваєшся, ми бачитись не зможемо, Ферхан... У мене намічається невеличка подорож, днів на тридцять-сорок.

Ферхан. Ти жартуєш.

Сара. Та хіба я стала б так невесело жартувати? На жаль, це правда... Слава Богу, хоч недалеко їду. В село’на березі Мармурового моря... Шість-сім годин пароплавом...

Ферхан. А що, неодмінно треба їхати?

Сара. Якби не треба було б, хіба я залишила б Стамбул? Я частково і від Ерзурума врятувалася завдяки цій подорожі. Ти ж знаєш, у мого дядька Риза-бея є великий оливковий гай... Він раніше проводив там два-три місяці на рік — і справам давав лад, і здоров’я поправляв. Після Перемоги[5] дядька потягло на сільське господарство. Тим більше що в Державній Раді[6] він уже не працював.

Утримувати численну родину в Стамбулі стало важко, а там він замість маленької хижки, яка згоріла під час грецької окупації[7], збудував чималенький будинок, куди й переселився з усією родиною. Справи в нього начебто йдуть нівроку. А тепер ось він надумав видати Весіме за заможного молодого чоловіка з місцевих.

Ферхан. Виходить, Весіме тепер стане селючкою? Бідолашна!

Сара. Навпаки, Весіме дуже пощастило... Її наречений зовсім не селюк. Довго жив у Європі, вивчився на агронома. Крім того, я бачила тут, у Стамбулі, його родину. Як і більшість провінційних багатіїв, вони більші стамбульці, ніж ми з тобою... У них будинок у Нішанташи[8]... Вони більшу частину року живуть тут. Це, напевно, краща партія для нашої бідолашної наївної Весіме, аніж можна було сподіватися... Через місяць у оливковому гаю відіграють бучне весілля... От почасти завдяки цьому весіллю я й залишилась у Стамбулі... Я підбурила дядька, дядину, Весіме понаписувати моєму батькові довжелезні прохальні листи. А коли ще й лікар Гайдар написав, що мені необхідно змінити клімат і місяців зо три побути в селі...

Ферхан. Батько одразу погодився, еге ж?

Сара. Мій татусь-пашусь найкращий у світі! Одного ніяк я йому не пробачу... Невже він не може бодай на тиждень вирватись до Стамбула відвідати свою донечку?

Ферхан (сміється). Ох і чемна в татка доця! Тільки одного я не доберу: спершу ти вела мову про тридцять-сорок днів. А зараз кажеш, що їдеш на три місяці...

Сара (сміється). Ну, три місяці — це так... Ніхто ж наперед не знає, чи піде мені на користь тамтешній клімат. Можливо, лікар Гайдар порекомендує мені повернутися до Стамбула раніше. Можливо, через якісь обставини ці тридцять-сорок днів теж скоротяться вдвічі... Може, я знайду якийсь гандж у весільному вбранні Весіме, можливо, чогось не вподобаю... Дядько для своєї доньки готовий на все, тож дивишся — через тиждень я знову в Стамбулі... Там поки замовили те, що потрібно — вже й весілля... А після весілля молодята можуть захотіти прогулятися до Стамбула. Або ж я візьму й захворію. Так що бачиш: ніщо не завадить моїй подорожі скоротитися з трьох місяців до пари тижнів...

Ферхан. Capo, а ти зовсім не міняєшся!

Сара. А чого мені мінятися? Крім того, коли ти побачиш, як я живу, як я розважаюся, то зрозумієш, чого я так тримаюся за той Стамбул... По-перше, в нас тут зібралася надзвичайно весела компанія. От дивись: Нермін Ведат, ти ж її знаєш, правда?..

Ферхан ....

Сара. Ну, чого ти мовчиш? Ферхан! Ферхан!.. (Зв'язок перервався.) Мадемуазель... Ми ж розмовляємо... Мадемуазель... Мадемуазель! (Чекає якусь хвильку, тоді, втративши надію, кладе слухавку.) Ох, уже ці телефони! Справедливо з них газети глузують. Два слова не можна подрузі сказати...

III

Сара — Нермін

Люба Нермін,

Вже тиждень не можу тобі написати. Ти, мабуть, вже на мене ображаєшся... Ми ж збиралися щодня листуватися, поки я тут. Ти мала писати мені, що там у Стамбулі робиться. Я мала тобі розповідати, що бачу тут. Це трохи рятувало б мене від нудьги в цьому маленькому глухому селі на березі Мармурового моря. Не сердься, що я не дотримала слова. По-перше, тут зовсім не так, як я собі уявляла. Поки що мені вистачає розваг і без листування. Але є й вагоміша причина моєї мовчанки: пароплав заходить на цю маленьку пристань лише двічі на тиждень. Оце вже справді поважна причина, чи не так? Ну не голубиною ж поштою відсилати тобі листи!

Та хоч би вже двічі на тиждень та пошта працювала справно... Три дні тому дув сильний лодос. Берег тут скелястий, і пароплав так і не наважився причалити. Попахкав ріденьким димком над білою морською піною, постояв віддалік, та й подався геть. Скрині, кошики, бідолашні пасажири, що чекали на пристані, — так і залишились ні з чим. Але мені було більше шкода тих, хто був на пароплаві, — і шкода, і смішно. Подивилися здалеку на омріяну пристань, та й мусили собі по шторму, по цьому шаленству повертатися до Стамбула. От пошилися в дурні!

Від оливкового гаю до узбережжя їхати хвилин сорок п’ять. Дядько привіз зі Стамбула маленький фаетон з плетеним верхом, тож на ньому ми й їздимо до містечка. Я хотіла власноруч кинути листа в поштову скриньку. Як вияв надзвичайної поваги й благовоління, правити кіньми погодився дядьків зять Ремзі-бей. Весіме справді дуже поталанило: Ремзі-бей, хоч трохи й наївний, але чистий і ґречний молодий чоловік... Балакаючи про те, про се, доїхали ми до пристані. В містечку, на невеличкій пристані, в той день було несподівано людно й пожвавлено. Я спочатку думала, що цей ажіотаж викликано штормом, але Ремзі-бей розтлумачив мені справжню причину:

— На нашу пристань пароплав заходить двічі на тиждень, і це важлива подія — як свято чи ярмарок... Вона вносить трохи розмаїття в одноманітне життя містечка. Жителі навколишніх сіл чекають на цей день, цю годину, аби прийти до міста... На базарі рундуки зачиняються... На перехрестях влаштовуються стихійні базари. Торгівці, чиновники, військові виходять на берег моря покрасуватися, містечкове жіноцтво стікається на набережну з насінням та горішками, а хто й наїдки в кошиках тягне. Здається, це — єдина розвага в нашому чудовому містечку...

Легкий сум бринів у словах та інтонаціях Ремзі-бея. Мабуть, сердешний агроном згадав Європу...

Отже, цей пароплав двічі на тиждень бодай на деякий час лікує хворобу під назвою «нудьга», якою заражене містечко. Люди збираються на майдані перед будівлею митниці й чекають на нові обличчя зі Стамбула.

Абсолютно надзвичайне враження справила тиждень тому я. Шкода, що тебе тут не було, що ти не бачила це на власні очі, Нермін... Це було не сходження з пароплава звичайної пасажирки, а радше вихід на сцену знаменитої актриси... Мене вітали, я розсипала усмішки, перемовлялася то з тим, то з тим... Я начебто не помічала, що відбувається навколо мене... Втім, у мене є одна риса, яку я виховувала в собі довгими вправами: я мимохідь, не роздивляючись довкола, помічаю все, що відбувається. Всі дивилися на мене з захопленням та жагою, люди мало не потовкли одне одного, аби краще мене роздивитися. Деякі насилу пропихувалися крізь натовп, бігли, падали, ба навіть билися, аби тільки знову трапитись мені на шляху, хоч разочок поглянути на мене зблизька... Коротко кажучи, повний сценічний успіх... Жоден артист не зміг би так швидко завоювати популярність, Нермін... Дядьків екіпаж чекав перед невеличкою мечеттю. Поки ми туди дійшли, з кав’ярень повибігала різношерста публіка в куцих жакетах-салта[9] та шароварах, з дільниці вискочили жандарми, повисовувалися голови з вікон...

Але ж, скажу я тобі, моя популярність продовжує рости з кожним днем; я перетворююсь на місцеву цікавинку, яку кожен мусить побачити... Ось чотири дні тому, ну, коли був шторм, і ми з дядьковим зятем їздили до міста, навколо мене розгорнулося справжнє дійство...

Ми зупинилися на набережній, в закутку, віддаленому від причалу. Я сиджу в екіпажі, Ремзі-бей стоїть поруч, дивимося на вкрите білою піною море...

Дивлюсь — навколо нас мало-помалу починають збиратися люди. Молоді, старі, цивільні, військові, побожні дідусі — шикуються за нами на тротуарі.

Я ніколи ще не бачила таких наївних, щирих, безцеремонних людей, які б настільки не соромились демонструвати свої почуття, свої слабкості. Дивляться на мене й щиряться, обговорюють мене практично вголос, ті, хто опинився позаду — повставали навшпиньки... Кажу ж тобі — вистава, та й годі! Тут взагалі ніхто не переймається тим, що ми про це подумаємо, чи не соромно так робити, чи не почуватимемося ми незручно...

От тільки вони не могли мене роздивитися так, як їм би хотілося, бо я відвернулася до моря. Декілька чоловік вишикувалося перед нами, не боячись намокнути в бризках хвиль. Ось статечно, карбуючи, мов на параді, крок, пройшов повз нас молодий жандармський офіцер, косуючи на мене оком. Раптом хвиля, вдаривши в парапет набережної, здійняла страшенні бризки й облила бідолаху з голови до ніг... Здійнявся регіт. Офіцер спершу розгубився, тоді знавіснів, крутнувся на місці й зміряв веселунів поглядом, сповненим люті й погрози. За інших обставин такий погляд, безсумнівно, настрахав би їх. Але коли з жандарма ручаями стікає вода... Я й собі засміялася. Можливо, через це, а можливо, тому, що вважав неелегантним і негалантним лютувати при дамі, він не став ні на кому вимішати злість. Стоїть собі ні в сих ні в тих: ні гримнути не може, ні засміятися. Обличчя стало червоним, як комірець однострою... Коли він пішов геть, так само статечно й пихато, байдуже, що мокрий, мов хлющ, ще одна хвиля розбилася об валуни набережної, бризки хмарою злетіли в повітря й накрили нас із головою. Цього разу в центрі рейваху опинився Ремзі-бей, який стояв поруч із екіпажем. Чепурні білі брюки дядькового зятя вмить обляпало багнюкою. Частина натовпу знову розреготалася, а кілька осіб кинулися до коней, які сіпнулися, злякавшись хвилі. Ремзі-бей ніяково усміхнувся:

— То може вже поїдемо, Саро-ханим? Я думаю, чекати вже марно.

— Ну то їдьмо, — відповіла я.

Ремзі-бей взяв у руки віжки. Натовп неквапно розступився, дав нам дорогу. Екіпаж в’їхав у безлюдну вузьку вуличку.

Ремзі-бей, не повертаючи голови, завів зі мною розмову. — Саро-ханим, ви маєте в нашому селі шалений успіх.

— Он як?

— Люди зібралися, щоб подивитися на вас, а не на море...

— Це ж треба! А я й не звернула уваги...

— Якби ви не споглядали море, а обернулися назад, то самі б побачили.

— Це ж треба таке!

Дядьків зять, повідомляючи мені ці «новини», раз по раз обертався, примружував очі й дивився на мене з хитрою посмішкою. Слухаючи його, я ледве стримувала себе, щоб не розреготатися.

Наречений Весіме — дуже гарний і ерудований молодий чоловік, але нестерпно наївний. Як вони пасують одне до одного, еге ж?

Отже, того дня я повернулася, так і не відправивши тобі листа. Але ми нічого не втратили, адже це був куценький лист ні про що. Я не встигла в ньому розповісти тобі нічого з того, що хотіла. Отож починаю зараз... Звичайно, перш за все розповім, як пройшла моя подорож... Того ранку, коли ми розпрощалися... Зачекай-но хвильку, Нермін... Хтось тихенько стукає в двері...

Чорт забирай! Це був дядьків зять:

— Саро-ханим, вже час рушати. Я їду до міста. Якщо хочете особисто відправити листа, то треба поквапитись...

— Я б хотіла, але дайте мені щонайменше п’ятнадцять-двадцять хвилин, щоб я встигла одягтись, — відказала я йому.

Ремзі-бей після недовгого вагання погодився:

— Ну що ж поробиш? Будемо їхати трохи швидше...

За той час, що я пробуду тут, возити екіпажем листи до міста в поштовий день, очевидно, стане звичкою, ба навіть традицією...

Вибач, Нермін... До середи, коли знову буде пошта, я напишу тобі довгого-предовгого листа. Цілую!

Сара

IV

Сара — Нермін

Люба Нермін,

В кінці листа ти пишеш мені: «Ми чекаємо на тебе — не дочекаємось. Я вже рахую дні: дев’ять днів, як поїхала Сара, десять днів, одинадцять... Думаю собі: це ж вона помирає з нудьги в дядьковому оливковому гаю... Ні, вона неодмінно щось придумає, знайде якийсь привід, щоб найближчим часом вирватися до Стамбула. І не тільки я, вся наша компанія так вважає і хлопці, і дівчата...»

Нермінусю, я боюсь, що ви разом із хлопцями та дівчатами ще довго марно мене чекатимете, бо мені все більше подобається тут, у цьому містечку.

Є відомий вислів: «Краще бути першим у малесенькому селі, аніж другим у Римі». Не знаю, чи претендую я на друге місце в Стамбулі... Але ж місто величезне, і якщо навіть не можна сказати, що мене затьмарюють, проте дехто Сперечається з моїм впливом, намагається зі мною конкурувати... А тут я королева, і в мене немає конкурентів... Мій вплив і успіх з кожним днем ростуть... Я часто їжджу до міста, і щоразу це подія, це свято... Чоловіки в провінції — це не наші салонні джентльмени, схожі на дресированих мавпочок. Вони висловлюють свої емоції, свою оцінку без вивертів, нічого не приховуючи і не прикрашаючи. Виглядає це, звичайно, грубувато й кумедно, але ж... Нічого не поробиш, за їхню щирість мусиш їх вибачати!..

Ось як, наприклад, вони висловлюють своє схвалення й захоплення — чула на власні вуха:

— Ех, ну чому я не муха?! Сів би на це личко, сів би на ці ручки...

— Слухай, а як ти думаєш, вона так само їсть і п’є, як оце ми?

— Позавчора моя щось розприндилась... Раптом згадав я цю кралю, взяв у руки дрючка і давай свою чухрати...

— Аллах-Аллах, з чого ж її зроблено? Вона ж мовби кришталева... Обличчя аж просвічується...

Мабуть, мені вже остогидли барвисті салонні компліменти, поцуплені з книжок, але ці безглузді, примітивні висловлювання мене просто-таки тішать...

А є навіть і такі, що закохалися в мене. Розповім тобі про одного з них. Ім’я його я не запам’ятала. Пам’ятаю тільки, що закінчується на «ллах»: чи то Абдуллах, чи то Нуруллах... Дідок років п’ятдесяти п’яти-шістдесяти, заможний. Нібито староста якогось там кварталу... Ну знаєш, є такі прискіпливі, капосні дідугани, які все вчать жителів кварталу розуму й моральності, збурюють людей різними гидкими плітками, винюхують щось по домівках, ходять по людях, збирають підписи під петиціями, аби вижити з кварталу невгодних їм мешканців... То оце один із таких. Мені розповіли, що цей староста скаржився, що я, мовляв, вільнісінько розгулюю у надто відвертих туалетах, а також вичитував молодикам, яким я подобалась. Я навіть одного разу сама чула, як він прикрикнув на парубків, що дивилися на мене через дорогу:

— Ну, чого витріщились? Звичайної дівчини ніколи не бачили?

Я краєм ока роздивилася його. Сам маленький, мармиза здоровенна, видовжена, мов коняча морда... Він не з тих щирих фанатиків, що повчають народ для примноження слави Божої; він радше з тих, хто псує дурненьких, бідних, недосвідчених дівчат, раз на два-три роки міняючи жінку за принципом: «маю право оженитись, маю право й розлучитись».

«Шановний ефенді, а давай-но познайомимось поближче. Іншим ти закидаєш, що вони, мовляв, ніби ніколи звичайної дівчини не бачили. Ану ж погляньмо, чи багато ти сам бачив таких, як я!» — подумала я собі.

Якось поїхала я знову до міста. Чекаю на Ремзі-бея, який зайшов до одного з рундуків на ринку щось купити. Бачу —-суне повз мене староста: очі додолу, густі брови насуплені, щось бурмоче собі під ніс. І я одразу ж скористалася нагодою:

— Перепрошую, ефенді.[10] Можу я попросити хвилинку вашої уваги?

Він здивувався. Трохи завагався, та все ж зупинився переді мною. Але до мене не повертається, навіть не гляне в мій бік, стоїть, опустивши додолу своє видовжене похмуре обличчя, мов кінь в очікуванні вершника.

З іронічною ґречністю кажу:

— Ефенді, мала я молочного батька, якого дуже любила. Минулого року він помер, земля йому пухом... Але коли я побачила вас, то мені здалося, ніби це він встав із могили... Я така розчулена... Дозвольте ще хоч хвильку подивитися на вас... Звичайно, вам теж доводилось переживати смерть близької людини... Ви розумієте, що таке справжнє горе...

Староста отетерів. Стоїть, не повертаючи до мене обличчя, мабуть, вагається: взяти собі та й піти чи залишитись бесідувати. Хто зна, про що він там розмірковував, але врешті-решт вирішив-таки зі мною поспілкуватися. Обернувся до мене, не в змозі прибрати гнівний вираз з обличчя, подивився мені в лице. Ти б тільки знала, як я стримувалася в ту мить, щоб не засміятися... У пана старости були такі густі вуса, борода та брови, що якби їх обстригти й поділити, то вистачило б на вуса всім стамбульським молодикам. Посеред цих непролазних хащів височів величезний безформний ніс, над яким здивовано блимала пара близько посаджених кахляно-синіх очей.

Я собі далі бідкаюсь в описаному вище тоні. Пан староста дивився на мене, дивився, а тоді став мене розраджувати:

— Ну не помирати ж слідом за мертвим! Хай Аллах так само щедро наділить вас віком, як небіжчика землею...

Врешті ми розійшлися, пообіцявши одне одному час від часу зустрічатися й ділитися своїми негараздами.

Поговоривши зі мною, пан староста набув неабиякого авторитету в очах базарної публіки. Він, певно, і сам це помітив, адже, коли він відходив від мене, в його ході з’явилася якась курйозна велич.

Після того дня староста сховав меч у піхви. Тепер, побачивши мене здалеку, він несміливо підходить; будучи тепер моїм приятелем, він з погордою дивиться на інших, але зі мною спілкується дуже ввічливо, опустивши очі додолу, а коли я часом пройду, не звернувши на нього уваги — засмучується.

«Що за дурна та безглузда гра, Capo? — скажеш ти. — Яке може бути задоволення в тому, щоб мучити літнього чоловіка, прив’язавши його до себе та ятрячи йому душу?»

Я згодна з тобою, Нермін... Але я нічого не можу вдіяти... Я така ще відтоді, як була малесенькою дівчинкою... Моя врода розбестила мене. Я отримую якусь нездорову насолоду, підкорюючи тих, хто оточує мене, беручи їх у полон... Можливо, це хвороба... Мені здається, що краса, яка не сіє довкола себе захоплення та смутку, пропадає марно... Втім, я розумію, що чиню не дуже добре... Можливо, колись мені буде за це відплата. А може, кари вже почалися... Я бачу довкола людей, які щиро й віддано кохають одне одного, в’ють чисті та милі сімейні гніздечка. Ти знаєш, Нермін, як я кепкую з них... Але тепер до цих кпинів почали потроху домішуватися туга й заздрощі... Як прикро, що я не зумію присвятити своє життя комусь... Мені ніхто не до вподоби... А мені вже двадцять два... Пардон, звикла прибріхувати про двадцять два, то й тобі торочу... А тим часом нам з тобою вже по двадцять шість, чи не так? І якби ми час від часу, зачинившись у своїх кімнатах і підраховуючи, не збивалися з ліку від хвилювання й розпачу, не обманювали самі себе на місяці й роки, то результати підрахунків виглядали б іще сумніше. Отже, через пару років уже й тридцять... А там незабаром... Ти бачиш, я все-таки маю рацію, коли кажу, що кари почалися... Ішлося собі про приємне, аж тут, ні сіло ні впало, — розмова перескочила на таку невеселу тему. Чому, до чого? А проте маю тобі розповісти дуже важливі речі. Отже, починаю... Мов учитель історії, подаю матеріал у хронологічному порядку... Але ж знову стукають у двері... Мабуть, знов дядьків зять.

— Саро-ханим, ви дописали листа? Бо вже скоро пароплав... У вас лише півгодини, щоб зібратися...

— Півгодини? Ну то я ще півгодини можу писати.

— За півгодини я допишу...

— Гаразд, а зібратися?

— Ви ж їдете до міста — буду вас просити завезти. А ні — з кимось із прислуги відправимо.

— А ви не поїдете?

— Так у мене ж не буде часу зібратися...

— Саро-ханим, йшлося про півгодини... Але для вас хай буде більше. Година... А то й півтори. Я, мабуть, неуважно подивився на годинника...

— Ну тоді через годину...

Я буквально передаю нашу розмову з Ремзі-беєм крізь двері. Ти вже сама все зрозуміла, тож не буду розводитись. Цей молодий агроном став проявляти до мене дивну слабкість... До якоїсь міри ми обидвоє в цьому винні. Приїхавши сюди, я побачила, що Ремзі-бей кохає Весіме, мов Ашик Гаріп чи Ашик Керем.[11] Якось під вечір він почав розповідати мені якісь нісенітниці. Вказуючи на Весіме, що саме поливала квіти з невеличкого цеберка, він сказав:

— Якби я не зустрів вашої кузини, то, мабуть, до самого скону й не знав би, що таке кохання.

Ти бачиш, що за телепень цей Ремзі-бей, еге ж, Нермін? Хіба при мені можна таке казати?

«Дядьків зять мусить дякувати Богові, що він — наречений Весіме. Бідолашний, наївний провінційний панич...» — подумала я.

Але він вів собі далі з якоюсь дивною зарозумілістю:

— Я вважаю себе найщасливішою людиною в світі, бо зустрів Весіме. Я нікого більше не міг би так кохати. Перепрошую...

Кохання Ремзі-бея почало бити ключем. Він побіг до своєї нареченої, мовляв, щоб допомогти. Цей хоче забрати цеберко — та комизиться. Ах! Весіме крапнула собі на ніжку водою! Агроном став рачки, хустинкою витирає нареченій черевички. А наречена стоїть ні в сих ні в тих, усміхається й начебто хоче провести рукою нареченому по волоссю, та не наважується. Вуркочуть собі, сміються. Така собі безглузда любовна сцена. Але ж обидвоє сяють від щастя... У мене в душі аж защеміло:

«Ремзі-бей, ти відверто кинув Сарі виклик! — подумала я. — Я тебе провчу, я такого нахабства не подарую... Не бійся, твоє кохання до Весіме й ваше щастя не постраждають. Але ти переконаєшся, що можна ще когось кохати так само палко, як Весіме!»

Нермінчику, погодься, я одним щиглем можу зруйнувати сімейне гніздечко Весіме... Але ти ж розумієш, що я не вчиню так зі своєю кузиною. Мені тільки хотілося на якийсь час нагнати на Ремзі-бея смутку та сподівань, щоб потім розвіяти їх. Я практично не докладала до цього зусиль. Я не зробила нічого такого, щоб мене можна було звинуватити в кокетстві... Але ж ось маємо: в цей момент Ремзі-бей чекає на мене в коридорі, оповитий легким смутком, причини якого він і сам, напевно, не розуміє... Йому кортить, щоб я швидше дописала листа. І не треба мені у відповідь читати нотації, Нермін. Присягаюся, що ця маленька комедія на цьому й завершиться. Я просто хочу, щоб Ремзі-бей шанобливіше ставився до мене, от і все...

Нермін, все одно я не встигла розповісти все, що хотіла; вибач мені й потерпи до наступного листа...

Р. S. У тебе є кепська звичка: ти не викидаєш отримані листи, а зберігаєш їх, навіть найбезглуздіші; не сумніваюсь, що десь у тебе є стосик і моїх... Ті рядки, де йдеться про наш справжній вік, ти або заквецяй чорнилом, або ще краще виведи кислотою для офортів.. Мало яка халепа може статися... Ще потрапить комусь до рук...

Сара

V

Сара — Нермін

Люба Нермін,

Ти пишеш у своєму листі: «Твої листи — суцільні нісенітниці... А наскільки мені відомо, коли людина пускається в подорож, вона стає розважливішою... Пише про дорожні враження, описує побачені місця. Подає відомості про відвідані краї, про людей, серед яких доводиться жити... Тоді ті, хто залишився вдома, можуть хоча б подумки супроводжувати її в подорожі... Принаймні, так ведеться».

Гаразд, Нермін... Якщо так ведеться, то я теж так вчиню... Ти пам’ятаєш, якою ви мене привезли на пароплав? Я була напівмертва...

Коли пароплав відчалював, ви на пристані махали барвистими хусточками. Я теж стала махати хусткою вам у відповідь; мені гуло в вухах, підгиналися коліна. Щоб не впасти, я вчепилася в поручні на палубі. Тієї ночі ми танцювали, мов навіжені. Цього божевілля здалося замало, і під ранок ми сіли в авто й поїхали в Бююкдере.[12]

Коли ми повернулися, до відходу пароплава залишалося дві години. Часу — лише помитись і вбратись.

Щойно пароплав завернув за Сарайбурну,[13] я кинулася до своєї каюти. Впала на невеличку канапку поруч із ліжком. Заплющила очі, перед якими вже від утоми стали мерехтіти іскорки... І все, Нермін... Так сплять, мабуть, у могилах мерці, змучені нескінченними тяготами цього світу.

Прокинулась я вже пополудні. До закінчення подорожі лишалась якась година. Бачиш, яка прикрість, Нермін? Найкращу частину мандрівки я проспала безпробудним сном. Відтак не сердься на мене, мовляв, я не розповіла тобі про дорожні враження, не описала побаченого... Як після кожного підйому буває спуск, так, безперечно, і за кожним від'їздом слідує повернення... Дасть Бог, на зворотному шляху до Стамбула я ще стану свідком того, як сонце відбивається в морській воді, як золотяться хвилі — і опишу тобі все це в поетичній формі.

Вийшовши з каюти, я озирнулася назад. Безкрає море... Стамбул ще бозна-коли розтанув на горизонті. Натомість ліворуч від нас зовсім неподалік тягся берег. Настільки близько, що можна було розгледіти кіз, які повидиралися на скелі вздовж моря. Я довго не могла відвести від берега очей.

Нермін... Такий чудовий краєвид рідко побачиш навіть на картині... Витончені, мов намальовані, обриси, маленькі бухточки, миси... Довжелезна біла смуга пляжу, за нею — скелі, що нависли над водою... Далі — поступово підвищуючись, тягнуться вдалину пагорби. Деякі з них поросли густими гаями... Деякі темніші, деякі — світліші, різна насиченість кольору утворює геометричні фігури...

Тепер надам тобі відомості про сільське господарство цього краю. Гаї оті — оливкові, і це найбільше багатство узбережжя... Якщо добре за ними доглядати, вони зроблять місцеве населення багатшим від американців. На жаль, через війну й різні переселення їх було занедбано. Аби гроші та ентузіазм, та побудувати б олійниці — сталося б диво... А геометричні фігури — це поля: пшениця, ячмінь, овес, тютюн... Більшість належить румелійським переселенцям[14]...

Ти бачиш широту моїх сільськогосподарських та економічних знань, Нермін?.. Прочитай хлопцями та дівчатам лише оцей уривок із листа, хай вони остовпіють, щоб не казали потім, що в Сари на думці самі цяцьки, а в голові одні фантазії.

Але тобі я зізнаюся: ці відомості я отримала в одного побожного дідуся. Я в нього лише спитала, що це за дерева ростуть. А він, як виявилося, дуже охочий поговорити. Він не дав мені спокою, поки не розповів про всі подробиці сільськогосподарського життя цього краю. Я вдавала, що слухаю його, раз по раз кивала головою, а сама роздивлялась узбережжя. Спадав вечір, і кольори мінялися: поля, які до цього відрізнялися тим, що одні були світліші, а інші темніші, тепер стали жовтими, фіолетовими, зеленими; оливкові гаї ніби виросли вшир і вглиб, пісок пляжу заграв перламутром... Від старого аграрія я змогла порятуватися лише втечею до своєї каюти. Ну, пароплав наш ти бачила. Ночви ночвами... Наші шіркетівські[15] пароплави в порівнянні з ним — трансатлантичні лайнери... До того ж він був ущент забитий пасажирами та їхнім барахлом... Сісти, стати було ніде...

Слава Богу, подорож вже добігала кінця.

Я вбиралася в каюті перед надтріснутим, замацаним дзеркалом і думала:

«От прикрість! За всю подорож практично нічого не сталося... Навіть ні про що Нермін написати...»

Очевидно, ці мої нарікання, як кажуть наші бабусі, потрапили Богові в вуха. На палубі раптом здійнявся страшенний лемент... Я вже думала, що пароплав потопає: вся трусячись, прожогом вискочила з каюти. Лементували селянки, що порозсідалися між безладно наваленими пакунками й торбами. Перед цим вони, бідолашні, закутавшись у товстенні запинала, схожі на лазневі халати, — мовби на пароплаві було кого соромитися — колисали немовлят у люльках, прив’язаних до ручок скринь та кошиків. Ці жіночки, які досі мовчали, як риби, аж мені здалося, що вони глухонімі, тепер верещали, наче пароплавні свистки: «Рятуйте заради Аллаха! Людина потопає!» Я подивилася туди, куди вони вказували: метрів за сорок-п’ятдесят попереду борсалась у воді якась людина. Голова її то йшла під воду, то знову виринала, випльовуючи воду фонтанчиком, мов кит, пронизливо кричала: «Мусульмани! Рятуйте! Поможіть!» і знову зникала під водою. Тим часом руки, що залишалися над водою, безнадійно тіпались, збурюючи і спінюючи навколо себе воду... Ти уявляєш собі це жахливе видовище, Нермін?.. Мені теж хотілося лементувати разом із селянками, але голос мене зрадив, зуби мимоволі стислися, мене всю тіпало.

Втім, як не дивно, пароплав не зупинився, не повернув, а йшов собі далі, не вповільнюючи ходу.

Тоді селянки обернулися до капітанського містка:

— Капітане, ти гяур,[16] чи що? Розвертай пароплав!

Тоді, вранці, ти, напевно, бачила капітана. Відставний військовий моряк, кремезний, невисокого зросту, з червоним обличчям і сивими вусами... З люлькою в руці, перехилившись через поручні капітанського містка, він намагався щось пояснити натовпові, але за гамором його сиплий голос годі було розчути. На обличчі в нього відображався радше гнів, аніж тривога.

Врешті-решт, він махнув рукою, мовляв, ідіть ви під три чорти, і пішов геть.

Я вихором злетіла на капітанський місток. Капітан вхопив мене за руку і став пояснювати:

— Ніхто там не тоне... Не хвилюйтеся, кючюк-ханим[17]... Я не можу їм втлумачити...

— ?!

— Шайтан би його забрав!.. Це в нього розвага така: щотижня, коли ми тут проходимо, він тоне, а потім оживає... Колись він справді потоне, а я знову пошиюся в дурні...

Гамір і лемент на палубі почав стихати. Декілька матросів вийшли до пасажирів і, вочевидь, дали їм такі самі роз’яснення.

Капітан запропонував мені розкладний стілець і повів далі:

— Це спортсмен... Просто кара Господня якась. Він мов тюлень — йому що суша, що море — однаково... Вони зі своїми приятелями вже декілька років улітку стають тут табором на пару місяців... Погляньте он туди... Бачите ось той пагорб, порослий лісом? Біля його підніжжя видніються такі ніби великі камені... То їхні намети. Днів тридцять-тридцять п’ять тому ми теж тут проходили, так він нам такого самого коника викинув. Першого разу ми повірили, зупинилися, спустили шлюпки. А дехто роздягся та й шубовснув у воду. Коротше кажучи, за-тягли ми його на борт. А він, проклятущий, візьми та й прикинься потопельником! І мармиза ж у нього така вимучена...

Капітан сердито вів далі:

— Та ще й так вправно вдає: я ніколи в житті справдешнішого потопельника не бачив... І пику таку бридку бачив уперше... Коротше кажучи, намучилися ми з ним: витягли йому язика, трусимо — намагаємось витрусити воду, якої він наковтався. Жінки репетують, діти плачуть... Я вже думав — усе... Раптом цей «мрець» як схопиться на ноги! Аллах, Аллах, уявіть собі, як всі перелякалися! Треба було схопити його, проклятущого, та дати прочухана, але ж... Він виявився спритнішим: реготнув собі та й стрибнув за борт. Тюлень, та й годі... Я ще не бачив, щоб так плавали. В ньому тваринячого таки більше, ніж людського... Погляньте, кючюк-ханим: то він кричав: «Поможіть! Рятуйте!», а тепер гойдається собі на хвилях!

Пароплав уже відійшов досить далеко. А «потопельник» розлігся собі на воді, мов у шезлонгу на власному подвір’ї, та й заспівав.

Капітан виявився людиною добродушною. Задумливо всміхнувся, та й каже:

— От хоч і знаю, що цей негідник нас морочить, а все одно щоразу неспокійно на душі. А що як він раптом справді потопатиме? Ніхто ж всерйоз не сприйме, подумаємо, що знову комедію ламає...

— Цікаво, звідки він, цей спортсмен? — спитала я.

— Та звідки ж іще? Наш земляк... Де ще, крім Стамбула, може вирости такий рідкісний фрукт?

Старий капітан так і протримав мене, аж поки не причалили. Ледь не силоміць напоїв лимонадом, пригостив фундуком.

Яке тут неймовірне море, Нермін! Вздовж узбережжя розкидані уламки скель, на яких юрмиться морське птаство, а відтак ми йдемо далеченько від берега. Але глибина тут така мала, вода настільки чиста й прозора, що видно піщане дно, водорості, білу гальку. Крізь брижі на воді сонячні промені відбиваються на дні зеленкуватими колами... Прямо під ногами привидом якоїсь фантасмагоричної казкової істоти біжить тінь від пароплава. Поля на гірських схилах навпроти здаються тепер іще барвистішими й яскравішими. Якщо ти вже так прагнеш порівнянь, то я б порівняла їх зі строкатою габою, яка вкрила пагорби...

Щойно пароплав завернув за порослий оливковими деревами мис, показалося містечко. Гарненьке, з червоними черепичними дахами й сонячними зайчиками в шибках. В бухті нам назустріч вийшло два човни. Коли вони наблизились, я побачила наших: дядька, дядину, Ісмет-ханим, Весіме, Ремзі-бея, когось іще з його родини... Вони виїхали зустрічати мене. Поки пароплав причалював, ми з ними спілкувалися — де словами, де жестами.

 Нермін, я б оце сьогодні цілий день просиділа вдома, пишучи тобі листа.

Наших сьогодні запрошено на пікнік, який влаштовують родичі нареченого... Я не пішла, сказала, що нездужаю. Ремзі-бей, який готувався до цього ще від дня мого приїзду, раптом засмутився. Сам він наполягати не наважується, тож підсилає до мене своїх численних родичів. Але я затялася.

Зараз вони собі розважаються в оливковому гаю за селом... Навіть, напевно, вже й потомилися. Я знаю все, що там діється, ніби сама там побувала. Старші порозлягалися в затінку дерев... Неквапно ведуть бесіду про цьогорічний врожай... Дехто дрімає... Молодь розбилася на групки й розійшлася по гаю... Що ж до Ремзі-бея та Весіме, то за старою традицією щасливі молодята перед медовим місяцем вечорами ходять на берег моря. А відтак Ремзі-бей тернистою стежкою повів Весіме до моря. Яких тільки дурниць не наробить наївна дівчина, вважаючи, що так вона фліртує зі своїм нареченим. Я лишень подумаю про це — мене одразу сміх бере. Уяви собі, Весіме сідає край стежки: «Я боюся тут спускатися. Мені паморочиться голова...» А Ремзі-бей їй у відповідь починає розводити якусь любовну філософію на зразок: «Кохана моя, я тебе на руках понесу! Мені немає більшої розради в житті, аніж нести тебе отак тернистим життєвим шляхом!»... Або, наприклад, їй у руку вп’ялася колючка... Вона стогне, немов це не колючка, а кинджал, а той метушиться... Авжеж, що ж іще робити Ремзі-бею, як не метушитися: «Дай-но, любонько, я подивлюсь... Дай-но пальчика! Через мене поранився, маленький... Ох уже мені ці бездушні колючки! Як можна кривдити таку малесеньку ручку? Коли малятко заб’є ручку, то мама поцілує — воно й минеться... Можна я тебе так само полікую?» — ширяє він у поетичних висотах. І нарешті, сцени кохання на березі моря... Але я впевнена, що Ремзі-бей усе це промовляє скоріше вустами, аніж серцем. Він, бідолашний, відчуває, що щастя його неповне, а в душі оселилася якась незрозуміла туга. Але про причину він іще й сам не здогадується. Трохи засмучено і мляво прогулюється зі своєю нареченою берегом моря, та й думає собі:

«Так, усе гаразд... Краєвид — чудовий... Погода — гарна... Поруч — наречена, не зустрівши якої, я б до скону не знав, що таке кохання...

Так, Весіме — найвинятковіша з дівчат... Скажімо, ця завзята упертюха Сара й нігтя її не варта... Сьогодні так і не вдалося переконати її піти з нами... Дурниця, звичайно... Але ж як можна бути такою капосною! Її нездужання — суцільна вигадка, не інакше... Напевно, зараз десь повіялась... Якби ми раніше верталися, може, й зустріли б її. Ах, Весіме, серденько моє! Ти мене навчила, що таке любов!»

Це вже не лист виходить, а якийсь роман, Нермін... Я втомилася... З твого дозволу, піду прогуляюся. Піду в іншому напрямку, не в той бік, звідки вони вертатимуться, а повернуся вже затемна... Бувай, Нермін.

Сара

VI

Сара — Нермін

Нермін,

Отримала твого довжелезного листа. «Очевидно, ваше весілля — це надовго. Неодмінно знайди якийсь привід, хоч на пару тижнів вирвись до Стамбула. А потім повернешся», — пишеш ти. Довго розповідаєш про ваші літні розваги... Марна праця, Нермінчику! Поки що я аж ніяк не можу приїхати до Стамбула... Річ у тім, що мені тут фантастично весело. По-перше, це не таке миршаве, прозаїчне мертве село, як ти собі уявляєш... Щоправда, коли сходиш на берег, перед тобою постає напівзруйноване стареньке містечко: вузькі покручені вулички, по щербатій бруківці яких течуть помиї... Перехняблені хатини з кривими стінами з почорнілого дерева або цегли-сирцю, по яких в’ється виноград або порозвішувано папуші тютюну... Кав’ярні, повні гульвіс у шароварах... Малесенькі крамнички, вітрини яких від пилу та іржі немов затуманіли... На вулицях напівголі діти граються з худющими козами та забрьоханими собаками... Коротше кажучи, перше враження — зовсім кепське. Але щойно виїдеш з містечка — картина різко міняється... Багато хто з мешканців забагатів... А коли є статки, то вже, звісно, не подобається і стара домівка, і сусіди — хто не вибрався із злиднів... Почали люди перебиратися за місто, до оливкових гаїв... Там почуваєшся буквально як на дачі в Стамбулі... В оливкових гаях понабудували гарненьких будиночків, вишуканих особнячків... Родина нашого Ремзі-бея — взірець місцевих багатіїв. Вони вже віддавна більшу частину року проводять у Стамбулі... Перепрошую, але вони цінують і люблять Стамбул більше, аніж самі стамбульці. Для них ідеал — не відрізнятися від стамбульців ні одягом, ні стилем життя, ні мовою... Тому я тобі можу сказати, що протокол та етикет тут ще суворіші, ніж у Стамбулі...

В найнесподіванішому місці раптом хтось починає насвистувати мелодію, яка тільки-но стала звучати в стамбульських барах... Ну не дивина? На якійсь типово турецькій веранді раптом бачиш сукню, пошиту за останнім словом моди... А від грамофонів взагалі вже аж нудить... Скоро вже чабани замість сопілки носитимуть за поясом портативні грамофони... Мені найбільше шкода цикад та жаб. Їм, бідолашним, мабуть, здається, що грамофон — це чудернацька тварина, що з’явилася в цих краях, аби скласти їм конкуренцію. Вони розуміють, що як не співай, а його дикого реву не перекричиш, і впадають у розпач...

Коротше кажучи, цей край зі своїми новомодними дачами в типово турецькому містечку скидається на молодика, який нап’яв з шароварами фрака.

З низки причин, про які довго розповідати, весілля трохи відкладається... Але нікого це не засмучує, в тому числі й наречених...

Дядьків будинок перетворився на готель, на першокласний розважальний заклад. Повсюди живуть гості, навіть у комірчинах садівників... За кілька днів начебто приїжджає сімейство ще якихось родичів. Ремзі-бей ставить намет, очевидно, для них. Більшість гостей — це запрошені на весілля родичі... Нермін, скільки ж у нас цих родичів — близьких і далеких! Якісь кузини, кузени, дядьки, тітки — годі навіть запам’ятати, як кого звуть... Якщо всіх докупи зібрати, то на цілу країну вистачить. А крім них є ще й купа безцеремонних друзів сім’ї...

Але це ще не всі весільні гості в особняку... Родина нареченого теж товчеться тут днями й ночами... Вони буквально ходять додому лише поспати... Ну а додай до цього ще й завсідників-сусідів — от і буде тобі повний список.

Наша весільна компанія нагадує найпишнішу, найколоритнішу в світі театральну трупу... Якщо я представлятиму тобі всіх по одному — це забере багато часу. Відтак я тобі їх класифікую за амплуа, мов справжніх артистів. На першому місці хай будуть люди літні й солідні на чолі з дядьком та дядиною.

Цих у свою чергу можна поділити на дві групи... Частина з них, наприклад, мої дядько з дядиною — прихильники нових віянь; решта, слідом за Ісмет-ханим та її чоловіком — махрові консерватори... Цим не подобається сучасний спосіб життя, він їм здається потворним. Втім, вони переконані, що до них все одно ніхто не дослухатиметься, тож їм нічого не лишається, як скласти зброю... Вони просто гірко, з натяком, посміхаються одне одному, приречено кивають головами, махають руками — і все...

Схоже, роль цих старійшин зводиться до того, щоб обережно втручатися, коли молодь зовсім розперезується.

Ще одна важлива група — це молоді жінки й дівчата... Одні по-американському розкуті, галасливі та відчайдушні; інші — по турецькому потайні та замріяні...

Далі йдуть парубки... Не знаю, чи є сенс їх описувати. Сучасні парубки всі такі однакові... Поміняй обличчя хлопцям із нашої стамбульської компанії — і матимеш точне уявлення про цих...

І у всіх ті самі думки, ті самі прагнення, всі однаково претензійні...

Ну і, нарешті, безглузді статисти третього, четвертого плану, завдання яких, вочевидь, зводиться до того, щоб винести чи прибрати реквізит та створити масовку...

Ти можеш собі уявити, який рейвах зчиняється, коли всіх цих акторів та актрис життєвого театру зібрати без діла докупи... Безугавні ігри, жарти, пустощі, музика, танці... Час від часу за кулісами виникають короткі флірти, сердечні фантазії, любовні пригоди...

Ти, звичайно, здогадуєшся про моє місце в цій трупі, Нермін... Я тут свого роду примадонна... Я з величезним задоволенням і дуже старанно граю цю роль. І всі так чи інакше визнають мою зверхність...

Я ніби причаровую до себе погляди й серця.

Зараз мені тут по-справжньому весело... Сподіваюсь; тепер ти віриш, що я була щира, коли казала, мовляв, найближчим часом не збираюсь повертатись до Стамбула?

Тут я перерву свого листа, Нермін. Завтра ввечері родина Ремзі-бея влаштовує бенкет. Декого з запрошених туди ми побачимо вперше.

Щойно в двері тихенько постукав Ремзі-бей. Я його впізнаю за повільними кроками та за тим, як він із півхвилини вагається, перш ніж постукати.

Ніяково усміхаючись, дядьків зять промовив:

— В мене до вас величезне прохання... Воно може видатись дещо дивним, але... Ми хочемо, щоб на завтрашній вечірці було справді весело, щоб нічого не бракувало. Ви не могли б допомогти нам скласти програму, Саро-ханим?

Звичайно, я не могла відхилити це прохання. Тому поки що адью, Нермін...

Сара

VII

Сара — Аднану-паші

Зрадливий мій татусю-пашусю,

Ти скаржишся, що я тобі не пишу. Сказати, що не маю часу, було б неправдою, адже в цьому тихому селі на березі Мармурового моря в мене немає іншого діла та іншої втіхи, аніж лежати в затінку оливкового дерева й читати книжку, або сумувати за тими, хто мені любий. Авжеж, я б знайшла час написати тобі листа. Але ніде правди діти, скільки я себе не силую — ніяк не можу примусити. Дуже вже я на тебе ображена, тату... Ти послухав бозна-кого, забрав до себе маму, а донечку свою залишив тут. Сердешна Сара тепер мов те лелеченя, що його лелека викинув з гнізда.

А сказати тобі ще щось, татусю? Я ображаюсь не тільки на тебе, а й на маму теж. В тому, що я залишилась тут, є також її провина. Я й так почувалася безбатченком, бо тебе ніколи немає. А вона, їдучи до тебе, навіть не подумала, що мені буде зовсім тяжко, що я тепер буду зовсім сиротою... Так, татусю, я тепер, мов та сирітка: і без батька, і без матері. До того ж я ще й ревную тепер маму до тебе. Хтось колись бачив такі ревнощі? Але що вдієш, якщо це правда? Час від часу я кладу книжку на коліна й заплющую очі. Теплий легіт безупинно колише оливкове листя, через нього просіюється на мене сонячне проміння, а я уявляю вас... Ніби на власні очі бачу, як ви з мамою сидите одне навпроти одного, як ви під ручку йдете стежкою десь у полі. В цю мить ви, напевно, навіть не згадуєте, що десь на світі у вас є донька... Мимоволі в душі у мене закипає обурення, на очі навертаються сльози... Ах, тату, як же ти жорстоко зі мною вчинив!.. А тим часом я... Гаразд, розповім уже й про це... Я досі так і не вийшла заміж, не звила собі гніздечка лише з остраху, щоб це не завадило мені шанувати свого тата... А ти знаєш, які люди мене сватали...

Твій близький друг — чи не однокашник — імпозантний паша... Багатий, мов Гарун, величний, мов Геркулес чи халіф Алі, торговець фундуком із Трабзона... Єгиптянин-мудерріс[18]з Аль-Асгар,[19] освічений, мов Авіценна, та вродливий, мов Йосип Прекрасний... Депутат з осяйним, мов місяць, обличчям та блакитними очима, які він примружує, аж здається, ніби його сліпить сяйво власних щік... Шикарні молодики з зовнішністю манекенників... Коротко кажучи, сваталося чимало достойних людей. І попри ваші наполягання, я всім їм відмовила, татусю-пашусю... І всі ці жертви були заради тебе, а інакше у мене вже було б своє гніздечко. Я дівчина тиха й скромна, тож не наважилася б піти за достойника, але могла б скласти пару якомусь скромному, працьовитому й чесному чоловікові.

Ти невдовзі відправиш маму, правда ж, татусю-пашусю?.. Чесне слово, я б не стала вас розлучати на зиму. Якби ж не хвороби, якби ж не це слабке здоров’я... А раптом я занедужаю? А раптом не просто занедужаю, але й... не наважуюсь навіть сказати... Між чужими людьми, далеко від своїх рідних... Гаразд, татусю-пашусю... Не буду тебе даремно засмучувати... Я живу собі тихо й відлюдно в дядьковому маєтку... Рекомендовані Гайдар-беєм сонячні ванни йдуть мені на користь... Спати лягаю рано... Твоя Сара живе життям простої сільської дівчини й постійно думає про тебе.

Сара

VIII

Сара — Нермін

Люба Нермін,

Ми вже й тут сплутали день із ніччю... Знаєш, є дуже відоме повір’я, мовляв, не годиться світанок зустрічати в ліжку. Кажуть, той, хто зустрічає світанок у ліжку, цілий день ходитиме, як зварений, голова болітиме... Так от, недаремно казали старі люди, і ми намагаємося в міру своїх сил по-їхньому й робити. Переважно не розходимось спати, поки не побачимо світанку. Але щось у мене прокидається недовіра до слів наших благословенних предків. Я хоч і не стуляю очей, поки сонце не зійде, але здебільшого вставати мені від того не легше. От і сьогодні я прокинулась ледь жива. І ще години зо дві мені поболювала голова... Вночі гуляли до нестями в маєтку Ремзі-бея... Зараз уже полудень, але дехто ще спить... А ті, хто попрокидався, соваються туди-сюди з набряклими очима, бліді, змучені й мовчазні...

Я порівнювала нашу компанію з театральною трупою. На вчорашньому бенкеті компанія проявила себе з іншого боку — постала у вигляді цирку. Цим ми завдячуємо нашим новим друзям-спортсменам. В одному з попередніх листів я розповідала тобі, що за півтори години їзди від міста на березі моря стали табором спортсмени. І навіть розлого писала про те, як один із цих халамидників вдав із себе потопельника і цим розбурхав весь пароплав.

Ці спортсмени — чоловік п’ятнадцять молодиків. Вже кілька років поспіль вони припливають сюди на невеличкій яхті й стають табором на два-три місяці.

Серед них є знайомі родини Ремзі-бея. Вчора ми запросили спортсменів на вечірку в саду — так, задля різноманітності. Ми одразу ж із ними потоваришували. На природі якось швидше відкидаєш всі оті церемонії. А вони, як виявилось, дуже веселі й порядні хлопці...

Приїхали вони, вже як стемніло. Це було видовище — годі й розповісти. Поначіпляли на велосипеди паперових ліхтариків — червоних, зелених... Уяви собі: в темряві по дорозі, що спускається з сусіднього пагорба, поміж оливок пливуть мерехтливі вогники. Це треба бачити...

А ми, вбрані в усе барвисте, самі, мов ті ліхтарики, вийшли натовпом їх зустрічати.

Бравурні пісні, які вони хором співали на всі свої могутні груди, долинали до нас із відстані десяти-п’ятнадцяти хвилин їзди. І ось за одним із поворотів ми зустрілися. Спів миттєво стих. Вони мовчки позіскакували з велосипедів та збилися до гурту, немов готуючись дати відсіч небезпеці.

Очевидно, в своєму таборі за атлетичними вправами, плаванням та боротьбою хлопці трохи здичавіли. Від жінок вони просто сахалися.

Правду кажучи, було від чого й відсахнутися. Строката юрма дівчат і жінок — нас було десь із двадцятеро, не рахуючи ще й чоловіків... Обидві процесії вишикувалися одна навпроти одної. З їхнього боку наперед вийшов якийсь довготелесий парубок, з нашого боку — молодший брат Ремзі-бея Латіф-бей. Власне, саме він з ними й приятелює... Латіф-бей, на відміну від старшого брата, не їздив по Європах... Єдина його пристрасть — полювання. Для кожної пори року, ба чи не для кожного місяця, в нього є своя дичина.

Ремзі-бей позавчора розповідав про його дивацтва. Уяви собі це нещастя: полюючи взимку на дику качку, може тижнями сидіти в очереті на березі річки, в якомусь схроні, що нагадує ведмежачий барліг... Що тобі сказати... Кожен божеволіє по-своєму... Аж ось, коли довготелесий очільник спортсменів та Латіф-бей саме знайомили між собою обидві сторони, раптом почулося ревіння мотора...

З-за юрби спортсменів вилетів мотоцикл і, здійнявши куряву, пролетів повз нас. Наші поперелякувались, дехто навіть сховався в кущах при дорозі... Водій мотоцикла, судячи з зовнішнього вигляду, був одним зі спортсменів. Але з якого дива він промчав, аж мало нас не подавив?

Я подивилася на спортсменів. Вони теж, як і ми, не второпали, що сталося, і тихенько про щось перемовлялись.

Довготелесий очільник голосно сказав Латіф-бею:

— Це Гомункулус... Черговий його вибрик... Вибачте.

— Куди це він, цікаво?

Той тільки посміхнувся та знизав плечима.

Процесія мовчки попрямувала до саду Ремзі-бея... І вони, і ми на деякий час стали солідними й серйозними.

Я йшла позаду на самоті. Ремзі-бей, який ішов під руку з Весіме, вповільнив ходу. Раз по раз він зупинявся, показував своїй нареченій рукою щось вдалині, заговорював її, зволікав.

Це був маневр, аби затриматись і побесідувати зі мною.

Бідолашний Ремзі-бей віднедавна взяв нову моду: коли всі ідуть на прогулянку, інколи ми відокремлюємось від гурту. Ремзі-бей під ручку з Весіме намагається будь-що опинитись поруч зі мною... Він так старається, щоб наречена не розкусила його маневрів, що аж прямо розумнішає на очах.

— О, це ви, Саро-ханим? А чого ви так відстали?

— Не знаю... Так вийшло.

— Вечір обіцяє бути веселим.

— Схоже на те... Щойно повз нас промчав якийсь тип на мотоциклі... Кажуть, якийсь Гомункулус... Мені аж цікаво стало.

Ремзі-бей, задоволений тим, що виникла тема для довшої розмови, заходився розповідати:

— Гомункулус — верховод цих спортсменів. Це унікум... Людина надзвичайної сили й спритності. Який із видів спорту не візьми — він скрізь перший. Але справжня його пристрасть — мотоцикли... Крім того, він чудово плаває... Він у морі почувається вільніше, аніж у садку власного будинку...

— Ми коли пливли сюди, то якийсь спортсмен у морі вдав із себе потопельника, і ми всі повірили. Чи це, часом, не він був? — сказала я.

— Та він же, він! — підтвердив Ремзі-бей. — Його ще кличуть Бичком, знаєте, є така риба? Але це скоріш не за те, що спритно плаває, а за обличчя. Ви на його вид поглянете — ну бичок, та й годі.

— Ви вже й Гомункулусом його назвали, і Бичком, а справжнє ім’я так і не згадали...

— Справжнє його ім’я Зія. Але його мало хто знає, як Зію. Всім він відомий, як Гомункулус.

— А з якого дива?

— Не знаю, дивились ви чи ні... Гомункулус — це герой одного фільму. Там нібито одному вченому вдалося створити штучну людину-робота. Вона багато в чому перевершила справжніх людей. Приміром, була фізично витриваліша, сильніша. Розумово довершеніша за нас... Коротше кажучи — ідеальна людина. Але одним не зміг наділити великий вчений цю штучну людину — серцем, почуттями.

— А, так його за це Гомункулусом прозвали?

— За це. Гомункулус — сильний, розумний, рішучий, вольовий, веселий, можна навіть сказати, аж занадто — подекуди аж до блюзнірства. Але бездушний, мов камінь. Йому не шкода тих, хто помирає, він сміється над чужими стражданнями... Прив’язаність та ніжність він вважає смішною слабкістю... Пристрасне кохання в його очах — безглузда казка... Любов до матері, батька, братів, сестер, дітей для нього — незбагненна загадка... З цієї точки зору він справжнісінький робот.

— Скільки йому років?

— Тридцять-тридцять п’ять...

— І що ж, він ніколи в житті нікого не кохав?

— Та ви що! По-перше, слово «прекрасне» для нього — порожній звук... Прекрасний краєвид, прекрасна музика, прекрасна тварина — це все для нього загадка... А закоханих він вважає хворими.

— А якби він, приміром, дізнався, як сильно ви кохаєте Весіме?

— Ми з ним близько не товаришуємо... Якби я був із тих його друзів, хто готовий зносити його примхи, то я певен, що він силоміць запроторив би мене до ліжка й почав би відпоювати відварами липового цвіту та насіння льону... Аби ви зрозуміли, наскільки це бездушна людина, розповім вам про один випадок. У нього був друг, із яким вони разом виросли, були один одному майже як брати... І ось цей його друг отримав жахливе поранення на війні, лежав у шпиталі. Гомункулус не відходив від його ліжка ні вдень, ні вночі.

У пораненого в Стамбулі залишилась прекрасна наречена... Бідолашна дівчина, дізнавшись, що її коханий помирає, не могла всидіти на місці... Вона стала побиватися, мовляв, я мушу його востаннє побачити... Попри всі умовляння рідних, вона вирушила до нього і після трьох днів дороги напівжива добралася-таки до шпиталю. Хотіла востаннє пригорнутися до свого пораненого коханого. Але цей здоровань Гомункулус став у дверях і каже: «Хворий у важкому стані. Лікар сказав нікого до нього не пускати. Я не можу вас пропустити». Дівчина ридає, кидається йому ноги цілувати... Але ж хіба Гомункулус на таке зглянеться?

— А там що, більше нікого не було? Нікому було втрутитись?

Ремзі-бей сумно посміхнувся:

— Ви не знаєте Гомункулуса... Хто насмілиться йому суперечити? Але трагедія на цьому не скінчилася... Хворий у передсмертних муках почув голос своєї нареченої й собі став благати Гомункулуса... Хіба можна відмовити людині, що лежить на смертнім одрі? А тим більше, якщо це друг дитинства, можна сказати, брат... Але Гомункулус і тут був невблаганний. «Лікар сказав — не можна. Що я можу вдіяти?» — і зачинив двері зсередини на засув. Дівчина ще якийсь час побивалася під дверима, а коли її врешті-решт напівпритомну виносили звідти, поранений сконав на руках у друга... Бідолашний, напевно, помер у сльозах...

Ця розповідь вразила мене до глибини душі. Я аж скрикнула від обурення:

— В цьому винні ті бездушні потвори зі шпиталю! Треба було гуртом накинутись і роздерти цього недолюдка на шматки!

Ремзі-бей знову гірко посміхнувся:

— Ось такий він, Гомункулус, Саро-ханим... Але він нікому не заподіює шкоди... Йому навіть подобається робити людям добро...

— А чого він промчав повз нас, мов навіжений?

— Його товариші й самі не второпали. Гомункулус пообіцяв, що буде сьогодні на вечірці. Виїхав разом із усіма, як нормальна людина. І раптом, нікому нічого не сказавши, зник. Ви ж самі бачили... Вони теж стояли ошелешені.

— Він і справді божевільний!..

— Я здогадуюсь про справжню причину... Йому, мабуть, здалося, що в компанії забагато жінок.

— То він засоромився?

— Та ви що! Гомункулус зухвалий, а в деяких випадках — просто нахабний. Я вам щойно розповів, що це бездушна людина, не здатна любити, не здатна розуміти прекрасне в жодному з його проявів. Тож не дивно, що він — женоненависник. Гомункулус уникає жінок. Іноді, коли він вимушений з ними спілкуватися, то спочатку поводиться ґречно... Потім не втримується і потроху починає викидати коники.

— Мені вже прямо кортить побачити цього женоненависника! — сказала я. — Цікаво, куди він помчав?

Ми вже підійшли до саду... В саду ще з півгодини панувала нестерпна офіційна атмосфера. Ми вже навіть пошкодували, що запросили цих спортсменів. Вони, як і під час нашої зустрічі на дорозі, всі збилися докупи, мало не зайняли оборону в одному з куточків саду. Соромились підійти до нас, заговорити.

Ці міцні, здорові хлопці з мідними від сонця напіврозхристаними грудьми та обличчями ніяковіли, мов діти. Чимось їх пригощаєш або про щось питаєш — червоніють, починають заїкатися.

Бачимо — наші гості не з розряду невгамовних салонних щебетунів... Якщо не проявити ініціативи — можна простояти аж до ранку, вони собі тупцятимуться й далі... Хоч-не-хоч, довелося міняти тактику.

Я підізвала до себе Хандан:

— Ти ж у нас, — кажу їй, — спортом цікавишся, про футбол у газетах читаєш. Почни розмову про останні спортивні події — хай їм трохи язики порозв’язуються...

Хандан усміхнулася, кивнула головою й пристрастно завела мову про якийсь боксерський поєдинок:

— Я не розумію, як можна було так програти! — гарячкувала вона, навмисне роблячи великі очі.

— А по-моєму, все логічно, — підхопила я розмову. — Я очікувала на такий результат. Як на мене, перемога була цілком заслужена.

Я емоційно, з азартом сперечалася з Хандан, не маючи при цьому жодної уяви, хто там виграв, а хто програв. Наш тактичний хід виявися ще ефективнішим, ніж я сподівалася. Спортсмени вмить розворушилися.

Спочатку один кинувся коментувати. Але після перших же його слів втрутився другий, третій. Незабаром вони всі горлали одночасно.

Немовби прагнучи надолужити простояний нишком у кутку час, вони з величезним завзяттям сперечалися між собою. Коли бракувало слів, вони допомагали собі головою, руками, ногами, унаочнюючи перипетії двобою; аби заохотити співбесідника до розмови, раз по раз вигукували: «Ясно?! Зрозумів?!», штурхаючи при цьому один одного..Охочих говорити незабаром стало більше, ніж готових слухати, і до розмови стали залучати нас. Подекуди в запалі з вуст у того чи іншого оратора зривалось якесь міцне слово; він одразу ж червонів і вибачався.

Один опецькуватий хлопець роз’яснює своєму товаришеві якісь тонкощі удару, а той не слухає; цей його штурхає: «Ясно тобі?!», а той у відповідь дає йому ліктем добрячого стусана й далі розповідає щось своє комусь іншому. Врешті-решт, цей бачить, що розмовляє сам із собою, ніяковіє й хоч-не-хоч звертається зі своєю розповіддю до мене.

Неподалік інший спортсмен розповідає дядькові й дядині Макбуле про останню перемогу і для наочності ставить свого товариша в оборонну стійку. Той зігнув ногу в коліні, сховав обличчя за кулаками і стоїть, мов укопаний, а цей підстрибуючи крутиться навкруг нього, тицяє кулаком між стулені руки й коментує. Час від часу кулак навсправжки влучає бідоласі то в обличчя, то по щелепі.

А якби ти побачила Ісмет-ханим, то взагалі померла б зі сміху... Кремезний парубок, якого товариші називають Джемаль-абі,[20] про щось розповідав — я здалеку недочула, про що саме, — тоненьким, мов у євнуха, голосом; аж диву даєшся, як такий голос може зароджуватися в цьому тілі, кряжистому, мов стовбур дерева, яке рясно поливали. Ця писклява розповідь супроводжувалася рвучкими, страхітливими жестами, кожен із яких міг би вбити на місці теля. Щоразу, коли здоровань, стиснувши кулака, підносив його до носа Ісмет-ханим, бідолашна відступала на крок назад і часто-часто, мов мавпочка, кліпала очима.

Слава Богу, почалися танці — вони й урятували бідаху. Ті самі танці, проти яких Ісмет-ханим так палко виступає.

Танці хутко всіх роззнайомили. Очевидно, це була наша єдина точка дотику. Розмови стали невимушеними.

Таким чином, з самого початку ми страшенно хвилювалися, як пройде вечірка, а коли почало світати, було шкода, що так скоро настав ранок. Ми щиро потоваришували з нашими новими гостями. Дядько в п’ятницю влаштовує на їхню честь звану вечерю. Отак ми залучили до нашої весільної компанії ще й спортсменів... Ну то що, хіба я неправа була, коли казала, що наша компанія перетворилася на цирк?

Попри перше враження, яке справили наші нові друзі, вони виявилися хорошими хлопцями...

Спортсмени пообіцяли в п’ятницю на вечерю привести з собою й Гомункулуса. Не знаю, чому, але вони його дуже шанують. Цієї ночі навіть не могли на всю губу веселитися. «Як не крути, але без нього гульба — не гульба», — раз по раз засмучено казали вони, зовсім не зважаючи на те, що нас це може образити.

«Він у нас не надто тактовний, — заявили вони врешті-решт, — і, потрапивши в компанію з жінками, може нарубати дров, але ви на нього не ображайтесь... В п’ятницю ми будь-що його приведемо».

В наступному листі я тобі в подробицях розповім про цю вечерю. Оревуар, Нермін!

Сара

IX

Сара — Нермін

Вчора я мала честь познайомитися з Гомункулусом.

Наші друзі-спортсмени дотримали слова, мало не силоміць притягли женоненависника до нас.

Звичайно, столи знову накрили в саду, під деревами. Ми тут живемо просто неба, як бедуїни.

Я спостерігала за Гомункулусом звіддаля, з темного кутка. Мені здавалося, що він має бути величезним, мов статуя, жахливим і похмурим монстром. А він виявився середнього зросту, навіть трохи нижчим. А руки й ноги в нього, я б сказала, просто маленькі. Проте з рухів відчувається, що він сильний і спритний, мов тигр.

Щодо його обличчя — я не знаю, як його тобі описати, Нермін. Пам’ятаєш, в підручнику географії був малюнок, на якому зображено представників різних рас: білої, жовтої, чорної та червоної? Уяви собі ці картинки. А тепер візьми гостроверху маківку африканського негра з коротесенькими кучериками. Під нею розташуй трохи опуклого європейського лоба. Ще нижче приліпи китайські чи японські брови з задертими догори кінчиками, мигдалевидні розкосі очі. Додай до цього широке, масивне, хиже підборіддя індіанця. Тепер розфарбуй цю мармизу згори донизу в червоний колір індіанської шкіри. Ось тобі й Гомункулус... А тепер можеш сісти перед цим витвором і помилуватися. Диво дивне, на що тільки здатен Творець! Не пам’ятаю, чи є серед тисячі й одного імені Аллаха ім’я «саркастичний»? Напевно, Творець, працюючи над Гомункулусом, добряче упрів, поки спромігся створити такий неперевершений карикатурний шедевр...

Виховуючи дітей, ми повчаємо їх: «Не робіть цього, не кажіть того, бо гріх. Будете горіти в пеклі, і Забані[21] вириватимуть вам щипцями язика». Краще б ми натомість лякали їх так: «Не чиніть гріха, бо на тому світі будете схожі на Гомункулуса» — дітки б тоді геть усі росли побожними та благочестивими, як Ебуссууд-ефенді,[22] били б поклони в молитві, не розгинаючи спини.

Ремзі-бей казав, що Гомункулуса ще кличуть Бичком. Я ніколи не бачила бичка, але Гомункулус своїми скошеними вилицями та формою рота справді нагадує якусь чудернацьку рибу. Особливо рот так схожий на риб’ячий, що коли він розтуляється в усмішці, і ти бачиш низку здорових і гарних людських зубів, то аж моторошно стає.

Щоб завершити опис женоненависника, потрібно перерахувати ще й шрами, рани й наліпки з пластиру, якими прикрасили це обличчя падіння й борюкання, бутси футболістів та кулаки боксерів.

Недаремно кажуть: «що б Творець не зробив — все на благо». Згодна, Нермін? А якби, не доведи Господи, він не був женоненависником, а був би ласий до нашої сестри?

Я продовжувала спостерігати за ним зі своєї схованки. Це було цікаве й повчальне видовище. Два дні тому він, щойно побачивши нас, панічно втік, промайнув і зник у темряві, мов той нічний птах. Сьогодні його мало не силоміць притягли сюди. Чи не повинна була людина з таким єством здичавіло, перелякано забитися десь у куток, набурмоситися й сидіти там?

А цей навпаки, був веселий і невимушений. Вперся до саду, мовби він тут завсідник; не пройшло й п’яти хвилин, як його веселощі перетворились на блюзнірство, а невимушеність — на нахабство.

Навколо нього зібралася юрба дівчат. Вони дивилися на нього, як глядачі в цирку, коли очікують на виступ дресированої екзотичної тваринки. А Гомункулусові й байдуже. Руки в кишенях, в роті — цигарка, знехотя посміюється та цідить слова.

Я вийшла на сцену останньою. Нас відрекомендували одне одному. Я стрільнула очима та всміхнулася якнайчарівнішою усмішкою. Погляд його розкосих очей на мить зупинився на мені. Він витяг руку з кишені. Не виймаючи з рота цигарки, зронив: «Дуже приємно». А потім розвернувся до мене спиною й продовжив свої теревені.

З красунею Сарою так поводилися вперше відтоді, як вона стала юнкою. Буває врода потайна, вона діє поступово, мов повільна отрута; проходять місяці, а то й роки, поки вона повністю проявить себе. Врода Сари не така: ніби чари, з першого ж погляду проникає в серце. Сара підмітила: хто б не глянув їй в обличчя — будь то чоловік чи жінка — дивиться зачудовано, кілька хвилин не може відвести очей.

Сара звикла подобатись; вона сприймала це як належне, як данину своїй вроді, яку всі зобов’язані платити.

Тимчасом цей Гомункулус звернув на мене навіть менше уваги, аніж звернув би на кошеня, якби те раптом вибігло перед ним на дорогу.

«Ну то й що з того?» — скажеш ти. І матимеш рацію. Але моя впевненість у власній красі та надзвичайності вселила в мене надію. «Хоч би в нього був камінь замість серця, але ж все одно він — людина, — думала я собі. — Проти мене йому не встояти».

Я відійшла, дещо збентежена.

Гомункулус продовжував базікати. Попри деякі блюзнірські вибрики, говорив він доладно. Втім, Хандан утнула штуку: необачним питанням збила розмову на слизьке:

— Про вас кажуть, що ви ворог жінок. Звісно, це дурниця...

Гомункулус із чудернацькою посмішкою відповів:

— Авжеж... Як на мене, соромно бути ворогом жінок. Людина, яка має почуття гідності, суперничатиме тільки з рівнею. А ворогувати з жінками — це все одно, що цілити з рушниці в малу дитину. Очевидно, вашого покірного слугу просто оббрехали.

Слова Гомункулуса потонули в обурених вигуках жіноцтва. Але він на це не зважав.

— Як же з ними ворогувати, коли вони на твою силу відповідають сльозами та істерикою? Намагаєшся їм щось довести логічно — вони починають репетувати.

Тепер уже до жіночих голосів долучилися й голоси спортсменів. Бідолашні вже пошкодували, що привели сюди Гомункулуса. «Гомункулусе, схаменись! Отямся!» — намагалися вони його вгамувати, самі червоніючи від сорому. Тоді він, мов актор, раптово змінив личину, і перед нами постав засоромлений, ніяковий чоловічок.

— Шановні пані... Мене не можна пускати між люди... Я ж неодмінно щось таке встругну, що порядному товариству, яке люб’язно ставиться до мене, як до людини, — буде прикро, а моїм друзям — за мене соромно... Та й мені буде ніяково. Інколи я, мов нормальна людина, попервах кажу щось доладне й доречне, але потім мене починає заносити, я й сам це відчуваю... Але вже не можу себе стримати, мов той кінь, що закусив вудила... Правду кажучи, мені дуже соромно... Таких вибриків не можна пробачати... Втім, я сам собі придумаю кару. Та таку, що й вам буде до душі.

Всі, хто був у саду, включно з челяддю, що прислуговувала коло столів, зібралися довкола Гомункулуса й слухали, витріщивши від подиву очі. Можна було подумати, що йде смішна циркова реприза. Гомункулус, по-суддівському піднісши руку, проголошував собі вирок.

— Щоправда, та панянка, яка задала питання, теж не без гріха... Але те, що вчинив ти, не підлягає виправданню.

— Що поробиш, Ваша честь... У мене в роті слова не тримаються, як вода в дірявому міху. Це просто хвороба якась. Хоч лікаря клич. Біда моя лише в одному: в мене що на думці, те й на язиці... Нічого не вдієш: я в світ не виїжджаю, в салонах товктися не звик. Не вмію я казати протилежне тому, що думаю...

— Заткни, пельку! Я визначив тобі міру покарання... Я виганяю тебе геть із цієї вечірки! Геть! Негайно! Не для тебе тепер приємні розмови ґречного товариства, не для тебе тепер це розмаїття райських страв, якими прикрашені столи...

— Але ж, Ваша честь...

— Годі базікати! Давай, давай... Налі-во! До хвіртки кроком руш!

Гомункулус попрямував до виходу, прибираючи по дорозі чудернацьких поз, ніби його тягнуть чиїсь невидимі руки, хтось невидимий підганяє стусанами та копняками.

Йому справді стало соромно за свою мимовільну безтактність? Чи, може, він знайшов привід втекти з велелюдного місця, зрозумівши, що тут йому не до вподоби? Не знаю. Безперечно лише те, що Гомункулус, вийшовши за хвіртку, назад уже не повернеться. Дядина Макбуле зі сміхом притьмом кинулась йому навперейми:

— Це надто м’яка кара, Зія-бей. Дозвольте ми для вас вигадаємо щось суворіше. Ми залишимо вас тут аж до ранку!

— Так! Правильно! Не відпускайте його! — почулися голоси.

На Гомункулуса, власне кажучи, ніхто по-справжньому й не розсердився. Сердяться ж лише на того, кого сприймають всерйоз, правда ж, Нермін?

Гомункулус, стоячи перед дядиною, легким кивком голови висловив свою згоду.

— Дякую, — сказав він, — але ви ж мою натуру знаєте. Якщо знову щось утну, то вибачайте...

Сказавши це, він розчинився в натовпі.

Реприза головного клоуна нашого цирку, здавалось, скінчилася. Його приятелі пішли танцювати, а він самотою блукав садом, раз по раз підходячи до столів, аби перехилити келих.

* * *

Чомусь того вечора мої думки були зайняті цим типом більше, ніж будь-ким.

«А що якби вигадати цьому женоненависникові кару, набагато суворішу, аніж та, яку запропонувала дядина Макбуле? Таку, щоб він зрозумів, що таке справжня жіноча сила. Таку, щоб поквитатися з ним за дівчину, яку він не пустив востаннє побачитися з нареченим, що лежав на смертному одрі. Так, його треба провчити, щоб більше ніколи не говорив про жінку з такою зневагою!»

З такими думками я підійшла до Гомункулуса. Він стояв, спершися спиною на дерево, як і раніше, тримаючи руки в кишенях, і спостерігав за танцями.

— Ви не танцюєте, Зія-бей? — приязно спитала я.

Він, не міняючи пози, відповів:

— Дивлюсь.

— Вам, здається, не подобаються танці?

— Як на мене, то будь-який рух — це добре. Від танців користь не менша, ніж від гімнастики.

— Чого ж ви тоді не танцюєте?

— Я танцюю, але... Ці танці не для одинаків... Танцювати треба з кимось. Причому партнер не може бути чоловіком, як, скажімо, в боксі, правда ж? Це неодмінно мусить бути жінка...

Він злегка усміхнувся, так само не повертаючи до мене голови.

— А ви — женоненависник, — підхопила я.

— Оце вже як зажив слави, то хоч помирай...

— А що ж, хіба неправду кажуть? Таж ви й самі це щойно підтвердили.

— Змилуйтеся, панянко... Я й так тут щойно дров наламав. Ще за те не відбув, тож не вводьте мене знову в гріх... Облишмо цю тонку матерію.

— Навпаки, давайте щодо неї подискутуємо.

Нарешті Гомункулус повернув до мене обличчя. Зміряв мене поглядом своїх розкосих очей.

Перший мій крок виявився вдалим. Я хотіла його роздратувати, втягти у жваву розмову, а потім раптово поміняти тактику.

Кажу тихим, лагідним голосом:

— Я не така, як решта дівчат, Зія-бей. Зі мною можна подискутувати. Я ніколи не ображаюся на правду. Отже ви можете бути зі мною щирим, як із другом.

Гомункулус ще раз зміряв мене поглядом, потім знову відвернувся туди, де танцювали, й відповів:

— Ну тоді вибачайте, я попереджав... Вам добре відомо, що ці танці придумані африканськими аборигенами... Як на мене, аборигени — найдосконаліші, найприродніші з людей. Їх поки що не спаскудило те, що ми називаємо цивілізацією. Їхнє тіло — мов криця, їхні рухи рвучкі й енергійні, мов гірський водоспад. То скажіть, панянко, як може це збіговисько калік виконувати танці, створені такими людьми? Як їм не соромно?

Гомункулус вказав рукою на танцюристів і з гірким сарказмом посміхнувся.

Я спробувала заперечити, аби він не здогадався про мій маневр:

— Але ж погодьтеся, що у аборигенів не знайдеш такої гармонії та грації, як тут.

— Як на мене, запорукою гармонії та грації є сила. А тут ти вхопив собі худющу, мов жердина, хирляву дівку, та й давай її крутити на всі боки... Що за приємність, ніяк не второпаю...

— Так-то воно так, але коли таку дівчину тримає в обіймах такий дужий чоловік, як ви...

Гомункулус не дав мені договорити, знизав плечима:

— Панянко, невже ви справді вважаєте, що такому чоловікові, як я, можуть бути до вподоби такі танці? Легше вже, мабуть, танцювати з повним кошиком яєць на голові. Тільки знай клопочись, мов нянька, щоб ненароком не зробити панянці боляче... Уявіть, наприклад, що ми танцюємо з вами. Раптом я випадково роблю якийсь хибний чи занадто різкий рух, і у вас, не доведи Боже, — вивих зап’ястя. Або перелом одного з ваших точених пальчиків... Ви починаєте мелодійно ойкати від болю... Або ж я наступаю вам на ніжку, і вона стає пласкою, мов камбала... Присівши, ви хапаєтеся за понівечену ніжку й гірко плачете.

Гомункулус зображував мене у найбезглуздіших ситуаціях і нахабно реготав. Я ледь стримувалася, щоб не кинутися на нього, мов кішка, й не роздряпати його бридку червону пику, не повискубувати його карикатурні негритянські кучері.

Але не можна було подавати виду, що мені це дошкуляє. Що б я зараз не зробила чи не сказала — це все одно не допече його так до живого, як придумана мною кара. Тому я покірно зносила всі ці образи.

Він іще трохи побазікав, а тоді сказав:

— Перепрошую, але мені треба дещо сказати одному моєму товаришеві. Бо потім забуду, а записника я собі не завів...

І, не дочекавшись відповіді, пішов геть.

— Зія-бей, ви впевнилися, що я — людина слова?

Він здивовано обернувся:

— Ви на мене сердитесь?

— Ні, — сказала я. — Ви сказали те, що думаєте. Мені це приємніше за облудні компліменти салонних джентльменів.

— Правда? — невпевнено перепитав він.

Я злякалася, що він про все здогадається, і з наївним та розпачливим виглядом підтвердила:

— Правда, не серджуся. Трохи засмутилась... Ось і все...

* * *

Гомункулус і за столом продовжив свої нахабні вибрики. Спочатку кожен спілкувався зі своїми сусідами. Невдовзі зав’язалася спільна розмова. Заговорили про найприємніше, що може бути в цю пору року — про море.

На тому кінці столу Хандан, вже трохи напідпитку, защебетала, мов пташка:

— Як на мене, то нема нічого кращого, ніж плавати! Господи, яке ж це щастя — пірнути в теплу воду! Залишити землю позаду й попливти в безкрай... І плисти, плисти, плисти...

Хандан, наче в екстазі, закинула голову й усміхалася, дивлячись у небеса з-під напівзаплющених повік.

Гомункулус сидів навпроти мене й цмулив пиво. Аж раптом закашлявся, ніби поперхнувся... Затулив рушником обличчя, почервонів, мов рак... Спочатку ми думали, що пиво пішло не в те горло. А потім зрозуміли, що він регоче. Всі погляди були прикуті до нього, тож годі було уникнути пояснень.

— Вибачте, — переборюючи сміх, промовив Гомункулус. — Панянка розповідала про те, як чудово на морі...

Хандан дивилася на нього широко розплющеними від подиву очима.

Гомункулус знову зареготався, а тоді повів далі, звертаючись до неї:

— Залишити землю позаду й попливти в безкрай... І плисти, плисти, плисти... Це все чудово, це все прекрасно. У безкрай... плисти, плисти, плисти... з такими витонченими, зманіженими рученятами... Обертаєшся назад — а відпливла на півмізинця... Намацуєш ногами дно, а його — нема... Слава Богу, землю ще видно! Мов Христофор Колумб, вигукуєш: «Земля!» — і пливеш, пливеш, пливеш назад...

Хандан аж заціпило від обурення. Я вже злякалася, що з нею зробиться нервовий напад і вона вхопить перше-ліпше, що побачить, — келих, тарілку, графин — і пожбурить у Гомункулуса. Дядина Макбуле теж миттєво оцінила ситуацію.

— Ми дали слово не ображатися на Зію-бея! — вигукнула вона.

Аби потопити інцидент у галасі, хтось зареготав, хтось почав волати: «Гомункулусе, схаменись!»

Бідолашна Хандан була добряче ошелешена, але й вона мимохіть розсміялася.

Тут втрутилась я:

— А Зія-бей має рацію. Щоб розводитися про плавання, потрібно плавати принаймні так, як він. Коли ми пливли сюди пароплавом, я стала свідком його жарту. Пасажири дуже безпосередньо його сприйняли...

Гомункулус опинився в центрі уваги. Регочучи, він став розповідати:

— Капосні моряки вже мене запам’ятали. Вже не кидаються рятувати... Ви найцікавішого не бачили. Поспускали шлюпки, поскидали канати, рятувальні круги, витягли на палубу..

— Так, ви ще вдавали потопельника...

Гомункулус саркастично розсміявся.

— Ох уже ця людяність, це високе рідкісне співчуття! Які жертви заради того, щоб врятувати потопельника! Особливо співчувають жінки... Бачили б ви, як вони тоді метушилися на палубі...

І Гомункулус розповів, що він бачив з-під напівзаплющених повік, коли лежав на палубі, мов мрець, надувши живіт.

Одна простодушна бабуся бідкалася: «Ох, яке ж це лихо для матері! Невже ж і мій так загинув на Барбаросі[23]?»

— Ви чули? Їй не мене було шкода! Вона тужила за своїм сином! Хоча не виключено, що й за ним вона тужить нещиро. Теж, напевно, голосила: «Синку мій, серце моє! Виростила, викохала! Ти ж мені мав стати опорою! Мав мене годувати в старості! Хто ж мені тепер привезе мішечок рису, хто принесе головку цукру, хто купить ситцю на сукню?» За ситцем вона тужить! Це все про людське око!

Ти бачиш, Нермін, він не лише жінок ненавидить. Він ненавидить людей, ненавидить батьківщину! Хіба можна таке казати про матір героя-моряка, який пішов на дно разом зі своїм крейсером, захищаючи нас? Камінням його побити — і те мало буде!

А цей недолюдок безсоромно вів далі:

— Стамбульська молодиця, повиснувши на шиї у якогось чиновника, очевидно її чоловіка, несамовито верещала: «Ой, помираю! Ой, я не можу! Зараз знепритомнію! Навіщо ти мені таке показуєш?» Ви розумієте? Звісно, її збентежило не те, що сконав якийсь бідаха! Вона боїться, що я їй наснюся, потривожу її нічний спокій! Наче в мене інших справ нема, тільки їй снитися! Крім того, зверніть увагу: сама дивиться і при цьому верещить, щоб не показували! Якщо тобі не подобається — відвернися й не дивись, у чому річ? Так чи не так? Але ні, вона дивиться, бо їй цікаво. Душа людська замішана на цікавості. Їй треба все бачити, щоб розуміти, що коїться навколо, щоб знати, хто кому друг, а хто кому ворог.. Коротко кажучи, їй треба всюди пхати носа, визбирувати всі плітки. А отже, вона не може собі відмовити в задоволенні подивитися, як помирає потопельник. Що поробиш, якщо нерви не витримують такого видовища? Власної волі в неї немає, отже, чоловік мусить силоміць відтягти її звідти.

Жінки знову мимоволі почали обурюватися. Чоловіки, природно, про людське око стали на бік жінок, почали йому вичитувати: «Гомункулусе, поводься пристойно!» Але і в цій підтримці, і в цьому засудженні відчувалося якесь приховане зловтішне задоволення...

Для них це була помста за те, що їм доводиться упадати до наших ніг, бути іграшками в наших руках. Ти знаєш, Нермін, якої я думки про чоловіків. Але того вечора я просто всією душею зненавиділа цю дурну, облудну, мерзотну стать. Я навіснію, дивлячись на ідіотські, безглузді обличчя юнаків, схожі на свіжі літні овочі, на щойно принесені з городу кабачки, холодні, лискучі, які не виражають нічого, крім безмежної самозакоханості; на пом’яті, облізлі, поорані брижами мармизи дідів, які від постійного кривляння та лицедійства перетворилися на колекцію зморшок.

Гомункулусові годі було заткнути пельку:

— Малі дівчата-селючки з недоумкуватими фізіономіями волали до матері: «Мамо, він що, зараз помре?» Тут раптом звідкіля не візьмись якась бабця з румелійських переселенців... Пам’ятаєте, в Карагьозі[24] відьми у ступах літають? Так от, геть-чисто така відьма. «Розступіться! — кричить. — Він у мене зараз задише!» Коротше кажучи, пароплав перетворився на курник, в який залізла куниця.

Вечеря скінчилася. Щоб якось звести інцидент на жарт, спортсмени накинулися на Гомункулуса, вхопили його за руки й за ноги, почали підкидати в повітря, жбурляти, немов гумовий м’яч.

Під звуки, які лунають на стадіоні після перемоги в футбольному матчі, почалися жартівлива штовханина, борюкання, невеличкі боксерські двобої.

Хтось нервово схопив мене за плече. Я обернулась — Хандан. Бліда-бліда.

— Я сиджу, поїдом себе їм, а тобі весело, прямо як на виставі...

Вона ледь не плакала.

— Що вдієш, він же гість. Не виженеш же його з-за столу...

— Хіба ж можна таке хамло в гості запрошувати? Хіба гості так поводяться?

— А чого ти на мене ображаєшся? Хіба не ти вчора найбільше кричала: «І друга свого обов’язково приведіть»?

Хандан розгубилася:

— Та я... Але звідки ж я знала?

— Ну, тепер уже знаєш... От і врахуй надалі.

— А взагалі, мене найбільше обурило те, що він ображає жінок, а ти собі сидиш і всміхаєшся, мов портрет на стіні.

Хандан розплакалася. Я взяла її за руку й повела в темряву. Потріпала за підборіддя й кажу:

— Якби я розсердилася, рознервувалася — це навпаки, лише б потішило його. Я задумала для Гомункулуса страшну кару, Хандан. Він у мене розкається у своєму женоненависництві!

Хандан спершу мені не повірила. Закопиливши губу, вона знизала плечима. Я вела далі:

— Я придумала таке, що ми помстимося не лише за тебе, а за всіх жінок. Ось чому я так покірно його слухала.

У Хандан прокинувся інтерес. Її зіниці засяяли в темряві, мов світлячки.

— Що ти задумала? — спитала вона.

— Не квапся. Потім розповім. Звичайно, і ти мені станеш у пригоді... Тому спробуй втертися до Гомункулуса в довіру. Вдай, ніби нічого не сталося. Спробуй зробити так, щоб він став тут завсідником. О, як же я помщуся, якого ляпаса дам облудному, підлому чоловічому роду в особі цієї потвори Гомункулуса...

* * *

Друга година. Місяць став прямо над нашим садом. Більш зманіжені, боячись легкої нічної вогкості, перемістилися до просторої зали в будинку. Решта танцювала на невеличкому, схожому на терасу майданчику перед кам’яними сходами. Втім, вікна й двері будинку були відчинені, отже, гості почувалися однією компанією. І там, і там пари кружляли під одну й ту саму мелодію.

За будинком — величезний фруктовий сад... Я самотою неквапно пішла поміж дерев темною вузькою стежкою... Ця стежка, мов бігова доріжка на стадіоні, обходить навколо саду і виходить туди ж, де починається... Повільно просуваючись у темряві, я уважно роззиралася довкола. Навпроти, біля великої садової криниці, росте декілька смоківниць. Вони такі величезні, що їхні довгі віти, переплітаючись, утворили щось на зразок затишної бесідки. Цей закуток, куди навіть сонячні промені вдень — і ті не завжди потрапляють, — цієї ночі став місцем паломництва світляків. Інколи на цвинтарі можна побачити мерехтливе блакитнувате сяйво. Така сама переливчаста хмарка світла мерехтіла й тут... Мою увагу привернув вогник цигарки, що блимав серед цього непевного сяйва. Я зрозуміла, куди це так раптово зник Гомункулус. Неквапно простуючи стежкою, я підійшла до нього; він стояв до мене спиною. Кроків моїх він не почув. Запрокинувши голову, він дивився на місяць, що прозирав крізь листя.

Я зробила вигляд, що дуже здивована:

— Це ви, Зія-бей? Це ж треба!

Не виймаючи цигарки з рота і рук із кишень, він обернувся до мене:

— А що в цьому дивного?

— Кажуть, що ви байдужі до краси природи. Ось мені й дивно, що ви тут, у темряві, споглядаєте місяць.

Гомункулус посміхнувся, знизав плечима й іронічно відповів:

— Хто це вам таке сказав? Як можна бути байдужим до місячного сяйва? Особливо коли перед вами такий краєвид... Благословенний місяць — найкращий з акторів, створених Господом Богом. І в мистецтві гриму йому немає рівних. Вміє затримуватися в кого завгодно, забарвитися в будь-який колір. То він схожий на деко з пирогами, яке щойно дістали з духовки, то стає тоненьким, подібним до багета, півмісяцем... Інколи він так схожий на скибку дині, що, здається, відчуваєш його смак та пахощі. Шкірка потріскана, мов у дині з Мене-мена,[25] а м’якоть... м’якоть...

Гомункулус тихенько кашлянув.

— Для кольору м’якоті навіть зайве підшукувати якогось особливого слова. Можна так і сказати — як м’якоть дині...

Я засміялася:

— А на що, цікаво, схожа ця ніч?

Він, примруживши свої вузькі китайські очі, подивився в небо:

— Ця ніч схожа на ананас. Знаєте, такий коричневий, лускатий, з хвостиком...

— Величезний ананас на синій порцеляновій тарелі неба... А чого ж, гарно!

Він вів далі:

— А зірки — це порічки. А Чумацький Шлях — це цукор, яким Творець посипав ці порічки, бо дуже кислі... Пам’ятаєте, в війну був імпортний цукор-пісок — з Яви його завозили чи звідкілясь іще... Оце такий цукор-пісок. Ех, до цього небесного бенкету рукою не дотягнешся, можна лише здалеку слинку ковтати...

Я знову посміхнулася:

— Байдуже, з якою метою, але ж ви споглядаєте небо, споглядаєте місячне сяйво. Цього цілком достатньо.

Гомункулус роздратовано пересмикнув плечима:

— Панянко... Якщо ви така охоча докопуватися до істини, то гаразд, зізнаюся... Ви, звичайно, в горах не бували і тамтешнього господаря не бачили?

Я з подивом поглянула на нього:

— Господаря?

— Ну, я маю на увазі ведмедя. Величного, волохатого царя лісів... Ну, на картинці ви його, звісно, бачили. Але не доведи Аллах вам побачити його зблизька... Ви б з переляку тільки писнули, мов те пташеня... Так от, тим, хто бував у горах, неодноразово доводилось спостерігати, як у місячну ніч ведмідь стає на задні лапи і, дивлячись у небо, неквапно походжає, немовби танцює...

Було незрозуміло, чому це він раптом став розповідати про ведмедів. Але ж я вирішила слухати його без подиву, без гніву — щоб він не казав, а отже знову посміхнулась:

— Он як! А я й не знала...

— Саме так... Дехто робить із цього висновок, що ведмеді обожнюють місячне сяйво...

— А що ж тут іще можна подумати? Безперечно, тварини теж інколи захоплюються красою природи...

— Може, воно й так... Але ваш покірний слуга не вважає, що ведмеді заслуговують на такий комплімент... Адже, стаючи на задні лапи та, немов поети, підносячи до небес передні, вони з жагою дивляться зовсім не на наш любий місяць... Вони видивляються на деревах дикі грушки, які по-нашому називають «ахлат». Ось так, панночко... Не завжди можна довіряти тому, що бачиш...

— ???!!!

— Ваш покірний слуга теж не споглядає місяць, а видивляється стиглі смокви на гілках.

— Диво та й годі!

— Авжеж... Ну а тепер у мене до вас є Дуже серйозна пропозиція. Щоправда, ви теж тут гостя. Але, здається, гостя з широкими повноваженнями... Практично напівхазяйка. З вашого дозволу ваш покірний слуга залізе на це дерево, назбирає трохи смокв. А тоді поділимось: ви отримаєте свою хазяйську частку, а я — батрацьку. Гаразд?

— Чудово!

— От бачите, метикувата панянко... Благослови вас Аллах! Дайте-но сюди вашу хусточку, будь ласка.

Не дочекавшись відповіді, він висмикнув у мене з руки хустку. Втім, одразу ж повернув.

— Думав покласти в неї смокви, але вона не годиться... Що ж це: три штуки покладеш — і все? У мене з собою завжди про всяк випадок є чиста хустка.

Гомункулус, мов мавпа, подерся на дерево.

Це стало найкращим акробатичним трюком вечора, Нермін. Це неможливо описати... Якщо це видовище постане мені перед очима хоч би й на смертному одрі — я розрегочусь... В жодному цирку жодна тваринка не встругне кумедніших штук.

Гомункулус догори дриґом видерся на дерево і повиснув, зачепившись за гілку ногами, мов руками. Не знаю, чи орангутанги бувають такими спритними. Натрапляючи на горизонтальні чи трохи похилі гілки, він, розкинувши в сторони руки, проходив по них, мов канатоходець; час від часу в нього починали труситися ноги, підгиналися коліна, руки метушливими рухами намагалися за щось вхопитися. Він заточувався, мовби в нього зіслизнула з гілки нога, а коли вже мав гепнутись додолу, розводив ноги й всідався верхи на гілку.

Я реготала, але серце моє почало несамовито калатати.

Запримітивши смокву, він залазив на гілку над нею, звішувався звідти догори ногами, розгойдувався й зривав її. Облазивши все величезне дерево, Гомункулус ухопився за кінець товстелезної гілки й з усієї сили своїх жахливих ручищ притягнув її до себе. Коли гілка напружилася, мов лук, я побачила, як він рвучко стрибнув. Страшенно зашурхотіло листя, і Гомункулус злетів у повітря. Я зойкнула й затулила лице руками.

Але він не упав, а вхопився за гілку іншої смоківниці.

— Не хвилюйтесь, — посміхнувся він, — це досить безпечний і науково обґрунтований спосіб перестрибувати з дерева на дерево... Немає нічого нуднішого, ніж злазити й знов залазити.

Я вже трохи оговталась:

— Але ж це небезпечно!

Він запхав до рота величезну смокву й промимрив із повним ротом:

— Для того, хто впевнений у своїх рухах, небезпека мінімальна. Врешті-решт, навіть коли людина йде по вулиці, їй на голову може впасти черепиця... А наука — це наука. Вам не розповідали в школі про машини Архімеда? Так от, мій метод спирається на той самий принцип. Відповідно, як я вже казав, нічого небезпечного тут немає.

— Зія-бей, злазьте вже, прошу вас...

— Ви в мені сумніваєтесь? Не бійтесь! Хіба може панянка, яка не боїться правди, боятися таких дурниць?

І він, перестрибуючи, наче мавпа, з гілки на гілку, переліз на інший бік дерева.

Слова Гомункулуса зачепили мою гордість. Тепер я б не виказала жалю, навіть якби він отут переді мною вбився. Але ж місце, до якого він повагом підбирався, було таке небезпечне, що... я знову не втрималася:

— Зія-бей,.обережніше, ви прямуєте до садової криниці!

Гомункулус відказав:

— Не бійтеся, я в курсі. Так, це вже не жарти. Але ж там висить така смоква! Ну прямо цариця смокв! Шкода, що вам звідтіля не видно... От я спущусь — ви самі переконаєтесь. Ми її або поділимо, або розіграємо. Смокви, мабуть, навмисно підвісили свою царицю в небезпечному місці, аби на неї не зазіхали. Та не залишу ж я її на поталу горобцям!

Він, шарудячи листям, рвучко смикав за все тонші й тонші віти, аби переконатися, що вони витримають.

В мене почала паморочитися голова, потемніло в очах, серце билося так, що, здавалось, ось-ось розірве груди.

Я вже не дивилася туди, чула тільки, як він бурчав сам собі:

— До цариці залишилось не більше аршина. Подолаю цей аршин — і все. Ох же ж чортова цариця! Скрізь уже демократія, а вона тут розсілася! Я тебе зараз скину!

Раптом почувся страшенний хрускіт. Гомункулус заволав: «А-а-а-а!» Я мимоволі обернулася туди. Він із несамовитим криком гойдався на надламаній гілці над криницею. Нермін, я дивуюся, як я не померла в цю мить від хвилювання! Я не спромоглася ні на що інше, як тільки зарепетувати разом із ним. Врешті-решт, гілка обірвалася, і Гомункулус з тим самим жахливим криком шубовснув у криницю.

В криниці глухо булькнуло, і настала тиша, ще жахливіша від нещодавнього крику...

Я заверещала, мов навіжена, й побігла в напрямку будинку.

Але далеко бігти мені не довелось. В будинку теж почули крик Гомункулуса. Очолювана спортсменами строката юрба бігла до нас; по дорозі люди зіштовхувалися одне з одним, чіплялися за гілки дерев і падали.

Які ж ці спортсмени все-таки завбачливі та спритні! Біля криниці спалахнув електричний ліхтарик.

Я від хвилювання на мить знепритомніла, тому не пам’ятаю, як витягали Гомункулуса. Прийшла до тями я в обіймах Хандан. Вона була схвильована не менше за мене.

Вона, сердешна, вся здригалася в безслізному риданні. «Що трапилось?» — спитала я. «Не знаю! Не знаю!» — простогнала вона у відповідь. Побачивши, що я опритомніла, Хандан, здається, надумалась і собі знепритомніти, проте я залишила її й побігла до криниці, біля якої зібралася юрба.

Якийсь молодий спортсмен, вхопивши мене за руку, ледь чутним голосом став вмовляти:

— Благаю вас, не дивіться на це... Це жахливо!

Він мало не силоміць почав відтягувати мене звідти. З будинку принесли велику лампу, і при її світлі я побачила чудернацьке вирування юрби. В саду панувала гнітюча тиша, всі розмовляли пошепки, з темних кутків долинали жіночі голосіння та схлипування.

Врешті-решт, я оговталася, нервово висмикнула свою руку з руки спортсмена й накинулася на нього:

— Ану пустіть! Що ви робите?!

Ще кілька людей заступило мені шлях, не пропускаючи до юрби.

Мене схопив за руку Ремзі-бей:

— Не хвилюйтеся, Саро-ханим! Ви тільки не дивіться туди, прошу вас! Вам зле буде...

— Він помер? — крізь зціплені зуби спитала я.

Ремзі-бей клятвено запевнив мене, що Гомункулус живий.

Попри це, я наполегливо пробивалася до юрби. Гомункулус, витягнувшись, лежав на вимощеній камінням доріжці біля криниці. Декілька чоловік, облич яких я не могла розібрати, то нахиляючись над ним, то випростуючись, зводили й розводили йому руки.

Мимоволі я поклала голову на плече Ремзі-бея. Під горло підкотився клубок; безслізно ридаючи, я затулила лице долонями, хоча й прозирала крізь пальці.

Я чула, як переді мною дядько проказав, подивившись на годинника: «Дай Бог, аби лікаря знайшли...» Раптом хлопці, які приводили до тями Гомункулуса, зупинилися. Хтось дужим голосом викрикнув: «Зія! Зія!» У відповідь почувся легенький стогін. Одразу ж піднявся гамір, немовби тягар, який стискав серця та затуляв роти присутнім, раптом упав: «Він живий! Слава Аллаху! Розплющив очі!»

Різким рухом я продерлася крізь юрбу. Я вже ридала на повні груди. Гомункулус і справді розплющив очі. Підтримуваний руками друзів, він помалу підвів голову, став підводитися.

Гамір, який щойно зчинився, тепер розійшовся садом. Навколо Гомункулуса знову запала тиша. Гомункулус ледь-ледь намагався звестися на лікті. Вуста його тремтіли, мовби він щось хотів сказати; але не міг.

Ми витягували шиї, прагнучи почути його перші слова, з нетерпінням дивилися на нього.

— Де я? ледь чутно промовив він. — Я живий?

— Живий, Гомункулусе. Слава Богу, живий.

Таким самим слабким голосом він вів далі:

— Живий... Я бачу... А де ж мої смокви? Смокви...

Спочатку нам здалося, що від падіння він збожеволів, що він марить. Але потаємна лукава посмішка на його тремтливих губах все видала. Гомункулус нас обдурив. Він глумився з нашої метушні. Біля криниці він знову зіграв комедію з потопельником, як тоді в морі, на пароплаві.

Початковий подив змінився гнівом і обуренням.

Довготелесий очільник спортсменів, сплеснувши руками, вигукнув:

— Шайтан би тебе взяв! Хіба ж можна так жартувати?

Юрба загула.

Дядько, забувши про пошану до гостя, теж висловив йому своє обурення:

— Шановний, ну що це за жарти?! Ми ж мало не збожеволіли!

А Гомункулусу й байдуже. Мокрий, мов хлющ, він усе побивався:

— Смокви? Куди поділися смокви? — і поривався до криниці.

Врешті-решт, ведучи попереду Гомункулуса, юрба попрямувала назад до будинку. Його привели до кімнати і стали наполягати, щоб він перевдягнувся. Він відмовився і попросив товаришів розкласти десь у куточку саду багаття з хмизу.

— Облиште мене. Ви все одно не знаєте, що треба робити. Сяду собі біля вогнища... І одяг просохне, і застуда — якщо все-таки встиг підхопити — мине.

Поки спортсмени розпалювали багаття, я теж запропонувала Гомункулусу перевдягнутися. За нього відповів довготелесий очільник:

— Не хвилюйтеся, будь ласка. Те, що ви пропонуєте, годилося б людині, а не цьому кабанові. Нічого йому не станеться.

Трохи згодом Гомункулус уже сидів на здоровенному валуні перед багаттям. Його мокрий одяг парував, а сам він читав нам лекцію:

— Я бачу, ви всі на мене сердитеся... Навіть шановні господарі нахмурили брови, і вже подумки жалкують: «Ну навіщо ми запросили сюди цього базікала?» Але якщо я викладу вам свої обставини, то, можливо, ви хоч трошки мені пробачите. Шановні, я — груба, неотесана людина, що спустилася з гір... Я не маю талантів, необхідних у такому благородному й вишуканому товаристві. Я не вмію ні танцювати, ні співати, ні навіть підтримати розмову... Дай, думаю, й собі викину якесь колінце, щоб розваги на вечірці не були одноманітними... Як каже відома приказка, щоб і своєї петрушки до вашої юшки... Я думав, ви вже стомилися від цих нескінченних танців та звичних розваг. Дай, думаю, спробую ввести в програму акробатичний номер. Повітря гаряче, задушливе, заодно й у криниці освіжуся...

Дядина Макбуле не витримала:

— А якби, не доведи Аллах, ви зі своїм акробатичним номером ускочили в халепу?

Гомункулус перед своїм багаттям неквапно обернувся:

— Помилуйте, пані, в якутам халепу? Я вас прошу... Покачався собі на гілках, а потім стрибнув у криницю завглибшки якихось сім-вісім метрів... Ось і все... Втім, мушу визнати, що, виконуючи цей номер, аби трохи вас розважити, я справді зазнав деяких незручностей. То хіба ви не зглянетесь на мої добрі наміри та на те, що мені довелося знести, і не пробачите мені цього жарту?

Гомункулус, похнюпивши голову; буквально благав, намагаючись викликати співчуття у довірливої юрби. Але на його потворних вустах блукала облудна саркастична посмішка...

Трохи згодом, коли люди порозходилися, в розмові зі мною він висловився відвертіше:

— Ви помітили сьогодні за вечерею, коли я розповідав про ту пригоду на пароплаві, дехто зарозуміло посміхався, мовляв, як можна було повірити в такий нехитрий трюк? Частина не повірила в те, що я бачив, коли мене «рятували». Дехто навіть сердився... Але ж не пройшло й двох годин, і я втяв таку саму штуку. І нікому навіть на думку не спало засумніватися... Той самий рейвах, ті самі побивання, голосіння й зомлівання... Особливо мені запам’яталося, як ви кугикали, мов сова, поки я був у криниці... Ніколи не забуду. Яке у вас все-таки м’яке серце!

Ми проговорили біля багаття з півгодини. Він раз по раз глузував з жіноцтва.

Цей випадок остаточно ствердив мене в моєму рішенні. Я викличу женоненависника на двобій і покладу на обидві лопатки! Підріжу йому крила так, що він ніколи більше не буде зводити наклепів на нашу сестру!

Я вжилася в роль. Кожне моє слово, кожен мій жест тепер були ретельно продумані. Я пустила в хід всі свої чари, всю свою звабу.

Сидячи перед багаттям, я приймала такі пози, так промовляла до нього, що будь-який чоловік, який має хоч крихту почуття, закохався б до нестями. Але Гомункулус зважав на мене не більше, ніж на кошеня — він навіть не глянув мені в обличчя.

Ця поразка коштувала мені нервів, але не довела до розпачу. Побачиш, Нермін, я неодмінно переможу.

Дай-но я тепер хоч розповім тобі про наречених — до весілля залишилося лише два тижні. Цього ранку Весіме та Ремзі-бей...

Сара

X

Сара — Нермін

Нермін,

У нас з’явилася нова забавка.

Вчора ми цілий день просиділи вдома, бо безперестанку періщив дощ. Щоб згаяти час, спробували організувати танці — не вийшло. Сіли грати в карти — не грається. Пробували навіть борюкатися, мов ті носильники-гамали.[26] Але все марно... Гнітючий присмерк знадвору проник у наші душі. Ми ніяк не могли подолати нудьгу. Поможи Аллах тим, хто живе тут узимку. Дядько з дядиною — люди вже літні... А от Весіме з Ремзі-беєм мене дивують. Як вони збираються зимувати в цьому безлюдді? Я б на їхньому місці двох днів не витримала... Або збожеволіла, або померла б, не доведи Аллах!..

Саме з цими думками я стояла перед вікном і дивилася, як іде дощ. Раптом біля мене виросла якась тінь. Хто б це міг бути, окрім Ремзі-бея?

Він тепер, бідолашний, мов тінь, ходить за мною по п’ятах. Запитав несміливо:

— Про що ви думаєте, Саро-ханим?

Я, не повертаючи голови, задумливо відповіла:

— Ні про що... Про тисячу різних речей...

Ремзі-бей після нетривалого вагання сказав:

— А я лише про одне думаю. Нічого більше мені в голову не йде.

Очевидно, погана погода робить людей ще гіршими, ніж вони є насправді.

Від Ремзі-бея віяло таким песимізмом і смутком, що в якусь мить я злякалася, що він мені наговорить якихось непристойностей. Ніби передчуваючи близьку небезпеку, я випалила першою:

— Безсумнівно, ви маєте на увазі Весіме. Як би ви не кохали цю прекрасну й чисту дитину — вона все одно заслуговує на більше, Ремзі-бею... Як на мене, то ті, кому нема про що більше думати — щасливі люди... Я від щирого серця бажаю вам щастя на довгі роки.

— А буває в світі абсолютне, нічим не затьмарене щастя, як ви думаєте?

Коли дядьків зять вимовляв це, його вуста скривилися в гіркій та нервовій посмішці...

Безперечно, якби я бодай чимось заохотила Ремзі-бея чи подала йому хоч якусь надію, він наговорив би мені неподобства. Можливо, сімейне гніздечко Весіме було б сплюндроване, ще не будучи звитим.

Ще й до того ж моєю рукою... Рукою Сари, яка все життя любила її, як свою молодшу сестричку!.. Я б не змогла собі пробачити, якби спричинила таке лихо.

Я вже зізналася тобі, Нермін: коли я побачила, що вони кохають одне одного, мов божевільні, мене взяли заздрощі. Коли Ремзі-бей заявив, що, крім неї, нікого більше не може так кохати, мені здалося, що він кидає мені виклик. Мені захотілося провчити цього наївного провінційного хлопчиська, на якийсь час заронити в його душу гіркий сумнів.

Але зараз я з жахом побачила, що моя маленька комедія почала сприйматися настільки всерйоз, що це стає небезпечним. Настав час відіграти назад, спробувати загоїти ненавмисно заподіяні мною рани. Врешті-решт, все, що я хотіла довести молодому Чоловікові, я вже довела.

Статечно, тоном матері, що повчає свого юного сина, я проказала:

— Весіме дорожча мені за сестру. Я хочу, щоб ви кохали її все життя... Якщо я помічу хоч найменший розлад у ваших стосунках, не кажучи вже про небезпеку для вашого щастя, я з усіх сил, всім серцем кинуся на її захист.

В тому ж дусі я наговорила йому ще багато чого доречного й недоречного. Врешті-решт, я переконала його, що коли треба буде, я готова пожертвувати собою, аби тільки не дати скривдити свою кузину.

Бідолашного кидало то в жар, то в холод.

Він ще раз запевнив мене, що нікого, крім Весіме, не кохатиме. Але цього разу це вже звучало зовсім по-іншому...

Коли він ішов від мене, понуривши голову, з пониклими плечима, я відчула глибоке співчуття до нього й каяття.

Нермін, я хороша людина? Чи зовсім зіпсована? Ніяк не можу зрозуміти. А може, всі люди такі, як я? Свідомо чинять зло, а потім їх мучить сумління? Розрадь мене. Цей наївний провінційний хлопець забуде мене, правда ж?

Ох уже цей дощ, ох уже ця негода... Якщо не розпогодиться, люди точно одне одного поїдять.

Коли Ремзі-бей пішов, я стала шукали, чим би зайнятися. Чимось захопливим, що відволікло б від цих думок і від цього каяття.

З однієї з кімнат дзвоником лунав сміх Хандан.

«Мабуть, про щось пліткують. — подумала я. — Так розсмішити Хандан може тільки гарна плітка. Хто знає, кому вони там перемивають кістки...»

Я зайшла до кімнати. Мої припущення справдилися. Там сидів Вассаф-бей, земляк і приятель Ремзі-бея. Він працює писарем в управі містечка. Невисокий на зріст, пухкий, апатичний та улесливий чоловічок. Вассаф-бей — постійний гість у маєтку, він товчеться тут вдень і вночі. Його, напевно, скоро виженуть з роботи, бо він там не з’являється. Він і сам це розуміє, але не в змозі залишити нашу компанію.

— Вскочу я через вас у халепу, хлопці й дівчата, — бідкається він, — але нічого не вдієш, аби ви тільки були живі-здорові... Та дай Бог і мені здоров’я!.. Аллах одні двері зачинить, а інші відчинить!

Довкола Вассаф-бея зібралися наші. Пліткували про Гомункулуса, розповідали кумедні історії про його витівки.

Хандан побачила мене й гукає:

— Йди-но, Capo, послухай, що тут Вассаф-бей про твого розповідає. Я мало не померла зо сміху.

Після тієї вечірки дівчата кепкують із мене, кличуть Гомункулуса моїм.

Хандан стала умовляти Вассаф-бея повторити для мене його історію. А цьому базіці тільки того й треба. Не змушуючи себе просити, він почав розповідати:

— Я тут згадував, як два роки тому Гомункулус вкрав віслюка. Панянкам дуже сподобалось. Є у нас тут один старий грек на прізвище Саманджиоглу. Подивишся на нього — геть-чисто тобі жебрак. Брудний, неохайний, бридкий, але насправді — багатій, яких мало; Якби захотів, то міг би сотню таких, як я, писарів тримати за лакеїв. У цього Саманджиоглу є величезний оливковий гай. До того ж він дає селянам позики під проценти. Хтось із селян не повернув йому борг, то він забрав у боржника паршивого віслюка і тепер їздить на ньому по селах, гроші міняє. А такий же скупердяй — так і тремтить над тим віслюком. Навіть подейкують, що взимку, аби злодії не вкрали віслюка зі стійла, він забирає його на ніч у хату... Та у нього й хата та, мов хлів... Менше з тим. Задумав Гомункулус задля жарту викрасти цього дорогоцінного віслюка. Якось вже надвечір Саманджиоглу повертається з села, а назустріч йому, ніби випадково, чимчикує Гомункулус, а з ним — його приятель Рахмі. Привіталися, пригостили діда цигаркою, а тоді рушили собі потроху бесідуючи: дідуган-грек на своєму віслюку, а Гомункулус — пішки... Не знаю, ходили ви там чи ні... По тій стежці, що веде через сухе русло, є вузенький прохід... Такий собі тунель: обабіч — скелі, а над стежкою сплелися віти дерев... Надвечір там хоч оком світи... Гомункулус ще на початку проходу, заводить якусь цікаву розмову про гроші, бере Саманджиоглу за живе. Старий грек слухає, роззявивши рота. В цей час Рахмі тишком-нишком підрізає попругу. Гомункулус нечутно залазить лівою рукою між сідлом та спиною віслюка, а правою міцно береться за луку. Ви собі це уявляєте? Спортсмен щось розповідає лихвареві на вухо, той слухає... Сідло висить на руці в Гомункулуса, мов те пальто...

Вассаф-бей посеред кімнати, вигинаючись та поводячи руками, намагається зобразити цю сцену.

— Поки наші подорожні, мов нерозлучні приятелі, ледь не обійнявшись, правлять собі теревені, Гомункулус своєю сталевою рукою потроху підіймає сідло вгору. Таким побитом віслюк залишається без сідока, і тут Рахмі хапає його за хвіст. Природно, худобина спиняється й залишається позаду. А Гомункулус з сідлом на руці й з Саманджиоглу в сідлі повагом чимчикує собі далі... Ви тільки уявіть, які міцні у спортсмена м’язи! А старому грекові ще й досі невтямки... Йому все ще здається, що він і далі їде собі на своєму любому віслюкові. І так до кінця проходу... А там Гомункулус вмощує сідло разом із Саманджиоглу на купу глини. Рахмі, зрозуміло, вже встиг завести віслюка світ за очі. Дідуган-грек бачить, що його улюблений віслюк в одну мить розтанув, зник, мов мара, й ледь не безуміє. Потім, збагнувши, що його обдурили, зчиняє ґвалт. А Гомункулус, ніби нічого не сталось, каже йому: «Припини лементувати й дякуй Богу! Віслюк уже своє віджив. А що, як його Христос до себе прибрав? Далебі, Христос забрав його на небо!»

Ця пригода розважала містечко цілий тиждень.

Вассаф-бей, закінчивши оповідати, підсумував:

— Цей Гомункулус тільки те й робить, що глузує з усіх: як з чоловіків, так і з жінок. Ось вчора розіграв перед пані нещасний випадок.

Писар вказав рукою на мене. Я відчула, що вся червонію. Значить, тепер і про мене пащекуватимуть на посиденьках, як про цих Саманджиоглу, жінок на пароплаві та інших обдурених та взятих Гомункулусом на глум; я стала однією з них.

Вассаф-бей вів далі:

— Втім, у Гомункулуса є й дуже благородні риси... Наприклад, він не виносить, коли кривдять беззахисних, не терпить зухвальства... Він вважає ницістю з’ясовувати стосунки зі слабкими й немічними. Якщо вам не набридло, розповім ще про одну пригоду... Вона сталася минулого літа... Частково я бачив її на власні очі... Гомункулус, гуляючи в околицях міста, ненароком забрів у чийсь сад... Ні паркану, ні огорожі там не було, тож годі й розібрати було, сад це чи не сад... Тут плюгавий сторож-албанець починає лаятись на всі заставки. Гомункулус пояснює, що зайшов сюди ненавмисно, й повертає назад. А сторож вирішує, що той такий ввічливий і чемний, бо злякався. У ньому прокидається геройський дух, йому кортить показати себе. А як же, залізли, можна сказати, в його вотчину, порушили його права! Як же можна проґавити такий шанс утерти маку боягузові? Гомункулус собі неквапом іде геть, а сторож — за ним, і гарчить при цьому, мов пес: «Хутчіш давай, хамло таке! Хутчіш! Я тобі зараз те, я тобі зараз се!» А Гомункулус продовжує йти своєю нормальною ходою. Сторож шаленіє від люті, починає підштовхувати спортсмена й гамселити його кулаками по спині. Той собі просто зневажливо поглядає на плюгавця й відказує: «Та не поспішай ти так... Не хвилюйся, вже виходжу». Тут садівник — кремезний, мов дуб, албанець — здаля бачить, як його немічний служка виштовхує з саду пристойно вдягненого чоловіка. Кривдити когось, товкти слабшого — це для нього свого роду спорт, духовна й тілесна потреба, яку він мусить час від часу задовольняти. Якщо миршавий служка лає й духопелить неборака, то як же залишиться осторонь цей велетенський прудивус? Здоровань-садівник гукає служці: «Посунься, ти, лихо! Хто ж так випроваджує зайду? Дивись, як треба!» — й хапає Гомункулуса за плечі. Той обертається і так само спокійно каже: «Стривай, друже. Мені не рука була зчепитися з цим, бо він хирлявий, мов комар. А ти он який здоровий та дужий. Коли вас зібрати докупи — то це вже й сила. Тож ходіть сюди, будемо рахуватися». І зчиняється посеред саду бійка... Незчувся садівник-албанець, як Гомункулус зацідив йому кулаком. Ошелешений, крутнувся він разів зо два на місці й гепнувся долілиць. Тоді Гомункулус хапає того, другого, і кладе його так само поруч зі старшим. Потім як вхопить сердег ззаду за шаровари, та як підніме в повітря! Ми саме проїздили повз той сад екіпажем. На власні очі бачили.

Гомункулус розвів руки в сторони й крутиться на місці, мов дзиґа, а вони, сердешні, собі літають. Потім склав бідах рядочком, промовив: «Тут вам буде зручніше сад стерегти. Жодна зайда не сунеться», — і, потираючи руки, попрямував до нас.

Ці розповіді Вассаф-бея пробуджували в слухачах своєрідну симпатію до Гомункулуса. Але я вже прийняла рішення. Я неодмінно мушу вирвати зуби цьому драконові! Підізвала Хандан і кажу:

— Хандан, я вже розробила план замаху на Гомункулуса. Конче необхідно, щоб женоненависник у мене закохався... Якщо буде опиратися, вдам, що закохана в нього. Коли він в це повірить, то мимохіть сам закохається... Я доведу йому, що жіночі чари набагато могутніші за його тваринячу фізичну силу... Він вважає себе вищим за інших, але невдовзі плазуватиме біля моїх ніг. Але для цього мені потрібна буде допомога: в першу чергу твоя, а крім цього — ще однієї-двох надійних наших товаришок.

Хандан здивувалася й завагалася. Правда, вона теж гнівається на Гомункулуса. Але вона тендітна, чутлива і, по правді сказати, вередлива. Особливо її збентежило те, що я попросила її допомоги.

— Ти сама чудово знаєш, що я на нього серджуся, — сказала вона. — Але що як раптом цією грою ми заподіємо йому страждань?

Знизавши плечима, я відповіла:

— Не схоже на те, що це зроблене з криці тіло може підхопити любовну пропасницю... Я хочу лише дати йому прочухана, збурити його... Що ж, хіба йому одному в цілому світі збиткуватися з чужих ґанджів? Ми врятуємо від цього чудовиська не лише себе, але й усіх жінок. Я, можна сказати, від імені усього жіноцтва оголошую священну війну!

Хандан погодилась:

— Правильно... Ти все правильно кажеш.

Але все одно продовжувала вагатися.

— Годі дурниць! — сказала я. — Ця пригода навіть піде Гомункулусу на користь... Що поганого в тому, аби показати людині, яка вважає себе зробленою з каменю, що в неї, як і у інших людей, також є серце? Що поганого в тому, аби витягти Гомункулуса з безглуздої й зарозумілої гордині? Можливо, після цього випадку він стане ґречнішим, співчутливішим.

Я казала все це не для того, аби тільки будь-що переконати подружку. Ти теж погоджуєшся зі справедливістю моїх слів, правда, Нермін?

Врешті-решт, після досить тривалої суперечки ми з Хандан дійшли згоди. Ми посвятимо в нашу таємницю лише Бегіре — молодшу сестру Весіме, а при потребі — ще й Ісмет-ханим.

Бегіре, хоч іще й мала, але на диво метикувата. В неї уявлення про життя й людей набагато правильніші, ніж у її простодушної старшої сестри. Їй можна сміливо довірити будь-яку таємницю.

А як вміло вона при цьому ховає свою натуру бісеняти за невинним личком, подібним до лику Діви Марії! Глянеш у її блакитні очі, які немовби несміливо прозирають крізь вії, ну геть-чисто тобі невинна Нітуш.[27] Саме на її допомогу я покладаю найбільші надії.

Бегіре так уміє збрехати, немовби наївно, по-дитячому проговорившись, що неможливо не повірити.

Що ж до Ісмет-ханим... Навіщо складати вірші про троянду? Ти сама її чудово знаєш, на неї можна розраховувати в будь-якій авантюрі...

Коротше кажучи, Нермін, між нами з Гомункулусом починається запеклий матч. Про результат гри ти незабаром дізнаєшся.

Сара

XI

Сара — Нермін

Аллах нам у поміч, Нермін. Битва з женоненависником почалась. Мій успіх у ній буде найблискучішою перемогою прекрасної статі над чоловіками. Моліться за мене!

Гомункулус поки що нічого не помітив. І навіть продовжує з нечуваним нахабством нападатися на нас.

Позавчора ми під якимсь приводом запросили його до маєтку. Предметом розмови стала нова плітка, яка збурила містечко: одна дама, дружина досить поважного чиновника з фінансового відомства, кинула чоловіка з двома дітьми й утекла до Стамбула з якимсь безробітним голодранцем.

Дядина добре знала цю жінку, тож була дуже збентежена.

— Я навіть уявити не могла, що така тиха й порядна жінка може утнути таку дурість! — причитала вона.

Хтось із чоловіків наважився зауважити:

— Від дочок Єви всякого можна чекати.

Нахабство Гомункулуса вже починає заражати його товаришів.

Ці слова образили релігійні почуття нашої шановної Ісмет-ханим. Вона обурилась:

— Про жінок ви верзете казна-що, це вже ясно... Але чого ви причепилися до праматері Єви? Хіба не гріх так ображати найчеснішу з дружин пророків?[28]

Чолов’яга виявився не надто розумним, не знайшов, що сказати у відповідь, почав затинатися.

Сміливість і гнів Ісмет-ханим дужчали:

— Ну, кому там відомо, що праматір Єва злигалася ще з кимось, крім праотця Адама? Хай подасть голос!

Гомункулус, скрививши свої бридкі губи в підлій та підступній усмішці, проказав:

— Пані має рацію. Аннали історії не фіксують любовних походеньок праматері Єви... Втім, це було й неможливо... Всім же відомо, яким малолюдним у ті часи був світ. Не з мамонтом же було праматері Єві зраджувати праотця Адама!..

Ісмет-ханим оскаженіла. Але я не дала їй виплеснути емоції. Тихенько відкликала її в куток і розкрила план змови:

— Словами його покласти на лопатки неможливо... Але якщо ви допоможете, невдовзі можна буде помститися за всіх нас.

Таким чином мені вдалося залучити шановну Ісмет-ханим до лав наших союзників. Поки що найважливіша роль у Бегіре. Маленьке бісеня невідступно стежить за Гомункулусом. Мов поліцейський шпик, вона слідкує за ним, повідомляючи мене про те, куди він ходить і що робить.

Вона знайшла привід потоваришувати й частіше бачитися з ним — велосипед.

Бегіре знайшла десь на дровітні, у закутку, старий велосипед. Витягла його й віддала Гомункулусові, щоб той його полагодив.

Вчора я чула їхню розмову. Ледь не померла зо сміху. Гомункулус, сидячи на землі, маленьким насосом накачував колесо велосипеда, заклеював пробиті місця.

Бегіре, що стояла поруч, раптом зітхнула:

— Ох, швидше б вирости...

Гомункулус, не підводячи голови, відказав:

— Куди ти поспішаєш, мала? Не бійся, колись і ти будеш такою, як старші: вирядженою, розфарбованою, розцяцькованою панянкою.

Бегіре сплеснула руками й обурено вигукнула:

— Не доведи Аллах! Я не для того хочу вирости, аби стати манірницею й кривлякою. Я хочу стати спортсменкою й купити собі такий мотоцикл, як у вас.

Гомункулус, так само не підводячи голови, засміявся:

— Ця забаганка минуща, мала. Не бійся... От іще трохи підростеш, і природа своє візьме. Станеш такою самою, як вони.

Мале бісеня ще палкіше кинулося заперечувати:

— Не доведи Аллах! Терпіти їх не можу! Я хочу бути такою, як ви, Зія-бей, — спритною, дужою спортсменкою. От якби явилася мені добра пері[29] й спитала: «На кого в світі ти хотіла б бути схожою?» — чесне слово, я б, не задумуючись, сказала: «На Зію-бея».

Цього разу Гомункулус вже підвів голову й зміряв Бегіре довгим поглядом:

— Дивно. Була б ти старша, подумав би, що кепкуєш. Але ж...

Він на мить задумався, дивлячись у невинні блакитні дитячі оченята. А тоді, знову зайнявшись велосипедом, промовив звичайним тоном:

— Якщо зустрінеш пері й будеш їй загадувати бажання, скажи ще й так: «Я хочу бути схожою на нього, але було б непогано трохи підправити мармизу».

Розповім тобі ще про те, що вчора ввечері придумала мала, аби заманити Гомункулуса до маєтку. Після обіду прибігає до мене Бегіре:

— Сарочко, Гомункулус мотоциклом поїхав до міста. Я спитала, куди він їде, він відповів: «До вчителя». Незабаром він повертатиметься до табору по дорозі по той бік саду. Я поїду кататися на велосипеді. Постережу біля чешме.[30] А ти, як почуєш мотоцикл, приходь туди, гаразд?

Сонце сіло, спустилися сутінки.

Незабаром мала непомітно вислизнула з саду.

Я з Весіме та Ремзі-беєм гуляла в саду.

На сердешного Ремзі-бея, особливо в вечірні години, спадає якась дивна задума. Поки ми з Весіме теревенили про те, про се, він ішов попереду, заглиблений у невеселі думки.

У вечірній тиші десь здалеку долинуло гарчання двигуна. Я перервала Весіме:

— Бегіре ще досі не повернулася. Я починаю хвилюватися за малу. Де можна вештатись так допізна?

— А хіба вона не в садибі?

— Та начебто ні... Десь із годину тому вона поїхала кататися на велосипеді. Десь туди, за сад.

Ти ж знаєш, Весіме — дівчина емоційна; одразу запанікувала, почала здіймати ґвалт.

— Та стривай ти, не зчиняй рейваху! Дякувати Аллахові, місця тут безпечні. Правда ж, Ремзі-бей?

Ремзі-бей кивнув у відповідь.

— Давайте ви йдіть сюди, а я піду по тій дорозі. А може, вона взагалі вже вдома...

Ми побіжно обстежили сад. Мала, звісно, ще не повернулася. Тоді, як ми .і вирішили, Весіме з нареченим пішли низом, а я розвернулася і неквапно попрямувала до чешме. Невдовзі я побачила, як по дорозі, здіймаючи куряву, промчав мотоцикл. Хвилини через три мотор раптом заглух. Я зраділа:

— Бегіре таки захопила неприятеля в полон! — і пришвидшила ходу. Попереду уривчасто гавкав садовий собака.

Незабаром з’явилися й вони. Нермін, треба було бачити, як вони йшли, мала й Гомункулус! Гомункулус вів Бегіре, притримуючи за талію, як ведуть поранених. А Бегіре однією рукою обхопила Гомункулуса за шию, а іншою тягла за собою велосипед. Вся в поросі, спідниця розідрана — шматок теліпається. Обличчя брудне від пилюки, розмазаної зі слізьми. Геть уся тремтить. Мале бісеня так вжилося в роль, що навіть я збентежилась, хоч і знала, що до чого.

— Що трапилось? — питаю.

Бегіре, істерично схлипнувши, кинулася мені на шию.

— Сарочко!.. Сарочко!.. — захлиналася вона, не в змозі більше нічого вимовити.

Гомункулус спокійно пояснив:

— Не хвилюйтеся, все в порядку. Панянку в саду перестрів цей клятий пес... Накинувся на неї, подер спідницю...

Гомункулус показав на спідницю, яку за годину до того я власноруч розпорола по шву. Бегіре, уткнувшися головою мені в груди, потайки стисла мою руку. Вона все ще схлипувала, мабуть, вже від сміху.

Спортсмен вів далі:

— Але мала метикована — миттю залізла на оливу... Коли я наспів, то вона вже сиділа там, хлипала... Слава Аллаху, що я саме проїжджав по цій дорозі.

З глибоким хвилюванням та вдячністю я вхопила Гомункулуса за руку:

— Ви врятували нашу ясочку! Не знаю вже, як вам і дякувати...

У Гомункулуса неймовірно зграбні й гарні руки. Можна сказати, єдине, що в ньому є людського — оці красиві й витончені руки. Можна лише дивуватися, як їх не зіпсувало спортивне життя.

Передавши мені Бегіре, він намірився рушити далі.

— Навіть не думайте! — заявила я йому. — Ви дитину врятували, то хіба ж її родина відпустить вас, не подякувавши?

— Ви жартуєте, Саро-ханим... До того ж ви знаєте, я терпіти не можу цих церемоній... Ненароком врятував дівчисько від собаки, і тут — на тобі! Зустрінуть тебе з помпою, мов героя чи тріумфатора... Почнуть дякувати... Господи, як же це смішно! Відпустіть мене, я вас прошу... Я маю повернутися до табору.

Не чекаючи відповіді, він стрибнув у сідло мотоцикла і зник у темряві.

Тут схаменулася Бегіре:

— Capo, як же так?! Увесь спектакль — намарно!

Я засміялася:

— Нічого страшного... Я навмисно не стала його відмовляти... Так навіть краще...

— Навіть краще? Тобто як це?

— Трохи згодом зрозумієш... Ти чудово зіграла, мала. Я сподіваюся, що з тебе таки будуть люди. Ну, розкажи, як же все було?

— Та як... Усе просто. Почувши гуркіт мотоцикла, я швиденько вивалялася в пилюці... Напхала в кишені та за пазуху каміння, вилізла на дерево. А там якраз гуляв собака дядька Хасана. Я стала в нього жбурляти камінням і кричати... А тут якраз і Гомункулус наспів... Я розревлася та й давай його кликати на допомогу.

З-за повороту з’явилися дві тіні. Це були Весіме й Ремзі-бей. Вони пройшли низом, дитини не знайшли й у паніці поспішили сюди.

Я стиха проказала до Бегіре:

— Ану як ти там щойно робила? Поплач, поний...

Побачивши Бегіре, вони й собі зітхнули на повні груди. Весіме, вхопивши сестру в обійми, розплакалася. Та коротко розповіла про свою пригоду.

— От бачиш, Весіме, — сказав Ремзі-бей. — Хіба я не правий був, коли казав, що не треба зчиняти рейвах?

Моя сердешна простодушна кузина все ще проливала гіркі сльози, стискаючи Бегіре в обіймах.

Ремзі-бей повернувся до мене:

— Знаєте, Саро-ханим... Цього вечора ми з Весіме вперше посварилися. Вона хотіла бігти в садибу й піднімати всіх на ноги. А я казав, що не треба марно хвилювати маму з татом. А вона мені й каже: «Якби це була ваша сестра, ви б так не казали!» Уявіть!

Весіме нервово відказала:

— Еге ж, а якщо я зараз розповім, що ти мені наговорив?!

— Чи не зарано так докоряти одне одному? Через якихось два тижні у вас весілля! — спробувала я загладити суперечку. — Ми маємо дякувати Гомункулусу, — повела я далі. — Він зі скромності посоромився до нас завітати. Ми зробимо візит до табору.

— Непогана ідея, — сказала Весіме. — Завтра по обіді...

Я не погодилась:

— Ні-ні... Краще піти сьогодні ввечері... До того ж ось-ось зійде місяць... Запряжемо великий екіпаж, правильно, Ремзі-бею?

Дядьків зять, звісно ж, миттю погодився. Тамуючи радість, відказав:

— Так, авжеж... Не годиться лишати це на завтра. Але якщо ти дуже втомилася, Весіме, то можеш залишитись. Як ти?

Я знову висловила незгоду:

— Ні-ні... Весіме перша повинна подякувати за те, що врятували її сестру... Ще візьмемо з собою Ісмет-ханим та Хандан. Згода?

Повернувшись до садиби, ми розповіли про пригоду дядькові й дядині. Боячись приїхати зовсім пізно, вечері чекати не стали. Поки запрягали екіпаж, ми нашвидкуруч перекусили прямо перед кухнею, за широким садовим столом.

Всі зробили по маленькому букету, нарвавши перших-ліпших квітів.

Коли екіпаж вирушав від садиби, зійшов місяць. Цього вечора було свіжо, пахло осінню. Їхали десь із півгодини, потім стали біля підніжжя невеличкого пагорба. До табору треба було дертися вгору по звивистій стежці.

Ми не пройшли ще й півдороги, а наші друзі-спортсмени вже довідалися про наш приїзд. Зі здивованими й радісними вигуками вони кинулися з пагорба вниз, нам назустріч. Як на стадіоні, вони стали вигукувати на нашу честь кричалки; журилися, що не знали про наш візит заздалегідь, інакше б розвісили обабіч дороги ліхтарі і влаштували б урочисту зустріч.

Коли піднімались по схилу вгору, шановна наша Ісмет-ханим мала необачність обмовитись, що в неї підкошуються ноги. Спортсмени збіглися до неї, взявши одне одного за зап’ястя, зробили своєрідні ноші, посадили її на них, хоч вона й репетувала, і понесли до табору, як якусь стародавню повелительку.

Всі наші друзі-спортсмени надзвичайно зраділи нашому несподіваному візитові. Всі, окрім Гомункулуса. Я навіть можу сказати, що він був дещо збентежений. Коли стали роздавати букети, він навіть обурився, отримуючи свій:

— Дякую, але складається враження, що ви глузуєте.

Ми провели в таборі більше трьох годин. Як спортсмени нас пригощали! Один із них,,аби пригостити нас уславленим виноградом, з’їздив на велосипеді до виноградника, що в годині їзди звідти.

Гомункулус, як завжди, спочатку трохи розпустив теревені, а потім усамітнився в темному кутку. Вдаючи, що прогулююсь, я, наче ненароком, підійшла до нього. Він настільки поринув у себе, що попервах навіть мене не помітив. Сидів, не зводячи погляду з маленького букета, який був у нього в руках. Моє серце раптом часто забилося. Я впізнала свої квіти в руках у Гомункулуса. А що як це дається взнаки мій перший наступ на женоненависника? Спортсмен, щойно побачив мене, неначе зробив спробу сховати букет, і це подвоїло мої надії.

— Ви, я дивлюсь, не лише місячним сяйвом захоплюєтесь, а й квітами теж, га, Зія-бей? — спитала я. — Вочевидь, ви на себе наговорюєте, коли стверджуєте, що нічого не тямите в красі.

Він підвівся й відказав трохи іронічно:

— Може бути, панянко. Всі ми люди, у кожного з нас є тисяча безглуздих слабкостей. Мені дуже сподобався ваш букет, він, як на мене, дуже вишуканий. Спальні в мене нема, то я його просто почеплю собі на розкладачку.

— Це таке щастя для мене, Зія-бей!

— Ви знаєте, я ж зі спортивного клубу «Срібний лук». Ви підібрали квіти саме тих кольорів, які прикрашають форму нашого клубу... Як же не дивуватися такому вишуканому смаку?

Ти можеш собі уявити, Нермін, як я отетеріла, як я розсердилась! Але виду не подала.

— Мушу зізнатися, я не мала уявлення про кольори вашого клубу, Зія-бей... Втім, я дуже рада що зуміла вам догодити, хоч би і волею випадку... Я, на жаль, слабко розбираюся в наших спортивних клубах. Мене оточують нікчеми, які ні в чому, крім танців, не тямлять. А мене, насправді, це дуже цікавить, Зія-бей. То, може, ви б трохи розповіли мені? Хочете — можемо пройтися... Так нам і не заважатимуть, та й я роздивлюсь, що тут є довкола... Знаєте, Зія-бей, я так люблю нові місця! Дивіться, ось тут, за деревами, ніби якась долина...

Щоб не дати Гомункулусові можливості заперечити, відхилити мою пропозицію, я, не припиняючи щебетати, рушила вперед. Він, хоч-не-хоч, мусив іти за мною. Я трохи пройшла й зупинилася. Повернула обличчя до місячного сяйва. Я відчувала, що в цю мить моя краса зачаровує. Але він не зволив навіть глянути в мій бік.

— Забуте Аллахом пустирище, самі колючки та каміння, — ледь чутно проказав Гомункулус. — Намучитесь лише... Ще сукню порвете.

Я зі сміхом стояла на своєму:

— Ну то й що з того, Зія-бей? До того ж, я ваша гостя, і ви маєте виконувати мої забаганки.

Гомункулусові нічого не залишалося, як іти за мною. Але всі мої маневри, аби іти поруч, він залишав безрезультатними, і тримався за чотири-п’ять кроків позаду мене. А я раз по раз зупинялася під приводом того, що хочу щось спитати.

— А на протилежному схилі ніби щось світиться. Це село? А куди веде ця стежка?

За спортивний клуб ми обидвоє забули. Гомункулуса полишила його балакучість; суворий і задумливий, він уривчасто відповідав на мої питання.

Ми підійшли до галявини, густо порослої вересом. Гомункулус зупинився:

— Все, далі не підемо. Я вас запевняю, що там немає нічого цікавого для такої панянки, як ви. Урвище, а внизу — темна мертва долина.

Я подумки відзначила оце «для такої панянки, як ви», і стала наполягати. Тепер Гомункулус пішов попереду. Він розчищав для мене дорогу, притримуючи дужими руками гілки, ламаючи колючий чагарник. Ми підійшли до краю глибокого урвища. Гомункулус переможно-іронічно посміхнувся:

— Якщо хочете йти далі — воля ваша...

Гомункулус дуже влучно описав ці місця. Запаморочливо прямовисна скеля, темна й дика долина... Навпроти — низка пагорбів зі сліпучо-білими від місячного сяйва вершинами... Але нижче в долину сяйво тьмянішає, згущається темрява... В долині між горами невпинно дмуть вітри. Оливкові гілки, ледь помітно переливаючись у темряві тьмяним сріблом, озиваються якимось диким завиванням...

Я підійшла до самісінького краю урвища й зазирнула в темну ущелину. Втім, не відвернулася повністю, а стала так, аби Гомункулус міг бачити мій профіль у місячному сяйві... Єство моє в цю мить ніби роздвоїлося...

Одна я зі сторони, мов чужими очима, споглядала запаморочливу красу мене іншої. Моє захоплення власною вродою ще ніколи не набувало такої хворобливої сили.

Тіло Сари доводило до божевілля її дух. Як же прикро, що цій вроді відміряно так мало, ще якихось кілька років! Ти знаєш, як мене часом спустошує думка про те, що я постарію, і краса моя зів’яне. Цей клятий страх знов і знов прокидається, краючи мені серце й застилаючи очі слізьми.

Я краєм ока поглянула на Гомункулуса. Для нього я становила не більший інтерес, ніж два уламки скелі, що стриміли одне поруч з одним біля стежки. Він обстругував складаним ножиком якусь палицю й тихенько насвистував. Це  чудовисько навіть не глянуло в мій бік, Нермін!

В цю мить я, здається, втратила надію зчарувати цього бездушного неотесу.

Гомункулус помітив, що я повернула голову, і завів своєї:

— Може, повернемось, га, Ісмет-ханим? Чи то пак, Саро-ханим? Ви ж бачите: краєвид не міняється... Тут, мабуть, все залишиться таким самим до кінця світу... Отже, ми можемо прийти сюди знову, коли вам тільки буде завгодно... Наприклад, років через тридцять...

Цілком можливо, що це базікало розводилося просто так, аби не мовчати. Але мені здалося, що він розгадав мої потаємні думки, приховані страхи, і глузує з мене.

Він вів далі у такому ж тоні:

— Але ж ви фізкультури не любите, до спорту ставитесь зневажливо, тож до того часу станете немічною бабцею... Куди там вам вже буде ходити по цих крутих стежках із вашим ревматизмом...

На тому місці, де щойно, мов висічена з мармуру, височіла Сара, переді мною раптом постала зморшкувата недужна бабця. Було очевидно: він бере мене на глум із цією старістю. Власне, хіба не для посміху він, начебто ненароком, назвав мене Ісмет-ханим?

При цих словах моє обурення та ненависть до цієї людини досягли такої сили, що я б, напевно, зіпхнула його в урвище, якби подужала.

Я вирішила перейти в наступ відкритіше. А тут саме й очі повні сліз.

— Зія-бей, — звернулась я до нього, — мені щось в око попало... Мабуть, мошка. Ріже — несила терпіти. Ви не могли б подивитися?

Я з усмішкою наблизилась до нього. Підставила йому своє мокре від сліз обличчя — немов для поцілунку. Гомункулус на крок відступив, руки в кишенях, став незграбно викручуватися:

— Та нічого там страшного нема... Одним пальцем натисніть на повіку, а іншим проведіть, мов праскою. Дасть Бог, воно й вийде...

Я занила, немов хвора дитина:

— Ну подивіться, я дуже вас прошу! Страшенно болить!

— Гаразд. Але що ж я тут, у темряві, побачу?

— А у вас у кишені був електричний ліхтарик...

— Ні, ні, ви що! Ще зовсім осліпнете! Потерпіть, будь ласка... Ви ж самі казали, що ви дівчина затята...

Ти уявляєш собі, яка боротьба, Нермін? Я вже практично безсоромно тягну його, аби він мені зазирнув в обличчя, в очі. А що поробиш, Нермін? На війні як на війні.

Він з напівіронічним виглядом став переді мною. Я розвернулася обличчям до місячного сяйва. Він, мовби не наважуючись торкнутися моєї мокрої щоки, мізинцем підняв мені повіку. Ми зустрілися очима. Ми з ним уперше так зблизька дивилися одне на одного.

Я ніби відчула, що у Гомункулуса теж тремтять повіки.

Втім, він тим самим іронічним тоном промовив:

— Нічого не видно. Якби вам в око, не доведи Господи, хоч і верблюд вскочив — при цьому світлі нічого не побачиш...

Я знову попросила його, щоб він присвітив ліхтариком. Скривившися, він витягнув ліву руку з кишені. Вона була замотана хусткою. Гомункулус ніяк не міг намацати кнопку, якою вмикається ліхтарик.

— Що у вас із рукою? — спитала я.

— Так, дрібниця. Щойно трохи порізався, коли стругав палицю... Невеличка подряпина... У нас тут це звична річ.

Коли спалахнуло світло ліхтарика, я побачила: через цю, як він сказав, дрібницю, хустка просякла кров’ю.

— Вибачте, Зія-бей! — вигукнула я. — Ваше поранення серйозніше за моє! В мене, власне, око вже не так болить... Тепер я вас лікуватиму.

Гомункулус кивнув головою з такими виглядом, мовляв, все одно ж вона не відчепиться. Трохи покомизившись, простяг-таки руку. «Невеличка подряпина» виявилася довгим порізом через усю долоню, який мене б поклав у ліжко на кілька днів.

З перебільшеним співчуттям я розірвала хустку, стала обережно перев’язувати рану.

В поведінці Гомункулуса наче щось почало змінюватися.

— Ви розповідаєте про те, яка ви холоднокровна та незворушна дівчина... А між тим ви достоту мов дитина... Поглянути на вас — таке враження, що ви виходжуєте смертельно пораненого. Але хіба ж там щось серйозне? Тут таке трапляється часто й густо.

Він, за своєю звичкою, глузував, але в його голосі тепер ледь чутно лунали смуток і ніжність.

Ми, не поспішаючи, повернулися до табору. Він попросив мене нікому не казати про цей дріб’язковий інцидент.

Розповім тобі ще про одну надзвичайну подію на нашому фронті, Нермін. Коли нам прийшов час вертатися, Гомункулус вивів свій мотоцикл. Скільки його не просили не турбуватися, він все одно провів нас до самісінької садиби. Звичайно, я не могла з цього не скористатися: взяла з нього слово, що наступного дня він відвідає нас.

Ісмет-ханим, яка зі сторони дивилася на те, як ми прощаємось, з висоти свого досвіду прокоментувала:

— Бичок пробує наживку. Я думаю, Capo, що перемога буде на нашому боці.

Сара

XII

Сара — Аднану-паші

Мій коханий татусю-пашусю,

Вже дев’ятнадцять днів від тебе немає листа. Я божеволію від хвилювання. Вчора я їздила в місто, аби телеграмою спитати про ваше здоров’я. І уяви собі: знаходжу на пошті твого листа, який щойно надійшов, але ще не потрапив до листоноші! Тобі треба було бути там у цю хвилину — ти б зрозумів, наскільки Сара любить тебе і маму. Від радості я і плакала, і сміялася. Я не могла стриматися, пустувала, мов мале дитя, перед чужими людьми — співробітниками пошти. І сонце, здавалося, спалахнуло яскравіше, і світ став кращим.

Тату, ти вирішив-таки відправити маму... «Зручніше було б, аби вона цього року залишилась, — пишеш ти. — Але ж я про тебе дбаю, Саро». Я, звичайно, вчинила дуже по-дитячому. Пробач мені. Не треба було тобі розповідати, що я почуваюся самотньою. Треба було, як роблять мої подружки,,написати, що мені весело, що я зовсім не згадую про своїх рідних. Може, тоді ти б залишив маму і не так би сумував на чужині. Але що вдієш, татусю-пашусю, якщо я не вмію лукавити?

Ти пишеш, мама десь через два тижні вирушає в путь разом із майором Керім-беєм... Ти постійно згадуєш Керім-бея. Чи не той це Керім-бей, який разом зі своїм батьком Джеватом-пашою їздив до нас на віллу в Бейлербеї?[31] Я щось таке пригадую...

Я тоді ще була зовсім малою. А він був хлопцем вісімнадцяти-двадцяти років, випускником військового училища. Судячи з твоїх листів, цей Керім-бей став просто надзвичайною людиною, ледь не казковим героєм. Ти пишеш, що в нього чисті помисли, сам він вродливий і, очевидно, має блискуче майбутнє... Батько залишив йому чималі статки. Зараз цей молодий штабний офіцер направляється в Європу, але десь місяців зо два пробуде в Стамбулі...

«Цей мій колега, якого я високо ціную й люблю, в Стамбулі зупиниться у нас. Я впевнений, що ви проявите належну повагу й гостинність», — пишеш ти.

Татусю-пашусю, ти не вмієш лукавити, так само як і я. Ти так часто згадуєш про Керім-бея, що я зрозуміла: ти всерйоз задумав мене за нього віддати. Я послухаюсь твого наказу й прийму Керім-бея дуже гостинно. Але не думаю, що стану його дружиною. Як я вже писала, я трохи пригадую цього молодого чоловіка. Він справді дуже вродливий і розумний... Але мені не до вподоби ні така врода, ні такий склад розуму. Ти ж знаєш, я дівчина проста й невибаглива. Ліпше я залишуся біля вас, більше мені нічого не треба. І т. ін.

Сара

XIII

Сара — Нермін

Вже два тижні не можу знайти часу, щоб написати тобі, Нермін! Напевно, ти цю мовчанку драматизуєш, думаєш собі: «Таки вона поступилася цьому Гомункулусу! Як нація, чия армія зазнала поразки, соромиться робити офіційні заяви, так і вона, напевно, соромиться мені писати». Яка наївність! Ти ще не знаєш Сару! Не пройде й місяця, як я завдам чудовиську такої поразки, яку в газетах прийнято називати «повним розгромом», і з тріумфом повернуся до Стамбула. Власне кажучи, в кінці цього місяця мушу-таки нарешті повернутися в Стамбул. Десь тижнів через три мама приїде з Ерзурума.

Ага, ось що я тобі хотіла розповісти! Пам’ятаєш, коли ми жили на віллі в Бейлербеї, я фліртувала з таким собі Керімом? Такий повновидий хлопець з біло-рум’яними, мов яблука з Амасьї,[32] щічками. Він, бідолашний, на заняттях замість конспектів писав мені довжелезні листи, і його залишили на другий рік. Так ось, цього самого Керім-бея — тепер блискучого штабного офіцера, майора — якимось чином звела доля в Ерзурумі з моїм батьком. Він мене посватав, вони там про все домовились. Зараз він разом з моєю мамою їде до Стамбула, гостюватиме в нас. Очевидно, цієї зими на нас чекають кілька веселих місяців.

Я десь років півтора тому несподівано здибалася з Керім-беєм на Таксімі.[33] Очевидно, він все ще був під враженням від тієї пригоди, бо його щоки, точніше, яблука, то блідли, то вкривалися рум’янцем. Він раз по раз затинався. Ми з ним поспілкувалися хвилин десять прямо там, стоячи на площі. Я розпитала в нього про дружину, про дітей. Він розповів, що років сім-вісім тому одружився, але через дев’ять місяців дружина померла від тифу. Звісно, про те саме він розпитував і мене. Коди почув, що я ще не була замужем, він мало не знепритомнів. У майора миттю визрів план одруження. Якби ми ще п’ять хвилин побесідували, то, мабуть, прямо там і почали б торгуватися. Але я, вигадавши якийсь привід, негайно попрощалася.

Людину не змінюють ні роки, ні освіта, Нермін.

Ми як були тоді легковажними, божевільними дівчиськами, так ними й залишились, а Керім-бей залишився таким самим цнотливим та запальним курсантом, як і тоді.

Менше з тим, у нас ще буде вдосталь часу поговорити про Керім-бея. Повернімося до Гомункулуса.

Перш за все відзвітуюся, чому пропустила вже кілька поштових днів, так і не відправивши тобі листа. Завтра весілля Весіме. З одного боку, через передвесільні клопоти, з іншого — через перипетії нашої війни з Гомункулусом, я не мала навіть вільних півгодинки, аби сісти й написати тобі листа, Нермін.

Всі приготування завершено. Завтра весілля. Напевно, буде весело, побачимо багато надзвичайного.

Я тобі вже писала: тут, як і скрізь, точиться невпинна боротьба між старим і новим життям. Повсякчас виникають сутички між літніми й молоддю. В залежності від обставин, інколи перемагають прихильники старого, а інколи — причому частіше — прихильники нового. Завтра весілля — день перемир’я, коли всі мають розважатися, всім має бути добре.

Ось дядько з дядиною й вигадали спосіб догодити обом сторонам: вдень буде традиційна турецька церемонія для літніх гостей та місцевої знаті. Весіме, як у старі часи, вдягне весільне вбрання, фату. Її введуть у дім нареченого, підпережуть червоним поясом, кидатимуть гроші, читатимуть молитви... Ще бозна-що... Коротко кажучи, на нас чекає пафосна історична комедія... У нас навіть була ідея під час цієї частини весілля вбратися селянами.

Але ввечері, коли офіційні гості пороз’їжджаються, настане наша черга. Вся наступна програма вже буде на європейський кшталт... І одному Аллахові відомо, що буде діятися до ранку...

Дядько з дядиною спробували втрутитися і в цю частину програми.

— Ні, ні, ні! Це вже ви нам залиште, — відказали ми.

Так, завтра у Весіме та Ремзі-бея визначний день... Закохані нарешті об’єднаються...

Весіме в наївному захопленні, мов дитина, що усміхається янголам уві сні... Ремзі-бей, звісно, теж задоволений. З цих вуст, які сім-вісім тижнів тому біля криниці заявляли: «Якби не було на світі дівчини на ім’я Весіме, я б не знав, що таке кохання», ні на хвилю не сходить усмішка. Але що це за усмішка...

Я тишком-нишком за ним спостерігаю. Коли ми залишаємось наодинці, він розслабляється, мов актор, який щойно дограв важкий спектакль.

Після того дощового дня я з Ремзі-беєм тримаюся дуже офіційно, тож він не наважується отиратися біля мене, як раніше. Навіть не насмілюється глянути мені в обличчя.

Цього ранку я за чимось зайшла до пральні, а там на дерев’яному ослінчику, мов хвора дитина, спершися лобом на край прасувальної дошки, сидить Ремзі-бей.

Почувши мої кроки, він миттю схопився. Чоло, яким спирався на дошку, — червоне, а обличчя — бліде-бліде.

Зі збентеженою усмішкою промовив:

— Щось я стомився. Мало не задрімав, Саро-ханим.

І похитуючись, мов п’яний, вийшов з пральні.

Ось так, Нермін. Бідолашний Ремзі-бей на людях радісний і щасливий. А як залишиться зі мною наодинці — його Кидає то в жар, то в холод. Мені не те щоб його не шкода, але ж він сам цього захотів.

Ну а тепер повернімося до Гомункулуса...

Я бачуся з женоненависником мало не щодня. Мої союзниці надають мені неоціненну допомогу. Особливо мала Бегіре вдається до таких витончених хитрощів... Коли війна скінчиться, це мале бісеня треба буде від імені тріумфального жіноцтва нагородити почесною медаллю...

Разом із тим, хочу тобі повідомити, що кількість наших союзниць вже збільшилася до дев’яти. Деякі з дівчат звернули увагу на те, що я постійно ошиваюся біля Гомункулуса. Частина з них упевнена, що в мене прокинулись якісь почуття до нього... Ну і хай собі так вважають... Невдовзі все розкриється, вони дізнаються правду...

Але ті, хто має хоч якусь клепку, навіть не припускають такої можливості. «Не інакше як Сара щось задумала», — міркують вони. Щоб вони не базікали зайвого, найліпше, що можна зробити, — це відверто розповісти їм усе й залучити їх до лав наших союзників, правда ж?

Тепер усі з нетерпінням чекають на продовження цієї комедії.

Як я тобі вже писала, я змінила тактику щодо женоненависника. Спочатку я думала причарувати Гомункулуса легким кокетством. Щоправда, це й зараз ще можливо зробити. Хай чоловіче серце буде хоч із граніту, наша прекрасна стать знайде спосіб його розтопити або підточити. Але на це потрібен час... А в мене вже залишилося щонайбільше тижнів зо три. Тому я відкрито переходжу в наступ. Вдаю, що закохалася в Гомункулуса.

Я щодня знаходжу якийсь привід, аби побачитися з ним. Інколи цей привід виглядає настільки по-дитячому, що Гомункулус і сам розуміє, що це ніщо інше, як хитрощі.

Він, як і раніше, нахабний і агресивний, але час від часу впадає в задуму.

Від союзниць я отримую дуже обнадійливі донесення. Позавчора він спілкувався з Хандан. І раптом візьми та й спитай:

— А у Сари-ханим все гаразд з очима?

Хандан розгубилася. А він сміється:

— Ну, я не знаю... Ваша подружка інколи наче аж із задоволенням дивиться на таку бридоту... Вона, мабуть, сприймає кольори та обриси якось не так, як я!

Вочевидь, під «бридотою» Гомункулус мав на увазі себе, правда ж, Нермін?

Хандан теж це зметикувала, стала розповідати, що я взагалі дівчина дуже дивакувата, і мені іноді бувають до вподоби страшенні потвори.

— Ця панянка хвора, — промовив Гомункулус і задумався, дивлячись вдалечінь.

А від Ісмет-ханим надійшла така реляція. Ось яка бесіда відбулася між ними:

— Сара вже декілька років хворіє.

Гомункулус:

— А наче така собі дівчина, нівроку... Ну що ж, як хворіє, то хай сходить до лікаря.

— Це скоріш за все щось нервове. Сердешна дівчина кілька років тому зазнала тяжких страждань... Тепер ображена на весь світ...

— Бажаю їй одужання. Така людська доля.

— Рана загоїлася, але шрам залишився. Ви людина щиросерда, я можу сказати вам правду... Сара була закохана...

— Знову мелодрама...

— Для сильної людини, як от ви, кохання, може, й мелодрама. Але ж вона — чутлива й слабка дівчина.

— Ну то треба було виходити заміж. Сара-ханим не сказати б, що негарна. Навіть, як це не дивно, сучасним чоловікам переважно більше подобаються такі дівчата, аніж здорові й дебелі. Отже, Сарі-ханим ніщо не заважало вийти заміж за свого обранця.

— Її батько навіть слухати про це не схотів...

— А що, женишок був зовсім убогий?

— Та ні... Араб. Тільки не такий, як бувають оці світлошкірі араби, ні... Чорний, мов антрацит, буквально негр... Сара, через те, що не вийшла за нього заміж, образилась на весь білий світ. Вирішила ніколи не одружуватися... Завжди носить на шиї медальйон з його портретом... Втім, вона ж іще молода. Може, забуде його... А можливо, вже й забула.

Гомункулус розреготався. Але Ісмет-ханим каже, що цей сміх вийшов якимсь надто нервовим.

— В мене вже не залишилось сумнівів, Capo, — сказала вона мені. — Він на гачку. Бичок пручається, але марно.

Але найдошкульнішого удару по Гомункулусу завдала мала Бегіре. Розповім тобі, як це було. Як у нас із союзницями було домовлено ввечері попереднього дня, Ісмет-ханим на лаві біля хвіртки заговорювала зуби Гомункулусу. Бегіре стала ходити садом, погойдуючи в руках невеличкий медальйон та питаючи у всіх, хто їй траплявся:

— Ви Сару не бачили?

Ісмет-ханим підізвала малу до себе.

— А навіщо тобі Сара?

Мале бісеня з простодушним виглядом відповідає:

— Я знайшла біля хвіртки оцей медальйон... Здається, я бачила такий у Сари на шиї... От і хотіла спитати, чи це, бува, не її.

Ісмет-ханим взяла медальйон, роздивилася.

— Так, це її. Ну ти біжи, гуляй. Як її побачу — віддам.

Мала безтурботно майнула геть, а Ісмет-ханим із загадковою усмішкою промовила:

— Дивний збіг. Як це Сара примудрилася його загубити? Це ж медальйон із фотографією її коханого араба... Однаково я вам розкрила таємницю сердешної дівчини, то вже й покажу, який він був.

Зажурена Ісмет-ханим розкрила медальйон і раптом скрикнула.

Ми, Нермін, ще звечора вирізали зі спортивного журналу обличчя Гомункулуса і вклеїли його в медальйон.

Шановна наша Ісмет-ханим мовби від хвилювання випустила медальйон із рук на землю, в пилюку.

Звісно, Гомункулус нахилився його підняти, а що з ним сталося, коли він побачив свою фотокартку, я розповім тобі словами самої Ісмет-ханим:

— Гомункулус, коли побачив своє зображення, то наче остовпів. То почервоніє, то зблідне. Потім глибоко вдихнув, немовби йому поцілили в самісіньке серце, здригнувся і рвучко підвівся. Я ніколи не бачила його таким збентеженим. Але він миттю опанував себе. Долаючи тремтіння голосу, розреготався:

— Що це за кумедія, шановна пані?

Тоді я звернулася до нього, мов турботлива мати:

— Зія-бей, мені дуже прикро. Вам не слід було цього показувати. Але вже що сталося, те сталося...

Затинаючись, ніби переборюючи себе, я вела далі:

— Але і я теж не винувата... Звідки я могла знати? Чесно вам сказати... Ну, були у мене якісь здогадки... Але щоб настільки...

Вдаючи, що стримуюся, аби не бовкнути зайвого, я очікувала його запитань, щоб продовжити розмову, але він був незворушний і бездушний, мов скеля. Може, він помирав від бажання вивідати ще щось. Але нічого не казав, і зрозуміло було, що й не скаже.

Тому я з тією самою материнською турботою в голосі повела далі:

‘ — Так, Зія-бей... Я бачила, що ця дивакувата дівчина до вас небайдужа. Вона нікого довкола не помічає. Раз по раз шукає привід, аби зустрітися з вами...

І далі в тому самому дусі. Гомункулус слухав мене, похиливши голову, не зронивши жодного слова.

— Це просто нещастя якесь, Зія-бей!.. Втім, інколи те, що спочатку видається нещастям, потім обертається щастям... Я сама багато разів була цьому свідком... А ви як гадаєте, га, Зія-бей?

Тут Гомункулус повагом підвівся.

— Це все, пані, дитячі забавки, в яких я нічогісінько не тямлю. Панянка не в собі, це зрозуміло... Спочатку араб, потім фотографія Гомункулуса... Але дозвольте зауважити, що її божевілля заразне... Вибачте, але ви теж трохи підхопили... Перепрошую, мушу йти.

Гомункулус попрощався зі мною, вийшов надвір і повільно пішов геть. Яку розгубленість, яку втому видавала його хода! Якби ти лишень побачила цю ходу, Capo, ти б оцінила те враження, яке на нього справили мої слова...

Але Гомункулус не встиг далеко відійти. Я подала таємний знак Бегіре, та вхопила свій велосипед і чкурнула на вулицю.

На цьому оповідь Ісмет-ханим закінчується.

Коли я казала, що невдовзі він плазуватиме біля моїх ніг, то не помилялася, правда ж, Нермін? Так; невдовзі жіноцтво помститься за себе! Хто знає, може, навіть завтра ввечері...

Якби ти знала, як мені не терпиться, Нермін!.. Гомункулус неодмінно запропонує мені вийти за нього заміж. Я тріумфально розсміюся, і ця перемога стане найціннішим спогадом у моєму житті... І т. ін.

Сара

XIV

Сара — Нермін

Нермінчику,

Втомлена весіллям, я три дні прохворіла. Три дні пролежала в ліжку. Тому й не змогла відписати тобі. Ти мені, звісно, вибачиш.

Натомість я тобі повідомлю дуже радісну новину. Днів за десять я, нарешті, буду в Стамбулі.

Весіме та Ремзі-бей вже чотири дні, як одружені, тож немає причин сидіти тут далі. Навіть, чесно кажучи, мені совість велить якомога швидше виїхати до Стамбула. Але що поробиш: менше ніж за тиждень я свої справи скінчити не встигну.

Одразу розповім тобі про причину, яка змушує мене тікати звідси: Ремзі-бей нещасливий. Якби на світі не було дівчини на ім’я Весіме, то цей молодий чоловік не знав би, що таке кохання, чи не так? Судячи з цього, в день, коли Весіме стала його дружиною, він мав би померти від щастя.

Я бачила весілля на власні очі. Ремзі-бей насправді помирав. Шкода тільки, що не від щастя.

Дядьків зять у той день виглядав зовсім не як молодий чоловік, що одружується зі своєю коханою дівчиною. Це був бідаха, вбраний у чорне, мов на похорон. Пополотнілий, блідіший від білої троянди, що стирчала у нього в петлиці. Коли вітали молодят, я теж підійшла потиснути йому руку. То була немовби рука хворого на пропасницю: гарячкова, тремтлива. Це настільки впадало в око, що навіть його брат, якому байдуже до всього, крім полювання на качок, — і той поцікавився:

— Що трапилось, Ремзі? Ти якийсь сам не свій.

Дядьків зять, мовби засоромившись своєї слабкості, рвучко підвів голову, і, розтягуючи в усмішку безкровні губи, промовив:

— Надмірне щастя виснажує людину так само, як туга чи безнадія.

Так, у сердешного Ремзі-бея того дня був такий вигляд, ніби він щойно з похорону близької людини. Зібравши всю скорботу в очах, він подивився на мене глибоким поглядом. Я відчула, що коли щось промовлю, то він розплачеться, мов дитина.

Ти знаєш, яка я м’якосерда, Нермін... У мене в самої серце краялося. Я знала, що в цьому нещасті винна лише його необережність, лише’його дурна пиха. Я впевнена, що моєї великої провини тут немає. Але ж кажу тобі, я добросерда. Не можу бачити, як поруч зі мною страждає людина. Якби я знала, що він, бідолашний, так мучитиметься, то відмовилася б від цієї маленької помсти.

Що ж до Весіме, то вона теж бачить, що з чоловіком щось негаразд, це її засмучує, але справжньої причини вона не розуміє.

— Бідолашний Ремзі захворів... І як же невчасно! — каже вона.

Ти розумієш, Нермін? Щоб молодята були щасливі, я мушу неодмінно поїхати звідси. Мені не можна залишатися з ними, бо поки Ремзі-бей бачитиме мене, він не одужає.

Для щастя моєї любої Весіме я готова не тільки повернутися до Стамбула, але навіть переселитися кудись у глухе село. Але що поробиш — як уже було сказано, я ще не закінчила своїх справ. Підлий Гомункулус уже не чинить збройного опору, але ще пручається, немовби морське чудовисько, що потрапило в сіті. Крім того, стільки вже зроблено і так мало залишилось, Нермін!..

Розповім усе по порядку.

Про програму весілля я тобі вже писала. Вдень взяли шлюб за турецькою традицією. Читали молитви, пили шербет.

Поприходили всі старі й статечні люди міста. Весіме розцяцькували, надягли фату. Ми вбралися в закритий одяг, закуталися в напинала.

В будинку, що наповнився пахощами трояндової води та амбри, була така духовна атмосфера, що мені здалося, ніби я в будинку небіжчика, в Хіджазі[34] або в раю. Таке враження, що на церемонію разом із дідусями й бабусями містечка завітали й янголи небесні. Коли стемніло, прихильники традицій закінчили трапезу й порозходилися з молитвами та релігійними співами. Це була перша дія. Тепер перейдімо до другої дії, яка почалася вже вночі... Декорації повністю змінилися; янголів, що махали крильцями серед пахощів амбри та трояндової води, здув вихор джаз-банду.

День був похмурий. Раз по раз дув пронизливий осінній вітер, на обрії збиралися чорні хмари.

Ми страшенно боялися, що вечірку буде зіпсовано. Але під вечір вітер вщух, почалася справжня літня ніч, тиха й тепла.

Я подумала: «Можливо, світанок цієї чудової ночі стане свідком поразки женоненависника». Дядько з дядиною та старші гості були зовсім знесилені важким днем. Частина з них рано розійшлися по своїх покоях, а частина, хоч і вештались туди-сюди, але радше як привиди, як мара... Якби ми на їхніх очах стали підпалювати садибу, то в них навіть не знайшлося б сил протестувати. Таким чином, ми були повністю полишені самі на себе.

На вечірці було понад п’ятдесят чоловік — і хлопців, і дівчат. Майже всі дерева в саду були прикрашені ліхтариками.

Я була постійно зайнята Гомункулусом, тож не могла уважно стежити за всім. А довкола було на що подивитися. Таке коїлось, такі закручувалися пригоди!..

Ця ніч, щаслива для Весіме й Ремзі-бея, принесла щастя ще шістьом. Тобто троє хлопців та троє дівчат познайомились, сподобались одне одному й заручилися.

Одна з трьох пар, власне, вже кохали одне одного, але через нестатки ніяк не наважувалися офіційно заручитися. Але ніч була чудова, гості сп’яніли від вина, музики й танців і втратили здатність раціонально мислити. Нерви глухо, приємно бриніли, мов напнуті струни кинутої на пронизливому вітрі гітари. В такі хвилини життя здається таким прекрасним і легким... Здається, одним знаком, одним поглядом можна наказати зірці впасти з неба під ноги — варто лишень захотіти... Коли все так просто, то здається загадкою, як деякі люди можуть бути нещасними. В таку мить людина на що тільки не відважиться, Нермін!

Під впливом цих обставин несміливі хлопець та дівчина, які вже хтозна-відколи страждали, наважились прийняти рішення. Тепер вони вже не вважали за потрібне критися зі своїми маленькими таємницями.

Не сумніваюся, що в цю мить їм здавалося, що для одруження, для щастя досить молодості, іскри кохання, пригоршні чистої джерельної води.

Друга пара — це довготелесий очільник спортсменів та дочка одного з місцевих багатіїв, випускниця американського коледжу в Стамбулі. На противагу височезному й худорлявому спортсмену, панянка зовсім низенька на зріст та огрядна, в усьому ж іншому вони складають чудову пару. Втім, хто б із нас не вийшов за нього, ми всі будемо поруч із ним здаватися карлицями. Побажаймо, щоб віку їм було відміряно, як нареченому зросту, а щастя було повним, як наречена.

Третя пара — дочка судді та муніципальний лікар. Дівчину так ревно ховали від чужого ока, що навіть коли вона хворіла, батько не дозволяв возити її до лікаря. І ти дивись, як винагороджено суддю за чистоту віри: навіть у заміжжі його дочку не оглядатимуть чужі лікарі.

Дядько з дядиною добряче попомучились у той вечір, доки випросили для сердешної дівчини дозволу бути на весіллі.

Суддя дозволив, але за умови, що дівчина дивитиметься на весілля з вікна будинку. «Я, в принципі, не маю нічого проти цих розваг... Але все одно світла в кімнаті не запалюйте — ще побачить хтось знадвору...» — наполягав він. Коли вранці дядько з дядиною дізналися, що це невинне дитя, в якого ще молоко на губах не обсохло, за ці кілька годин встигло заручитися, вони не знали, що й робити. У бідолашних зі страху аж губи пополотніли.

Ще б пак! Суддя ж усю провину за це звалить на них! Вже два дні все місто гуде, обговорюючи цю новину. Суддя ще нічого не знає. Він все у себе в суді перебирає чужі справи про одурених дівчат. Зараз лікарева мати збирається йти, як годиться, до судді та волею Аллаха сватати дівчину. Якщо ж суддя затнеться, то буде лихо!

Десь до пів на третю гості потомилися. Настав час вечері. Щодо вечері в нас виникла свіжа ідея. Попід деревами порозставляли столики на дві персони. Завдяки цій вигадці кожен міг повечеряти наодинці, з ким схоче, і поговорити, про що заманеться. Цьому, власне і завдячуємо згаданими заручинами...

Однак втілення цієї ідеї виявилося складнішим, ніж ми думали. Наприклад, подружжя та наречені, природно, склали пари. А як бути з рештою? Хто їх паруватиме?

Деякі жінки та чоловіки симпатизували одне одному,-і це було помітно. Але всадовити їх за один стіл означало б публічно заявити про цю симпатію. І це, напевно, було б зовсім неетично. Але не можна було й полишати цю справу на власний розсуд кожного.

В розпачі ми не знали, що нам робити.

Мої товариші по організаційному комітету стали нападатися на мене:

— Це ти, Capo, таке вигадала, то й розбирайся тепер сама.

Так, це була моя ідея. І причина очевидна: я хотіла залишитися наодинці з Гомункулусом і нанести ворогові раптового удару саме тоді, коли він найменше цього очікує.

Але ця ситуація прикрим чином руйнувала мої плани.

І ось у цю скрутну хвилину хтось згадав про жереб:

— А давайте тих, хто не одружений та не заручений, розсадимо за столи жеребкуванням!

Ідея була не надто вдалою. Багато кому вона розстроювала потаємні задуми. Але іншого способу владнати справу не було.

Разом із тим, були в жеребкуванні й приємні сторони. Наприклад, усі, як чоловіки, так і жінки, могли попитати долі. Крім того, можна було вдатися до невеличких хитрощів і тим самим чесно заробити цю годину флірту. Власне, метикуваті так і зробили.

Я вже не сподівалася, що мені випаде сидіти за одним столиком із Гомункулусом. Але я сказала собі: «Якщо вже я від імені жіноцтва оголосила цю священну війну, то, може, Аллах допоможе мені?»

Щодо способу жеребкування, то один зі спортсменів запропонував таку незвичайну систему:

Кожен чоловік пише на клаптику паперу якесь число, а потім питає у жінок: «Яке в мене число?» Кожна з жінок називає число, наприклад,’ одна каже п’ять, інша — вісім, третя — три. У кавалера на папірці, скажімо, написано число «три», тож він віддає папірця тій жінці, яка вгадала, і запрошує до столика. Цікаве жеребкування, правда ж?

В очах спалахнули іскорки радості. Зручнішого способу, аби вдатися до хитрощів, годі й шукати. Чоловіки підказували своїм обраницям числа якимсь потаємним знаком або словом.

Всі про це знали, але що з того? Зовні все виглядало пристойно.

З-поміж жінок у найбільшій скруті опинилась я. Гомункулусові було байдуже до наших хитрощів, він не збирався підказувати мені своє число. Я підійшла до нього:

— Зія-бей, багато хто вірить у те, що одні числа віщують щастя, а інші — нещастя. А у вас є щасливе число?

Він глузливо відказав:

— Авжеж.

— І яке ж?

Вже відвертіше спитати, яке число він напише, було неможливо, правда ж? .

І знаєш, що цей бовдур мені відповів?

— Так я вам і сказав! Зараз напишу на папірці, попитаю долі!

В цей момент я втратила останню надію. «Все, програла. Як я тепер дівчатам в очі дивитимусь?» — майнуло в голові.

Жеребкування тривало, супроводжуючись жартами, сміхом; пара за парою розходилась по своїх столиках.

Залишилось чоловік десять-дванадцять: Гомункулус дістав із кишені пачку цигарок, написав на ній ззаду число.

— Ну, яке в мене число?

Крім Аллаха, сподіватися було ні на кого. Дівчина поруч сказала: «Сім!» Я й сказала: «Вісім!»

Коли всі числа були названі, Гомункулус показав своє: вісім.

Нермін, я б так не раділа, навіть якби мені випало сидіти за столиком з насправді коханим чоловіком.

Ми пішли до віддаленого столика біля огорожі саду. Гомункулус промовив, наче сам до себе:

— Бідолашна Сара-ханим. Ох і не щастить же їй...

Я підняла обличчя до ліхтаря, який висів над нашим столиком, і всміхнулася йому:

— Чому ви так кажете, Зія-бей? Невже по мені не видно, наскільки мені усміхнулася доля?

Гомункулус підняв на мене очі, потім опустив їх і відповів із ледь відчутним смутком у голосі:

— Дякую, Саро-ханим, ви дуже люб’язні...

Почалася найбільш хвилююча частина нашого двобою. Перемога залежала від ентузіазму та майстерності, які я зумію продемонструвати впродовж години, поки ми вечерятимемо. Джаз-банд замовк. Лунала легка, приємна печальна мелодія. . Я подумала, що зараз йому, втомленому, приємніше слухати музику, ніж мої балачки, і нічого не казала.

Я не помилилася в своїх припущеннях. Мало-помалу починали проявлятися перші ознаки Гомункулусової поразки. Щоправда, він за своєю звичкою іноді пробував жартувати, але марно... Його голос, його поведінка — це були голос і поведінка слабкої людини, яка намагається приховати тугу й хвилювання.

З-за столика, що стояв кроках у десяти від нас, долинало тихе, здавлене схлипування. Мабуть, це було молоде дівча, яке в цю годину слабкості й чулості розплакалося під впливом першого зізнання. Хтозна, яка вона була щаслива в цю мить. Я ніколи нікому з такою первісною простотою не відкривала свого серця; я так не вмію.

Цей тихий плач почув і Гомункулус. Повернув голову. Ледь помітно посміхнувшись, почав іронізувати:

— Очевидно, комічна сцена з високохудожньої опери...

Але договорити він не встиг — помітив у моїх очах дві великі сльозини.

— Саро-ханим... Ви теж плачете?

— Плачу.

— І не приховуєте цього?

— А навіщо приховувати? Якщо це моє справжнє почуття, то навіщо мені лицемірити?

— Саро-ханим...

— Що таке? Чому ви замовкли?

— Нічого... Просто я не бачу причин вам плакати...

— Хто знає, які чудові слова’їй довелося почути...

— Саро-ханим, ви просто дитя,..

Так, Нермін, за першими сльозами потекли ще. Я плакала.

Та ці сльози не були фальшивими. Причиною була або втома, або нервовий зрив, або якась туга, яка невідомо чому й звідки виринула, або навіть, можливо, й заздрощі до цього дівчиська,, що плакало від щастя. Втім, якою б ця причина не була, але зараз ці сльози виявилися дуже доречними.

Гомункулус став абсолютно іншою людиною.

Він утішав мене, мов старший брат, який вважає кумедними дитячі біди молодшої сестрички, але не може не співчувати їй.

— Саро-ханим... Ви зовсім дитя... Вам варто тільки захотіти — і знайдеться безліч охочих сказати вам те саме... Просто вам не пощастило цього вечора... Жереб привів вас до мого столика... Вибачте, Саро-ханим...

Нахабний Гомункулус схилив переді мною голову, ніби просячи пощади. Очевидно, настала мить остаточної перемоги. Я готувалася до удару, який би остаточно зломив його спротив. Але тут сталося непередбачуване. За сусіднім столиком зчинилася сімейна сцена... Сварка, почавшись із приглушеної суперечки, поступово наростала, голоси лунали все гучніше.

Гомункулус підхопився:

— От лихо! Потім сорому не обберешся! — і побіг до сусіднього столика.

Чоловік був близьким приятелем Гомункулуса, тому нічого не заважало останньому втрутитися в сімейні справи. А сварка, власне, виникла на рівному місці.

Чоловік, будучи напідпитку, бовкнув дурницю:

— Що ж мені так не таланить? Куди не поткнуся — скрізь ти!

Ці слова зачепили за живе його дружину, яка була не тверезіша за нього.

Вона, бідолашна, вся тремтіла з голови до ніг, побивалася, сіпала на собі одяг. Щоб не зірватися на крик, сичала:

— Іди геть! Бачити тебе не хочу! Раз я тобі не потрібна, то й ти мені теж! Геть, бо зараз закричу!

Назрівав скандал. Гомункулус негайно знайшов вихід:

— Не займай жінки! Вдовольнити її законне бажання неважко. Давай мінятися: ти продовжиш вечерю з Сарою-ханим, а я матиму честь поспілкуватися з твоєю дружиною.

Сердешна жінка розгубилася. Скоса поглядає на мене: їй зовсім не до вподоби, що її чоловік пересяде до мене. Але ж і впертість треба проявити. Що ж до мене, то я опинилася ще в жалюгіднішому становищі. Вже загнала ворога на слизьке, ще б трохи — і він, принижений і переможений, розпластався б біля моїх ніг. Але підлий Гомункулус і цього разу вислизнув із рук.

Нермін, я на мить заціпеніла: напевно, якби мене різали, то і кров би не текла. Але що поробиш — треба було погоджуватися, причому погоджуватися з усмішкою на вустах.

Обличчя мого нового товариша видавало в ньому давню пристрасть до спиртного. Втім, хоч і напідпитку, але він добре володів собою. Присідаючи на спорожнілий Гомункулусів стілець, промовив:

— Оце, панянко, називається, лихо не без добра. Премудрості Аллаха людським розумом не осягнеш.

Цими словами й промовистою усмішкою він хотів показати, як він вдоволений, що залишився наодинці зі мною. Напевно, з нього б вийшов непоганий співбесідник. Але я була знервована. Спершу хотіла вдати, що веселюся, але нічого не вийшло. Я ніяк не могла примиритися з цим неймовірним випадком, а особливо — зі вчинком Гомункулуса.

— Моя думає, що помстилася, еге ж? Хай би Всемогутній Творець кожному грішникові присуджував таке покарання! — почав було він пащекувати, але я нахмурилась.

— Пане, ваша дружина вкрай знервована... І ця вигадка Зія-бея навряд чи вгамує її гнів... Навіть навпаки... Тому пропоную якнайшвидше скінчити вечерю.

Мій голос був настільки спокійним, а поведінка — рішучою, що бідолашний п’яничка навіть не наважився суперечити. Ми мовчки довечеряли. Я підвелася.

— Ваша дружина, напевно, вже трохи пересердилася. Якщо дозволите, я хотіла б мати задоволення й честь помирити вас.

Я привела це лихо до його дружини, як приводять до вчителя учня, який втік з уроку.

Сердешна жінка була, здається, ще нервовішою, ніж перед тим. Втім, вона сильно злякалася, коли її чоловік залишився наодинці зі мною. Страх виявився сильнішим від гніву. Вона не встояла перед моїм ґречним проханням і прийняла назад свого чоловіка, «йдучи на таку жертву тільки з поваги до мене, виключно, аби не псувати людям свято».

Вони пішли, стиха огризаючись одне на одного. Не було сумніву, що трохи перегодом буря здійметься з новою силою. Але коли нас там не буде, хай роблять собі, що хочуть.

Ми з Гомункулусом знову залишились віч-на-віч. Я приготувалася до атаки, будучи на додачу ще й розлючена та обурена нещодавнім епізодом.

— Я від вас такого не чекала,,Зія-бей...

— Чому? Що сталось?

— Ви мене залишили, ви мене образили!..

— Боже борони!.. Просто так треба було... Ви ж бачили, чим це все могло скінчитися...

Я з скорботною методичністю вела далі:

— А ми тут при чому? Наша яка справа? Мені було так добре цього вечора...

— Саро-ханим, ви перебільшуєте... В чому моя провина?

— Ну це ж була ваша ідея! Якби навіть хтось інший вам таке запропонував, ви мусили не погоджуватися! Мусили сказати: «Я дав Сарі слово. Я її не залишу». А ви самі свідомо кинули мене й пішли!

Мені на очі знов набігли сльози. Гомункулус, похнюпившись, гірко всміхнувся:

— Ви ж знаєте: я людина неотесана, не звик до благородних посиденьок, а тим паче з жінками. Хіба можна на мене ображатися, Саро-ханим?..

Цей голос, ця поведінка знову пробудили в мене надію, Нермін. Я ще тужливіше повісила голову:

— Якби справа була в етикеті, то це можна було б легко зрозуміти. Але ж це було веління серця! Ви хотіли позбутися Сари — ось що насправді прикро!

Гомункулус дивився перед собою й мовчав. Я вела далі:

— Я вже раділа, думала, що ми з вами стали добрими приятелями. Це навіть трохи мені лестило. Ви виділили мене з-поміж усіх моїх подруг. Ви ставилися до мене шанобливіше, ніж до решти... Точніше, мені так здавалося... Мене вже кличуть до Стамбула... Через кілька днів я мушу їхати звідси... Я не можу не послухатися батька... Ця вечеря мала бути, можна сказати, прощальною, Зія-бей...

— Ви так скоро їдете, Саро-ханим?

— Через три-чотири дні...

— Через три-чотири дні? Так скоро?

Він відвернув голову й задумався, вдивляючись кудись у темряву.

— Я завжди казала, Зія-бей, ще не вмію ховати своїх почуттів... Ви такий природний, такий сильний... Ви не схожі на решту... Перед вечерею я плекала якісь непевні надії. Думала собі: а раптом ця чудова ніч навіє нам щось добре... А раптом ми з Зія-беєм знайдемо спосіб не розлучитися назавжди...

— Саро-ханим...

Це «Саро-ханим» із його вуст вирвалося придушеним криком. Я не відповіла. Він знову промовив, ще слабшим голосом:

— Саро-ханим...

Зі сльозами на очах я обернулася до нього. Але він опустив голову:

— Я, з вашого дозволу, піду. Я дуже втомився... Ще раз перепрошую за свою нещодавню неґречність.

Я простягла йому руку. Він торкнувся пальців, зробив рух, аби піднести її до вуст, але відпустив, і, не промовивши жодного слова, повагом пішов геть.

Я мало не збожеволіла від радощів. Жодних сумнівів не лишилося.

Гомункулусу зараз здається, що він утік від мене, але через день-два він неодмінно повернеться. І неодмінно впаде мені в ноги. А от тоді... Перемога — це така річ, Нермін, що я розумію тих, хто ладні за неї вчепитися одне одному в горлянку на полі бою...

Так, «женоненависника» переможено. Коли він в останню мить тримав мене за руку, пальці в нього були холодні, мов у хворого на смертному одрі.

Розвиднялося. Частина гостей роз'їхалися, інші спали чи дрімали — хто в будинку, хто на стільцях у саду. А божевільна молодь, чоловік із десять, почерпнувши сили з ранку нового дня, продовжувала танцювати в одному з кутків саду.

Коли я, здолана втомою, йшла до своєї кімнати, на балконі помітила Ремзі-бея. Щасливий наречений, залишивши на самоті в першу шлюбну ніч свою молоду наречену, завдяки якій він пізнав кохання, в передранкових сутінках із цигаркою в руці міряв кроками балкон. І т. ін.

Сара

XV

Сара — Нермін

Нермін, сестричко,

У мене для тебе сумна новина: Гомункулус загинув учора внаслідок трагічного нещасного випадку. Товариші сьогодні поховали сердегу на цвинтарі в містечку.

Смерть здавалася такою далекою від цього сповненого життям та здоров’ям парубка, такою далекою, що мені й досі не віриться в цю трагедію.

Щойно ми з Хандан наказали запрягти екіпаж, з’їздили на могилу Гомункулуса. Поклали на ще невисохлу землю декілька квіток.

Щоправда, він був нашим ворогом. Але ж смерть і помста — це різні речі, правда ж? Я хотіла лише збити з нього пиху. Уявивши, як він, сердешний, лежить, безпорадний і беззахисний, під могильним насипом, перед яким я стою, я навіть відчула каяття. Що поробиш, Нермін, отака я м’якосерда.

Хандан була дуже засмучена. Уважно дивлячись мені в обличчя, вона промовила:

— Я й досі не можу повірити в цю смерть. Мені все здається, що Гомункулус своїми залізними ручищами скине з себе землю й почне кепкувати з нашої жалоби.

Я згадала, як він тоді ввечері, насміхаючись із мене, стрибнув у садову криницю. Тоді я просто знавісніла від люті, а зараз не змогла стримати сліз.

Смерть примиряє найзапекліших ворогів.

Мені згадалися останні слова, які він промовив у ніч весілля, коли вже збирався йти. І я повторила йому те саме:

— Гомункулусе, я, з твого дозволу, йду... Я збиралася заподіяти тобі невеличке зло. Хоч я і не встигла цього зробити, але все одно прошу в тебе пробачення за свій негарний намір. Вибач, Гомункулусе.

Трохи детальніше розповім тобі про нещасний випадок, Нермін...

Гомункулус після весільної ночі більше не показувався. Один раз, десь в обідню пору, він мчав повз садибу на мотоциклі, помахав нам здалека рукою, але не заїхав.

Дні йшли, і мій подив зростав. Я казала дівчатам:

— У Гомункулуса прокинулись до мене глибокі почуття. Я наговорила йому обнадійливих речей. Він неодмінно мусить повернутися!

Мої союзниці вже ні на що не сподівалися:

— Все й так було зрозуміло, Capo... То все була марна праця... Хіба тобі не казали, що в нього серце нечуле, мов каменюка?

Одна тільки стара вовчиця Ісмет-ханим все ще не полишала надії:

— Ми з Бегіре сходимо в табір. Я йому навіть натякну, що коли він запропонує тобі вийти за нього, то ти не відмовишся. І Гомункулус неодмінно приїде!..

Ісмет-ханим зробила, як обіцяла. Взяла Бегіре й під якимось приводом пішла до табору. З її власних слів, вона дуже вправно впоралася з завданням... Гомункулус обіцяв приїхати наступного ранку... Але наступного ранку...

Ох, Нермін, цей світ сповнений прикрих збігів обставин! Неподалік розташувався піхотний полк, який прибув сюди на маневри... І офіцери вигадали собі спортивну розвагу...

Збиралися грати в футбол, стріляти, влаштовувати кінні перегони, ще казна-що... А ще вирішили влаштувати мотоциклетні гонки... Мали змагатися двоє офіцерів і двоє цивільних... І вранці Гомункулус вирішив взяти участь у цих гонках...

Десь опівдні я отримала коротеньку записку: «Маю термінову професійну справу. На жаль, вийшло так, що я збрехав — я не зможу приїхати. Може, завтра, як дасть Бог».

Гомункулус знову обдурив нас. Мене охопив такий гнів, що я аж занедужала. А через кілька годин мені повідомили про його смерть. На повороті він не впорався з керуванням, впав у провалля й розбився... Це була така трагедія, що мені не вистачило духу слухати подробиці.

Ох, Гомункулусе, що не кажи, а ти став жертвою власної безсердечності. Якби ти вибрав Сару, яка з нетерпінням чекала на тебе, а не ці прозаїчні спортивні змагання — хіба б такою була твоя доля? Ну, пиха б твоя трохи постраждала. Але ти б продовжував жити під ласкавим сонцем цього осіннього дня... І т. ін.

Сара

Частина друга

Листи небіжчику

І

Гомункулус — померлому другові

Вночі була страшенна задуха... Я ніяк не міг заснути. Взяв свою розкладачку й вийшов з намету. В п’яти хвилинах ходьби від табору є невеличкий пагорб. Я кажу «пагорб», але якщо глянути згори, скажімо, з літака, то здасться, що це ставок... Уяви собі галявину, густо оброслу довкола вересом... Ґрунт вкритий рідкою пожухлою травою, сухими колючками, всіяний дрібним камінням... Вдень подивишся — пустка, та й годі. В природі, напевно, немає стараннішого та завзятішого двірника, ніж місяць. Яким тільки плямам, якому брудові, якій гидоті він не дасть ради? Пройдеться своєю променистою мітлою по болоті, дивишся: де був бруд і багнюка, там стало чисто, мов у небесній височіні...

Впаде промінь на чабанську ґирлиґу, прикрасить її золотом-сріблом — ось тобі й королівське берло, оздоблене коштовним камінням. Впаде на масне, скуйовджене волосся голодранки-жебрачки, що заснула собі на роздоріжжі, — і мовби надягне на неї золоту корону, яку в багатих церквах малюють на голові Діви Марії...

Я тобі навіть більше скажу: місяць не тільки світ очищує від бруду і скверни, але певною мірою й виполіскує серця.

Скільки злоби, ворожнечі, ненависті, підступних намірів розтопило місячне сяйво, скільки грішних та гнилих душ, хоч би й лише на якийсь час, прикрасило воно добрими почуттями.

Ну, годі просторікувати, повернімося до теми нашої розмови. Тієї ночі місяць стояв прямо над галявиною, ллючи своє світло, мов із фонтанчика з питною водою, на цей клаптик землі, оточений густим вересом. Здавалося, світло, мов вода, розливається по сухій траві, плещеться, брижиться.

Я поставив розкладачку посеред галявини й улігся горілиць...

Небо тієї ночі було якимось беззвучно-святковим. Безперервно то тут, то там салютом спалахували свічки зірок.

Я не знаю, скільки я отак пролежав, заклавши руки за голову, вдивляючись у небо. Перед моїми очима прокручувалася кінострічка... Сцени, епізоди, крупні й загальні плани — все змішалося в цьому кіно... Воно перестрибувало з епізоду на епізод, з одного загального плану на інший, кадри були десь засвічені, десь потемнілі. Головних героїв було двоє: я і ти. Моя бридка карикатурна пика й твоє прекрасне обличчя, Недждете.

Врешті-решт, кіно скінчилося. Знову спека... Сон ніяк не йде... Треба чимось зайнятися... Думав я, думав. Зрештою, не знайшов нічого кращого, як сісти писати тобі листа. Власне, в цьому назріла потреба. Я довго підраховував, і вийшло, що нам із тобою не випадала нагода поспілкуватися вже сім років, шість місяців і двадцять один день.

Як ти, Недждете? Я питаю, бо так прийнято питати в листах. Насправді я ж знаю, що в тебе немає ні проблем, ні жалів, ні гризот. Ти ліг у домовину — дивитися найсолодший у світі сон. І цього сну тобі вистачить на цілу вічність, щасливий залицяльнику!

Втім, були дурні, які намагалися позбавити тебе цієї втіхи. Та, на щастя, поруч із тобою був твій вірний друг Гомункулус. За жодну ціну я не пустив до тебе наречену, коли ти лежав на смертному одрі, й різні йолопи за це проклинають мене, називають безсердечним тираном.

Та ти й сам тоді так вважав. Перед смертю ти цілував мені руки, благав: «Дай мені хоч поглянути на Реміде!»

Ти й після смерті наче тихенько продовжував плакати. Коли я востаннє поцілував заплющені очі, мої губи зволожилися слізьми. Я й зараз відчуваю на вустах їхній солоний смак.

Так, ми з тобою розлучилися, посварившись. В релігійних книжках пишуть, що людина після смерті пізнає істину. Якщо це правда, то ти вже зрозумів, чому Гомункулус так вчинив, чому так уперто не бажав, щоб ти востаннє поглянув на Реміде. А якщо книжки брешуть, то я сам розкрию тобі правду.

Ти, Недждете, був тендітним, мов дівча, соромливим, несміливим хлопцем. Але ти кохав. А кохання здатне зробити з людиною все, що завгодно, в тому числі — штовхнути на подвиг.

Нам із тобою випала доля як у школі, так і в війську бути разом. Я служив рядовим в обозі, ти — писарем при батальйонному штабі. Ні мені, ні тобі не загрожувала небезпека. Але як я вже казав, ти кохав. Тобі не сиділося на місці, ти палав бажанням неодмінно здійснити щось надзвичайне.

Одного дня ти сказав мені:

— Я переводжуся зі штабу, Гомункулусе. Я хочу разом з хлопцями в пекло, на передову.

Я здивовано зазирнув у твоє обличчя. В мене ледь не зірвалося з язика: «Ти, малий? Та хіба не ти в школі в грозу так боявся грому, що з головою ховався під ковдру й тремтів? Я ще тебе втішав, мовляв, чого тут боятися, я ж поруч...» Але я змовчав. Ти не здогадався про причину мого здивування...

— Ти цього не зрозумієш, Гомункулусе, — сказав ти. — Я кохаю Реміде... А її наречений просто мусить зробити щось надзвичайне...

Я, як завжди, почав кепкувати:

— Звісно, не зрозумію... Ремізе — твоя наречена. Не сьогодні-завтра стане твоєю дружиною. Який сенс ганятися за подвигами, наражатися на небезпеку, якщо ця жінка вже й так належить тобі?

Ти гарячково повторив:

— Марна праця, Гомункулусе, цього не можна пояснити.

Я тупо подивився тобі в лице, байдуже знизав плечима:

— Твоя правда, малий... Де мені це зрозуміти... Роби, як знаєш.

Я казав, що не розумію, Недждете, але ж я чудово розумів, який вогонь палає в твоєму серці... Я не зробив нічого, аби відмовити тебе від цього бажання. Ти був таким щасливим! Ти кохав, і тебе кохали. Що може людина, яка досягла такої вершини щастя, ще прагнути в цьому світі? Отже, ти б уже не став журитися, якби навіть випало померти.

Але в бойових лавах на тебе чекало дещо набагато жахливіше за смерть. Снаряд, що розірвався поруч із тобою, спотворив тобі обличчя, надягнув на твоє прекрасне лице маску, потворнішу й страшнішу від Гомункулуса. Якби ти й вижив, то щасливим ніколи б не став. Всі відверталися б від тебе. Одні б насміхалися, інші — гидували. Може, комусь би було тебе направду шкода. Але ця жалість була б для тебе ще нестерпнішою від кпинів та образ.

Отже, мусиш дякувати, що тобі не довелося серед людей скніти живим мерцем.

Який жахливий був той день, Господи Боже!.. Скільки я виніс, коли мені довелося обороняти тебе від зграї йолопів, від Реміде, та й від тебе самого. Реміде побивалася під дверима, заламуючи руки, кричала: «Покажіть мені його востаннє!» Ти в палаті цілував мені руки, ридав і бився в агонії.

Зграя йолопів, вважаючи, що виконують свій людський обов’язок, насідала на мене, погрожуючи кулаками, обзивала мене підлим, бездушним тираном.

Але я був незворушний, мов скеля.

Реміде не повинна була бачити тебе... твого жахливого, спотвореного обличчя, яке перетворилося на суцільну рану. Твоє важке поранення ще більше прикрашало твій образ у її мріях. Хтозна, наскільки вродливішим ти уявлявся їй, лежачи на смертному одрі. Дівчина мусила зберегти цей образ назавжди.

Я живо уявляю собі, що б сталося, якби я дозволив вам востаннє побачитися. Вона б скрикнула від жаху, або навіть від огиди чи відрази, затулила б обличчя долонями. Ти думаєш, замріяні дівочі очі зуміли б розгледіти сховану під огидною маскою прекрасну душу? Ти жив, не знаючи, що таке бути потворним, і помер, так і не спізнавши цього. А Гомункулус живе з цим лихом усе життя. Нікому пізнання істини не дісталося таким болісним досвідом, як йому.

Так, Реміде, побачивши тебе, скрикнула б від жаху, затулила б обличчя долонями. Ти б побачив це і помер у розпачі.

Ваше кохання в одну мить перетворилося б на давній спогад. У цієї дівчини, можливо, вистачило б душевних сил, щоб поставитися до цього спогаду з повагою та співчуттям. Можливо, вона стала б шукати на твоєму обличчі необгорілий, нерозкривавлений клаптик, аби не позбавити тебе прощального поцілунку. Заплющивши очі, силуючи себе, поцілувала б тебе востаннє, але до кінця життя відчувала б на вустах холод цього поцілунку.

Я, розлучивши тебе в останні хвилини життя з нареченою, запобіг цьому лихові. Вже стільки років, місяців і днів спливло з того часу... Я з тих пір не бачив Реміде. Можливо, зараз це задоволена життям заміжня жінка з купою діточок. Але я впевнений, що вона й досі кохає тебе.

Реміде зараз більше твоя дружина, аніж того чоловіка, поруч з яким знаходиться щогодини.

Цим щастям ти завдячуєш мені, самовідданому Гомункулусові.

Ти можеш спати щасливим і спокійним вічним сном людини, яка кохала і яку кохали.

Гаразд, повернімося до теми нашої розмови... Отже, я цієї ночі, лежачи горілиць під зорями, ніби бачив сон наяву. Перед моїми очима, мов уривки старої кінострічки, пронеслася давня історія нашої дружби. Оповім тобі трохи.

Кінець канікул... Школа перший день, як відкрилася... Уроки ще не почалися...

Хто перескладає іспити, хто подає документи в школу, хто складає розклад уроків... В садку сохнуть свіжопофарбовані парти...

Страшенно нудячись, я тиняюся самотою... Школа ще зовсім порожня...

Ніхто з друзів ще не повернувся... Крім двох-трьох десятків безпритульних учнів, що всі канікули просиділи в школі, нікого ще немає...

З тих, у кого є сім’ї, приїхав лише я... Один із учителів похвалив мене:

«Молодець, Зія! Ти, виявляється, любиш школу більше всіх... Дивись, ще заняття не почалися, а ти вже приїхав!»

Старший класний наглядач, що стояв неподалік, теж втрутився в розмову:

— Так не сам же приїхав, а привезли... Під конвоєм, як ото до в’язниці чи в заслання. Я підозрюю, що цей завчасний приїзд не віщує нічого доброго...

— Що ви, пане наглядачу! Не ганьбіть мене перед вчителем своїми підозрами. Я вже виправився.

Наглядач знов-таки з недовірою посміхнувся:

— Дай Бог, Зія, дай Бог... Я дуже на це сподіваюсь... Ти вже виріс. Може, цього року поводитимешся по-людськи...

Ми ґречно й привітно усміхаємось одне одному й розходимось. На превеликий жаль, це наша остання усмішка. До кінця року нам більше не судитиметься так люб’язно одне одному всміхатися.

Можливо, завтра, а може, ще й сьогодні ввечері почнеться моя епопея, і старший наглядач, який у школі грав роль жандарма чи поліцейського пристава, оголосить мені війну й почне вживати до мене заходів.

В мене перед очима знову постає боротьба між цим нещасним шкільним служакою та мною.

Хтозна, скільки разів він ганятиметься за мною з дрючком, скільки сніжок та пущених із рогатки камінців поцілить йому в голову, скільки разів він гепнеться на підлогу в темному коридорі через поставлені мною підніжки. А проте він, сердешний, цього року ще більше втомився й постарів, тож помагай йому Аллах...

Старший наглядач сказав вчителеві правду. Я був лихом не тільки для свого дому й родини, а й для цілого кварталу. Мої вже не могли дочекатися кінця канікул. День, коли відчинялися двері школи, був для них днем визволення. Мене одразу ж силоміць саджали в екіпаж і відвозили на навчання; наступні вісім-дев’ять місяців родина відпочивала. Вже за перший тиждень я встигав накоїти стільки, що мене на цілий рік позбавляли права їздити додому по вихідних, так що за п’ятниці[35] мої могли теж не хвилюватися.

Щоправда, я, бувало, тікав то через двері, то через вікно, але додому не йшов, адже там мене б неодмінно одразу ж зловили й відправили до школи. Я блукав вулицями, доки не витрачав ті жалюгідні копійчини, які мав, а тоді сам вертався назад.

Того дня я, запхнувши руки в кишені нового, ще не подертого вбрання, з філософською розважливістю ходив шкільним подвір’ям, вивчав місцевість.

Цього року для того, аби втекти зі школи, не треба було чатувати біля дверей. Будинок, який притулився біля огорожі саду, знесли, а отже, можна було в будь-який момент приставити до огорожі якусь ломаку, видертися по ній і в одну мить майнути на вулицю. І кімнату в гуртожитку цього року виділили чудову. Під одним із вікон росло дерево. Значить, якщо в місячну ніч я відчую потребу насолодитися спогляданням природи в саду, то зможу спуститися по дереву; до того ж це було б не марудніше, ніж зійти сходами.

Перед одним із темних вікон у напівпідвальному поверсі я надовго зупинився в задумі.

Це місце навіювало численні спогади. В школі було декілька таких шибайголів, як я, і коли ми щось скоювали, директор наказував зачинити нас у цій кімнаті. Скільки днів, ба навіть ночей провів я тут! Коли поруч був ще хтось, то нам і байдуже було. Ми борюкалися чи билися, або, намалювавши крейдою на підлозі хрестики-нулики чи шахівницю, грали; одне слово, чудово проводили час.

Цього року мені судилося чимало днів провести тут, тож я крізь шибку уважно роздивлявся, що там всередині.

Яке ж недбале все-таки це керівництво школи!.. Класи, гуртожиток — геть усе побілили, а тут хоч би кому спало на думку бодай сяк-так мазнути стіни... Написи, малюнки, карикатури, що я їх торік повидряпував на стінах, так і стоять. Як постійний відвідувач цієї комірчини, я побачив у цьому байдужість і неповагу до моєї персони... Справді, хіба дитині не личить жити в чистому приміщенні? Коли знову захочеться помалювати, чи не мусить бути під рукою чиста, свіжопобілена стіна? Але ж скаржитися директорові чи ще комусь із керівництва — то марна праця!

Геть перевівсь про кохання та відданість спів —

Ні слухачів не залишилось нині, ані співців...[36]

Отже, треба було щось вигадувати самому... Я озирнувся довкола... Як на лихо, в саду не було нічого, крім землі та напівпорожнього відра з водою... Але метикуватому та підприємливому хлопчакові і цього досить, хіба ні?

Я фескою натягав до відра землі, замісив шикарну багнюку. Потім взяв випрану сорочку, яку хтось із прибиральників повісив сушитися в саду, позав’язував рукави і наповнив її брудним місивом. В саду нікого, крім мене, не було. Я вхопив цей міх із багном, просунув його крізь розчинене вікно арештантської й почав теліпати ним на всі боки.

Грязюка, розбризкуючись через горловину й рукави сорочки, виписувала на стінах вишукані геометричні фігури: трикутники, кола, криві, прямокутники...

За кілька хвилин всі стіни були помережані химерними візерунками. Але ця справа виявилася не такою простою, як здавалося. Мій одяг з ніг до голови теж був заляпаний багнюкою.

Закінчивши справу, я, наче старанний митець, окинув оком свій шедевр:

— Пане директоре, напевно, ви знавіснієте, побачивши цю картину... Можливо, навіть покараєте, якщо дізнаєтеся, хто це зробив. Але будь я на вашому місці, я б із захопленням дивився на витвір митця, який зумів прикрасити стіни й стелю такими небаченими візерунками, навіть не відчиняючи замкнених дверей та не заходячи всередину. Як на мене, він заслуговує на похвалу. Але тепер ви вже напевно вшануєте цю комірчину побілкою. Мені здається, тепер, ця небога заслужила, щоб її більше не тримали в чорному тілі!..

Саме того дня я вперше побачив тебе, Недждете!

Ти сидів у кутку саду, в затінку якогось чахлого деревця, поруч із молодим капітаном. Пройшло дві чи три години. Я потинявся шкільним подвір’ям, підпоміг штукатурам, навіть на якийсь час чкурнув на вулицю, проїхався на трамваї. Там загризся з кондуктором, щосили затопив йому кулаком у пику, тоді знов повернувся до школи. Ви так само сиділи на тому ж місці. Напевно й не розмовляли. Ти, мов п’ятирічна дитина, притулився до нього, обхопивши рученятами за шию. Врешті-решт настав вечір, сонце зайшло, а слідом за ним і молодий офіцер мусив залишити сад.

Перед хвірткою ви обнялися. Цю сцену прощання годі й описати.

Я споглядав вас здалеку і страшенно дратувався, бурчав собі під ніс:

— От уже ж зманіжене стамбульське дитя!.. Розбещене, недолуге, мабуть, від материної спідниці й не відходило. А його в інтернат запхали! Цілий тиждень без рідної домівки! Прямо заслали в Феццан![37] Ну з цим гаразд, він іще дитя... А капітан? В однострої, шаблю почепив, а сам ось-ось розплачеться, мов дитина!

А сцена прощання все ніяк не закінчувалася. Я звіддаля з гіркою усмішкою продовжував свій монолог:

— Гей, паничу! Через кілька хвилин офіцерик піде собі... А ти залишишся в школі сам-один... Побачимо, чи буде тут хтось потурати твоїм примхам!

Якщо зволить Аллах, ти прямо сьогодні отримаєш від мене добрячий урок. Доведеться попомучитись, але ж і користі з нього буде, напевно, значно більше, ніж зі шкільних уроків... Покажу тобі, де раки зимують...

Я, шкірячись, мов хижак, що ось-ось кинеться на свою жертву, готувався вимістити на тобі заподіяні мені іншими образи.

Коли офіцер пішов, ти, мов божевільний, кинувся до огорожі саду, став дертися по пруттю. Я підійшов до тебе. Ти навіть не звернув уваги.

Я хотів стягти тебе за ногу. Але не встиг я простягти руку, як ти відпустив пруття й упав на землю.

Я якусь хвилю зачекав, поки ти встанеш. Ти лежав нерухомо й беззвучно. Я легенько копнув тебе ногою:

— Вставай, посміховисько. Тут нікому з тобою панькатися.

Ти не відповів. Тоді я нахилився, взяв тебе за плече й перевернув. Обличчя твоє було в пилюці. Над правою бровою з садна текла кров. Ти був непритомний. Я озирнувся: нікого немає. Мабуть, пішли вечеряти. Я підхопив твоє хирляве тіло на плечі, мов лантух, потяг до фонтану-чешме, декілька разів занурив твою голову у чашу. Ти затремтів і опритомнів.

— Ти, опудало! І не соромно тобі? Там висоти всього по коліно, а ти впав — і одразу зомлів?

Ти не відповів. З волосся стікає вода, лице мокре, дивишся на мене глибоким поглядом — і плачеш.

Мене не можна було розжалобити сльозами, Недждете. Чужі сльози нагадували мені пролиті свого часу мною, і в мені пробуджувався деспот і тиран. Але сам не знаю чому, в ту мить мені стало навіть ніби шкода тебе. Я заходився тобі дорікати:

— Ану діставай хустку! Обітри негайно мармизу! Це школа, це тобі не вдома. Хто тут буде з тобою панькатися?

Ти злякався й затих. Закусив тремтливу губу, аби не розплакатися, але не стримався.

З подряпини на лобі мало-помалу продовжувала текти кров.

У мене в кишені була пачка цигарок, яку я поцупив вранці з дому, коли їхав до школи. Я витяг дві цигарки. Одну закурив, іншу — розломив. Тютюном присипав тобі рану.

Тютюн був моїм перевіреним засобом для загоєння ран. Не минало й дня, щоб я не побився чи не гепнувся, тож завжди носив ці ліки з собою.

Я суворо бурчав, бо не звик говорити по-людському:

— І не соромно тобі? Ну забився трошки — так що ж, одразу зомлівати чи рюмсати?

Ти нічого не відповідав і продовжував беззвучно плакати.

— Чи ти дуже переймаєшся, що тебе запроторили до цієї в’язниці? Все одно б ніхто тебе до сорока років удома не тримав!..

—!!!

— А хто цей офіцер?

— Мій брат...

На слові «брат» ти знову почав хлипати.

— Ох, ти і плаксій! Два дні брата не побачиш — нічого тобі не зробиться... Ану мерщій іще раз умийся! Нема чого тут шмарклі розпускати!

— Я вже ніколи не побачу брата. Він на війну іде...

— Нічого, може, повернеться...

— Не повернеться... Батька вбили, і його вб’ють...

— То у тебе батька нема?

— Вбили на Грецькій війні...[38] У мене, крім брата, нікого більше й немає... А тепер і він пішов. Я хотів його ще раз побачити, от і поліз на огорожу...

— То ти сирота...

На сад уже спустилися вечірні сутінки. Ти був хлоп’ям тендітним та вразливим. В цю вечірню пору покинутий у непривітному шкільному саду, ти ще гостріше відчував своє сирітство; благально дивлячись нещасними заплаканими оченятами, ти шукав у мене розради.

Прикро, але випадок звів тебе з найгіршим, найбезсердечнішим хлоп’яком у цій школі.

Тимчасом як ти побивався, що залишився сиротою, я гірко розсміявся:

— Дурню, чого ти засмучуєшся? Хотів би я бути сиротою, як ти... Це ж означає, що до тебе ніхто, крім учителів, не сікатиметься! Мене за мої бешкети спочатку карають у школі, а потім я ще й удома дістаю прочухана... Шкода, що я не сирота... А ти дивись, не пропусти вечерю. Заходь у ті двері і йди прямо. Там побачиш багацько дверей. Звідки долинатиме брязкання ножів та виделок і смачний запах — туди й заходь, попоїж... Це тобі не вдома... Пропустив час вечері — голодуй... Я чи так, чи сяк сьогодні вечерятиму. Старший кухар відклав собі найжирніший шматок м’яса та плову зі скоринкою і сховав під здорову каструлю. Я зараз придумаю, як у нього це поцупити, і влаштую собі в саду бенкет із приводу початку навчального року... Я б і тебе пригостив, але якщо впіймають, то на десерт можуть дати прочухана. Тобі, напевно, не годилося б у першу ж вечерю приступати до такого десерту. Все, давай, кроком руш!

Ти, не наважуючись не те що відповісти, а й глянути мені в обличчя, пішов до їдальні.

А я, коли казав тобі, що хотів би бути сиротою, був абсолютно щирим, Недждете...

Щоправда, в мене був батько, були брати та сестри. Але я ніколи не знав їхньої любові. Мати моя померла, коли я був ще зовсім малим... Інколи я сумую за нею. А потім починаю думати, що вона, якби була жива, теж чинила б так само, як батько з братами й сестрами. Тоді б я, може, був би позбавлений навіть цієї легкої туги за матір’ю, якої я навіть не пам’ятаю, та любові до неї; тож вона, може, вчасно й померла...

Того вечора ти, як і решта, подумав, що я бездушний. Мушу признатися, я й сам довго так вважав. Надто пізно відкрилася мені правда. Виявляється, я не бездушний, Недждете...

Виявляється, під потворною шкарлупою мого тіла б’ється багате серце, сповнене любові та ніжності...

Мабуть, не було моєї провини в тому, що не зумів я як слід розрадити тебе того вечора...

Справжня дружба між нами зав’яжеться через два чи три тижні по тому!..

Якось увечері в нас був час дозвілля. Накрапав дощик.

Я сидів собі наодинці у шкільній дровітні й курив. Дровітня була моїм курильним салоном. Майстерно витягнувши цвяхи, якими була прибита одна з дощок задньої стінки, я зробив потаємний вхід. Тепер я міг коли заманеться нищечком витягнути цю дошку й лазити, як до себе додому. Здалеку лунав несамовитий дитячий вереск, хижий регіт. Мені були добре знайомі ці звуки. Не бачачи приводу порушувати свій спокій, я затягнувся цигаркою й філософськи зауважив:

— Знову якогось кабачка маринують... Пора врожаю.

«Кабачками» в нас у школі називали новачків. Старші учні терпіти не могли новоприбулих, нападалися на них, як зграя вуличних собак на приблудного пса. І що б бідака не робив — все ставилося йому в провину.

Інколи через якусь дрібницю, скажімо, через жарт чи посмішку, а часом — і просто так, нізащо, вони оточували сердегу й вигадували для нього якісь немислимі тортури.

— Гей, кабачку! Вчора ти достиг, а сьогодні ми тебе замаринуємо! Зараз всиплемо перцю, щоб смачніше було!

Це стало звичаєм. Навіть, можна сказати, проявом якоїсь дикунської справедливості. Учень, якого цього року мучили, як новачка, наступного року вливався до лав «старих» і уповні виміщав на новоприбулих те, що колись було заподіяно йому. Врешті-решт, навіть адміністрація школи почала заплющувати очі на цю традицію. В світі немає жорстокішої істоти, ніж дитина.

Всі егоїстичні, всі хижі інстинкти благословенної людської істоти проявляються в дитини в усій своїй неприхованості; діти ще не навчені суспільним ладом маскувати ці інстинкти, не витрачати їх марно, а спрямовувати на досягнення корисливих чи якихось інших цілей. То про що це я?.. Ага, чую я, значить, зі своєї засідки несамовитий вереск. Через якийсь час він став лунати поруч із дровітнею. Я визирнув крізь дірку від сучка. Хирляве хлоп’я в сльозах тікало, а решта, навіть не вважаючи за потрібне поспішати, з реготом і улюлюканням сунула за ним. За дровітнею був глухий кут, отже, їхня жертва сама себе загнала в пастку. Втім, навіть якби там і було куди тікати, сердешне хлоп’я вже не мало сил бігти. Раптом воно впало на коліна й покотилося додолу.

Цим хлоп’ям був ти, Недждете. Хоч минуло близько місяця відтоді, як тебе привели до школи, ти так і не обвикся, ні з ким не заприятелював, так і залишався «кабачком». Ти був кволим, тендітним, сором’язливим хлопчиком. Крім того, ти був печальним і самотнім. Людям такої вдачі та ще й у такому настрої зовсім непереливки серед юрби...

Зграя безжальна до того, хто намагається відокремитися від неї; а ти ще й був сам-один, і за тебе не було кому заступитися. До того ж, ти, напевно-, не скаржився на тих, хто тобі допікав. Отже, навіть плюгавці й страхополохи могли безбоязно шпиняти тебе. От і того дня до тебе причепилися наймиршавіші й найшолудивіші зі школярів. Ці малі дворушники, покидьки, безсоромники й боягузи, які в класі, мов дресировані мавпочки, зазирали в рота вчителеві чи наглядачеві, а в саду плазували перед сильнішими та-зухвалішими своїми товаришами, боячись їхніх кулаків, з такими, як ти, перетворювалися на відчайдухів. Хоч би як там було, а вони теж люди, їм теж кортить спробувати себе в ролі тиранів та деспотів.

Вони валяли тебе в багнюці під дрібним дощем, копали ногами. Один із них підбіг, тримаючи в руках витягнуту зі сміттєвого відра кавунову шкірку... Діти намагалися силоміць згодувати її тобі. «Жери, скотиняко, жери!» — волали вони. А ти зовсім знесилів від ридань. Вони шарпали тебе за руки, за сплутане волосся, намагалися силою розімкнути твої зціплені зуби, пхали тобі до рота розчавлену брудними руками шкірку, розмазували її по твоєму обличчю.

Я вже казав: спостерігати, як мучаться інші, давало мені своєрідну втіху. Не в моїх правилах було допомагати скривдженим. Але цього разу я зрадив свої принципи. Не зваживши на небезпеку викрити свій потаємний хід, я виліз зі своєї схованки та з незворушною посмішкою наказав:

— Облиште його!

Вереск вмить ущух. Школярі облишили тебе.

Я наказав хлопцеві, який приніс кавунову шкірку:

— Ану підніми оце!

Він без зволікань нахилився, підняв шкірку.

— А тепер з’їж!

Не вагаючись ані на мить, він запхнув її до рота й заходився жувати.

— Смачно?

— Смачно...

— Ну а тепер усі геть звідсіля!..

Школярі вмить розбіглися, мов ті курчата.

Ти був вражений, побачивши, що мої слова подіяли, мов заклинання... Від подиву ти навіть забув про свій відчай. Я підняв тебе з землі, обтрусив: «Не плач... Нічого страшного».

За роки навчання я чи не вперше був такий уважний зі своїм шкільним товаришем.

Ми розговорилися.

— Чого вони на тебе так напосілися?

— Не знаю... Я нікому нічого лихого не роблю.

— Розкажи мені! Не знає він! Все ти знаєш...

— !!!

— Того й напосілися, що нікому нічого лихого не робиш... Аби ти був спритніший і перший дав би їм прочухана, то вони б не чіплялися...

— Не подужаю я...

— Річ не в тім, чи подужаєш... Відвагу треба мати.

Ти трохи подумав і сказав:

— Бачиш, як вони тебе поважають.

Я посміхнувся:

— Авжеж, поважають!

— Виходить, ти хороший. Ти тільки сказав — і вони мене відпустили. Побоялися тебе образити.

Тут я не втримався, щоб не розсміятись.

— Звичайно, побоялися, бо добре знають, що я як ображуся, то голови їм попроломлюю...

Це не були пусті хвастощі, Недждете. В школі мене побоювалися навіть затяті бешкетники та хулігани, не кажучи вже про цей набрід. Я був надзвичайно дужий. Але, що ще важливіше, я був відчайдухом. Не знав страху ні перед чим і ні перед ким.

Ми продовжили бесіду:

— Як тебе звуть?

— Недждет.

— А мене як звуть, знаєш?

— ...

— Всі називають Бичком, еге ж? Це моє шкільне прізвисько. А насправді мене звуть, мабуть, Зія... Втім, ти можеш кликати мене Бичком... Ти тютя, ти поки що не в змозі сам себе захистити. Якщо хтось чіплятиметься — кажи мені.

Та хвилина, коли я пообіцяв тобі захист, стала найважливішим поворотним моментом у моєму житті. Вперше в житті я до когось прив’язався. Я вперше відчув смак таких чудових речей, як співчуття, любов, дружба. Ти врятував мене від жахливої хвороби, яка зветься душевною самотністю.

Що стало причиною такого різкого перевороту в моїй душі? Чому того вечора я відчув необхідність захистити тебе від школярів? В кінофільмі, який я дивився цієї ночі, лежачи просто неба під зорями, був і цей епізод, і я його ще раз переглянув... Ти цієї історії ще не знаєш...Тож я розповім, а ти послухай...

Це було рівно за п’ять років до того, як твій брат привіз тебе до школи. Школа теж щойно відкрилася... В той самий сад привезли хлоп’я, ще менше й самотніше від тебе. Це було кумедне дике створіння всього-на-всього восьми років, таке потворне, що хоч у паноптикум здавай... У нього, щоправда, був батько, була мачуха, хоч це й не рідна мати, було четверо братів і сестер — хто старший, хто молодший. Їхню родину можна було б назвати затишним гніздечком. Але це гидке дитя зовсім псувало гармонію й затишок у цьому гніздечку. Якби воно було лише негарне з лиця, то його б, може, й терпіли. Але натура, вдача в нього були такими ж огидними, як обличчя. Кажуть же: «Як негарний на виду, так і вдача на біду», і велика правда є в цих словах. Хоча причиною огидних вчинків цього малюка саме й було його негарне обличчя. Через відразливу зовнішність його ніхто не любив. А якщо дитя змалку не кохали, не пестили, не потурали його примхам, то хіба можна сподіватися, що воно буде чемним та ґречним? Але малюкові нещастя цим не обмежувалися. Він весь час зазнавав кпинів, образ, знущань. І це від своєї рідні, від тих, хто мав його якщо не любити, то, принаймні, жаліти. Незрозуміло було, як таке страховисько затесалося поміж чотирьох дітей, одне від одного вродливіших. Стара прислуга, не соромлячись, прямо при мені ділилася своїми міркуваннями зі щойно найнятою:

— Це, мабуть, мати, коли його носила, побачила десь мавпу. От таке й вийшло...

— Та ні, це залишили дитину саму з повитухою, а нечиста сила візьми й викради немовля, а на його місце підсунула джиненя.[39]

— Хтозна, за які гріхи батька й матері Аллах послав їм таке посміховисько...

Малюк був іще не в тому віці, щоб розуміти значення цих слів. Але так само, як нерозумне дитинча тварини відчуває голод чи холод, так само й він невиразно відчував гірку образу, яку вони несли в собі. Отож годі було чекати ґречності від дитини, яка зростала в такій атмосфері. В будь-якому разі, це був доконаний факт: дитина була настільки бридка й невихована, що їй було не місце в родині.

Цю дисгармонію легко можна було усунути, та ще й незначним коштом. Тому цілком можна зрозуміти батька, коли він спихнув малюка до школи.

Того дня до школи немов запустили дике й страхітливе звіреня. Школярі ні на хвилю не давали йому спокою: він усміхнеться — вони розсердяться, він заплаче — вони розсміються, він почне благати — вони ще більше глузують.

Дійшло до того, що він, аби знайти порятунок від кпинів школярів у саду, мов ящірка, що ховається в тріщину в стіні, забився під сходи.

Адміністрація школи була не в змозі зарадити сердезі. Ба навіть наглядачі з учителями й собі не соромилися раз по раз шарпати й ображати його. Одного разу він захворів. Розболілося горло, піднялася температура. Малий помітив в куточку саду купу привезених на зиму дров, нищечком заліз у самісіньку середину й забувся в жару.

Раптово він очутився від стусанів та хижого вереску. Декілька школярів знайшли його схованку.

Школярі вхопили хлопця за ноги й почали витягати назовні. Смикали за волосся, за вуха. Він, знесилений хворобою, навіть не розумів, що коїться, не відчував болю від стусанів.

У малого залишилися самі лише інстинкти тварини, яка рятує своє життя. Йому вдалося вислизнути з рук школярів і знову сховатися в дровах. Діти, немовби намагаючись вигнати з нори звіреня, почали тицяти в дрова палицями, поцілюючи малому по обшарпаних руках, по голові, на якій від страху дибом стояло кучеряве волосся, усе в пилюці й піску.

Врешті-решт один зі школярів вигадав нове знущання. Він знайшов виваляну в багнюці шкірку від дині й заверещав: «їж, скотиняко! Негайно їж!» Решта дружно підхопила хором: «їж, тварюко!» Вони, вже не вдовольняючись тим, що штрикали в дрова палицями, почали кидатися камінням і землею. Заплаканий, весь тремтячи, він з’їв ту шкірку.

Тієї ночі моя хвороба ще погіршилась. Мене спочатку забрали до шкільного лазарету, а потім відвезли додому. Я місяць пролежав у ліжку.

Ця хвороба залишилася у мене найкращим спогадом дитинства. Батько з мачухою старалися догодити мені. Я був зовсім знесилений та змучений, тож, звичайно, не зловживав їхньою ґречністю та співчуттям.

Коли я одужав, настав час знову повертатися до школи. Це змусило мене задуматися. Як дорослий, обхопивши голову руками, я почав шукати вихід. Хто міг мене захистити від ворожо налаштованих школярів? Я розумів, що покладатися на наглядачів та вчителів було марно. Та я, власне, й не збирався до них звертатися. Я глибоко ненавидів цих людей, які заподіяли мені стільки образ. Врешті-решт, я прийшов до такого висновку: нема від кого сподіватися допомоги, окрім самого себе. Але в цьому разі мені треба було стати дужим, жорстоким, нещадним. Тоді б я міг і себе захистити, і поквитатися зі своїми недругами.

«Треба бути сильним, не покладатися ні на кого, окрім себе» — це найбільша істина, однаково справедлива як для окремих людей, так і для цілих народів.

Прикро, що дитині, яка дійшла до цієї істини, не було ще й десяти років. Очевидно, поневіряння коротшим шляхом приводять до мудрості, аніж вік чи виховання.

Кожен день, кожен епізод мого життя переконував мене в цьому.

Відсунувши навчання на другий чи третій план, весь свій час і сили я витрачав на те, аби стати страшенним забіякою. І методи мої були такими ж варварськими, як у первісних людей, що мусили протистояти природі й хижакам.

Я безперестанку вправлявся в киданні каміння, піднімав ядра та інші тягарі, ламав пальцями все, що потрапляло мені до рук, копав і топтав те, що траплялося під ногами. Варто було мені побачити забитий у стіну цвях — я одразу ж похоплювався його витягати й порпався над ним, допоки геть не закривавлю рук. Найбільшою втіхою для мене було трощити кулаками на порох шматок саманної цеглини або знаходити тонкі полінця, обпирати на камінь і ламати ударом ноги.

На канікулах я часто бродив по руїнах. Лазив по кроквах напівзруйнованих будинків, виламував двері, спускався до колодязів.

Я ходив весь у синцях та саднах. Втім, ці пекучі садна та біль у понівечених кінцівках давали мені якусь гірку насолоду.

Я ставав дедалі хижішим. Не тільки у бійках зі школярами, а навіть вправляючись на палках та камінні, я навіснів, мене всього трусило від люті, я ревів, мов скажена тварина.

Поступово я почав сікатися до дрібних шкільних хуліганів. Я був ще малий, мені годі було мірятися з ними силою. Втім, я був терплячий до болю, отже, поки що не засмучувався, коли діставав прочухана.

Врешті-решт, за три-чотири роки я став найлютішим розбишакою в школі. Настав час поквитатися за колишні образи. Добре пам’ятаючи всіх своїх кривдників, я вистежував їх і при першій-ліпшій нагоді налітав шулікою.

Серед цих актів помсти був один, смаку якого я ще й досі не забув: помста хлопцеві, який змусив мене, хворого, з’їсти шкурку від дині. Його звали Несіп. Він був старший від мене років на чотири-п’ять. Тепер він був елегантним молодим хлопцем років сімнадцяти. Мені було тринадцять. Він був син колишнього агента таємної поліції. З тими, хто не міг за себе постояти, він був безжальний, але, вчувши силу, ставав люб’язним і солодшим від цукру.

Коли я почав обкладати школу даниною, Несіп став моїм хорошим приятелем. Коли мене на вихідні, як завше, не відпускали додому, він привозив мені з дому солодощі. Я з показною радістю приймав їх і вдавав, що забув смак брудної шкірки від дині. Я настільки ненавидів цього хлопця, що ця ненависть не вщухала, що б я не робив. Якось він захворів. Його поклали до шкільного лазарету.

У мене була ідея набрати на смітнику різної гидоти, принести в лазарет, зачинити двері зсередини й влаштувати йому дегустацію. Але таке покарання мені не сподобалось. Я роками чекав зручного випадку. І ось одного разу...

Я знав, що у цього галантного й вишуканого панича є кохана. Час від часу вони зустрічалися в безлюдному місці й гуляли. Я довго вистежував їх, і ось нарешті заскочив на березі моря.

Несіп не знав про мою задавнену ненависть, тому, побачивши мене, не звернув особливої уваги. Я підійшов до них, чемно привітався. Потім дістав із кишені заздалегідь наготовану коробку з-під тістечка й простягнув йому.

— Чим багаті, тим і раді, Несіп-бей... Сподіваюся, завдяки прогулянці берегом моря маєте добрий апетит?

Це його ніби трохи збентежило. «Мерсі», — вимушено усміхнувшись, він відкрив Пакунок.

Сезон для дині ще не настав, тож я напхав туди лушпиння від груш та яблук.

Несіп спробував звести все на жарт, холодними, мов лід, руками плескав мене по плечах, гладив по голові, силувано сміючись, тремтливим голосом розповідав коханій, що я найбільший дотепник у школі, і при цьому добродушнішого від мене годі й шукати. Ти б тільки бачив, Недждете, яке благання було в його поставі, в його жестах!

Я повів далі в тому самому чемному тоні:

— Ви не зволили скуштувати мого гостинця... Дозвольте ж я вам допоможу!

Я, мало не трусячись від нетерпіння, мов хижий звір, що ось-ось накинеться на свою жертву, міряв його поглядом. Сердешний Несіп зрозумів: якщо він опиратиметься ще хоч хвилину, то я накинуся на нього, вмить повалю й у найпринизливіший спосіб силоміць змушу його зробити те, чого він не хоче робити добровільно. Натуру мою він уже вивчив. В такі моменти мене простіше вбити, аніж змусити відмовитися від задуманого.

Інший би на місці Несіпа в таку хвилину, на очах у коханої, не допустив би такої наруги над собою, стояв би на смерть за свою честь. Але я ж кажу — мої недруги були геть миршаві й шолудиві.

Несіп набрав пригоршню наготованого мною лушпиння. Підніс до стиснутих, білих, мов крейда, губ.

Без сумніву, він би його з’їв. Але тут вже я не витримав такої ницості. Жагу помсти було вдоволено, ненависть згасла. Я жестом наказав йому викинути лушпиння й процідив:

— Забирайся геть!

І вони пішли геть, понуривши голови, окремо одне від одного.

Ось чому того вечора я потоваришував із тобою, Недждете... Адже мені довелося на тому ж місці пережити гіркоту такого ж самого насильства й приниження. Відтоді я взяв тебе під свою опіку. Ти був хирлявим, тендітним, вразливим хлопцем. Тобі ніколи не вистачило б власних сил, аби не дати себе скривдити. Я приходив тобі на допомогу не лише в школі, але й у житті. Ти був вдячний мені. Але, правду кажучи, це я був у боргу перед тобою.

Я був приречений так ніколи й не дізнатися, що таке кохання. Жодна жінка не змогла б покохати чоловіка, обличчя якого приховувала така карикатурна й жалюгідна маска. До того ж, я був страшенно гордий. Я б нізащо не став просити подачок у коханні. Отже, мені випадало стати непримиренним ворогом жіноцтва й кохання. Поки я був дитиною, це не мало надто великого значення. У зрілому віці я б міг до певної міри переконувати себе якимись аргументами, знайти заняття й захоплення, які притлумлювали б потребу в коханні. Так воно, власне, потім і було. Але уяви собі, що зі мною діялося від п’ятнадцяти до двадцяти п’яти років, Недждете... Що в світі може бути в цьому віці важливіше за кохання?

Нікому навіть на думку не спадало, що у зухвалого малого дикуна, для якого в світі не існувало більшого задоволення, аніж бійка, у якого на тілі від синців і саден не залишилося живого місця, теж є серце. Власне кажучи, я цього й добивався. Але незримі рани мого серця були набагато глибшими, аніж синці й садна на тілі. Я з захопленням, мов на надзвичайних істот, на прибульців із інших світів, дивився на людей, які казали, що закохані, що їх кохають. Я на своєму шляху зустрічав чимало жінок. Просто зустрітися поглядами бодай з однією з них було б для мене цілим романом, справжнім щастям. Однак у душі моїй жило гірке переконання, що мені навіть цього ніколи в житті не судилося.

Авжеж, я мав прожити життя, так і не пізнавши смаку любові. Втім, завдяки тобі, Недждете, я дізнався, що таке дружба. А для знедоленого й це вже чимало...

Очі друга — не те, що очі коханої: часто їм вдається прорватися крізь маску, яка затуляє обличчя, й розгледіти красу, приховану в серці.

Наближається ранок. Місяць, що стояв прямо в мене над головою, потихеньку щез. Я лежу собі, заклавши руки під голову, на розкладачці посеред темної галявини й дивлюся на небо... Рвана кінострічка моїх спогадів прокручується перед моїм поглядом, яскраві кадри чергуються з бляклими...

Як я вже казав, головні герої цієї стрічки — ми з тобою... Решта — невиразні, тремтливі тіні...

Ми вже перейшли в старші класи. Ти став вродливим юнаком-ідеалістом. Я — дужим і безстрашним спортсменом. Характер мій відчутно змінився. Я вже не був таким лютим і агресивним, як раніше. Навпаки, навчився непогано уживатися з людьми. Причину цього я зараз легко можу пояснити: вже ніхто не наважувався до мене сікатись. А отже і я не бачив потреби чинити комусь зло. Виходить, змалку я був навіженим, деспотичним, підступним і жорстоким лише тому, що мусив захищатися від нападок та несправедливих вчинків інших...

Так, у мене вже не залишилося причин з’ясовувати стосунки з тими, хто мене оточував. До того ж, я бачив, що душі в них такі самі недолугі й миршаві, як і тіла. Всерйоз мірятися силою з цими людцями здавалося мені таким самим ницим, як скривдити на вулиці нещасного жебрака.

Отже, з товаришами я мав відносно непогані стосунки. Я став балакучим і гострим на язик. Мене почали запрошувати в компанії. Однак серце моє труїла гіркота прикрих днів дитинства. Я ніяк не міг її позбутися. Я не міг втриматися від жовчних та в’їдливих коментарів з приводу своїх друзяк, а особливо — жінок.

Я називаю тих, із ким спілкувався, в чиїй компанії гуляв, друзяками, Недждете... А тимчасом, у мене був лише один-єдиний друг — це ти...

Ми з тобою настільки відрізнялися тілесно й душевно, що здавалися істотами двох різних видів. Всі дивувалися нашій великій дружбі, яка тривала аж до самісінького дня нашої останньої розлуки. Є люди, яких зближує спільна вигода. Декого, наприклад, поєднує спільно прожите життя, тобто, близькість думок і почуттів. Але є такі, в кого немає нічого спільного в інтересах, минулому, думках, почуттях, але, попри це, вони відчувають якесь духовне тяжіння одне до одного. Як на мене, Недждете, це — любов найвищого ґатунку, і в нашій дружбі була щонайменше дещиця такої любові.

Тим часом моє піклування про тебе не було цілковито безпричинним. Бувають такі дівчата з нещасних сімей, яких видають за нелюба. А потім виявляється, що він до того ж злий і деспотичний.

Бідолашне дівча роками потайки бунтує, плаче. Врешті-решт, втрачає будь-яку надію. Живе собі безбарвно та збайдужіло, у тужливому терпінні й самозреченні.

І ось у такої сердеги, буває, виростає дочка. І ось, коли дівча вже на виданні, готове кохати, у змертвілому материному серці знову народжується пристрасть: вона прагне будь-що зробити свою дитину щасливою... Вона бажає, щоб у дочки було все те найкраще, чого вона сама вже зреклася... Бачити доньчине щастя — незбагненним чином стає розрадою в її власному зламаному житті... Може, це смішне порівняння, але я так ставився до тебе, Недждете...

Ти став вродливим, ніжним, щирим юнаком. Твої перші сердечні пригоди пробуджували в мені таємну радість і хвилювання, але я приховував це від тебе. Коли ти починав розповідати мені про свої походеньки, я кривив губи і навіть трохи вичитував тобі за те, що гаєш час на такі дурниці.

Товариші вже тоді почали вважати мене женоненависником. Та й тобі так здавалося. Ти ще дивувався:

— Я оце помітив, Зія: жодного разу я не бачив, щоб ти хоч раз, бодай випадково, поглянув на якусь жінку!..

Ти мав рацію. Я не пам’ятаю, щоб бодай колись я уважно подивився в обличчя жінці. Та я й не міг цього зробити. За яким правом? А що як вона побачить, що я на неї дивлюся? Хіба не глузуватиме з мене: «Як це він із такою мармизою сміє витріщатися на мене? На що він, цікаво, сподівається?» Гаразд, припустімо, вона не глузуватиме, а пожаліє мене... Це, напевно, ще гірше...

Так, я не пам’ятаю, щоб я хоч раз уважно подивився в обличчя жінці. Ваші дрібні походеньки, маленькі сердечні пригоди, напевно, роблять вас менш чутливими до жіночих чар. Я помічав, що деякі з вас із роками розчаровуються, втрачають інтерес до жінок. Але мені незвіданий, небачений мною світ жіноцтва здавався чимось чарівним.

Разом із тим, неабияк ставали мені в пригоді моє почуття власної гідності, рішучість і треноване тіло. Ще зовсім юнаком мене кілька років страшенно мучило бажання кохати й бути коханим. Втім, з часом ці муки стали слабнути. Після довгої боротьби я змирився з тим, що мені це не судилося, як хворий змиряється зі смертю. Тоді я став шукати для себе нові пристрасті й заняття. Наприклад, вирішив досягти значних висот у спорті, стати уславленим чемпіоном.

Один прикрий випадок остудив мій запал. Це сталося під час якогось другорядного боксерського поєдинку. Я нещадно лупцював свого суперника, аж раптом став дослухатися до звуків, які лунали з трибун.

Це були не вигуки схвалення й захвату, якими зазвичай підтримують переможця, а скоріш глухе ремствування. Моїм суперником був вродливий хлопець. Мені здалося, що глядачі, а особливо глядачки, ніяк не можуть змиритися з тим, що таке чудовисько, як я, зараз спотворить це гарне обличчя. Мені запаморочилося в голові, і я пропустив удар. Шкода, ти не був там, Недждете, і не чув, яким радісним вигуком зустріли це трибуни...

Так, глядачі в цю мить ненавиділи мене лише за моє обличчя. Вони бажали моєї поразки.

Синець на моєму обличчі зійшов менше, як за два дні. Але рана, яку залишив цей випадок у моєму серці, кривавила роками.

Я передумав ставати знаменитим чемпіоном. Хизуючись своєю бридкою пикою перед численними глядачами, я б тільки колов незліченну кількість очей.

Отак я й став проводити більше часу на природі, у таборах, аніж у місті серед людей, перетворився на щось середнє між людиною та диким звіром...

Потроху розвиднилось. Зійшло сонце, а сон ніяк не йде. Довкола мене на деревах птахи здійняли страшний рейвах. Так само, як і вони, я відчуваю потребу виговоритися. Але ще дуже рано, не будеш же, сіпаючи за ноги, будити товаришів у таборі, а потім силоміць пхати їм у вуха свої балачки!..

Але якби навіть хтось із них прокинувся вдосвіта, то чи було б у мене бажання щось йому розповідати? Не думаю...

Я з товаришами зазвичай розмовляю про якісь малозначущі речі. Не звик я розкривати свої справжні думки й почуття. Змалку живу серед людей відлюдником, мов у пустелі. Навіть ти, попри те, що ми були з тобою близькими друзями, мало не братами, — навіть ти про мене нічого достоту не знаєш...

Так, мені треба виговоритися. Але вперше в житті мені хочеться говорити про себе. Чому? Можливо, згодом я поясню тобі, чому, Недждете. А зараз не наважуюсь. Бачиш, я такий тюхтій і боягуз, що не можу розмовляти про себе навіть із найдорожчим мені небіжчиком. Може, почну говорити, а там язик розв’яжеться... Я присів на край розкладачки. На якихось клаптиках паперу надряпав цього листа. І тепер на душі моїй якось незвично полегшало. Бувай, друже! Буду, мабуть, і далі писати тобі про новини цього світу.

Гомункулус

II

Гомункулус — померлому другові

Може, ти пам’ятаєш... Адміністрація школи вряди-годи вчиняла рейди до читальні, де учні роблять домашні завдання, шукала в партах заборонену літературу. У когось знаходили фривольні романи, у когось — відверті малюнки, а де в кого — навіть листи від коханих.

В результаті ви залишалися без своїх книжок, малюнків та листів, а на додачу вас карали, саджаючи під замок та не відпускаючи додому на вихідні.

На щастя, в цьому плані моя репутація була бездоганно чистою, просто білосніжною. Це при тому, що я побив усі рекорди з будь-яких можливих шкільних бешкетів та провинностей, як-от: втечі з уроків, бійки, зухвальство, байдикування, псування шкільного інвентарю, непокора вчителям, неповага до наглядачів...

В цьому плані адміністрація в мені не сумнівалася ні на йоту. Вони були впевнені, що в моїй парті не знайдуть нічого, окрім газет про спорт та фотографій спортсменів...

Але в мене теж була заборонена література, Недждете. Про це навіть ти майже нічого не знав. Інколи ти бачив окремі аркуші, зачитані, аж пожовклі, і питав, що це таке... «Та якась дурниця... Казна-звідки взялося й валяється між книжками. Буває, щось треба загорнути...» — відказував я. Моя таємна література — це були не ваші фривольні історії про любов та походеньки.

Це були похмурі, песимістичні твори про самотність, написані людьми, які почувалися в цьому світі одинаками.

Я ще не досяг того віку, щоб безпосередньо розуміти сенс їхніх нарікань. Проте була в цих книжках якась темна й таємнича привабливість, яка змушувала мене збирати їх і перечитувати незрозумілі рядки, доки вони не вріжуться в пам’ять. Я був ще дитиною і не міг своїм розумом збагнути, що належу до «приречених на самотність», про яких у них ішлося. Але інстинктивно я це відчував. Так, я знов і знов повторював ці слова, ці рядки в сліпому екстазі, як ревний молитвеник повторює незрозумілі йому, таємничі слова молитви, з надією та довірою, як хворий приймає гіркі ліки, навіть не знаючи їхнього вмісту.

Я виріс, дожив до теперішнього віку. Тепер я краще розумію зміст цих книжок. Вважаю не зайвим і тобі процитувати одну з них:

«Вночі під час святкувань на березі озера мені трапився якийсь дивак. Я спитав, що він тут шукає.

— Шукаю самотності, — була відповідь.

Я здивувався:

— Цієї ночі проходять велелюдні святкування. Як на березі, так і на воді повно народу, горять вогні, лунають пісні та сміх... Чи не химерна це ідея — шукати тут самотності?

Мій співбесідник відказав:

— Ви не знаєте, що таке справжня самотність... Самотності треба шукати не назовні, а в собі.

Він помітив, що я не осягнув сенсу його слів. Патерицею окреслив навколо себе коло.

— Погляньте, до прикладу, на цю риску. Відстань між нами зовсім мала... Ми бачимо одне одного, я розповідаю, ви слухаєте... Але ця риска розділяє нас... Ви далі від мене, ніж найвіддаленіша з зірок... Ось що таке справжня самотність.

Є тисяча видів самотності: можна задихатися від самотності в порожньому будинку в обіймах жінки, яку щойно спізнав. Хто звідав глибину пустки, залишеної втраченою коханою людиною, того тиша гнітить не більше, ніж гамір. Якщо вдуматись, то хіба той, хто простує кудись самотою чи з товаришем, відрізняється від померлого, себто приреченого на безпорадну самотність?»

Ця книжка розказує дуже правильні речі. Ось ми, хоч наше життя завжди протікало поруч, і ми були друзями, — ми були чужі одне одному, Недждете. Потворність, цей, безперечно, найстрашніший із тисячі й одного виду самотності, прирік мене на довічну окремішність. Я назвав власне лихо найстрашнішим... Ми не чуємо чужих скарг, тож наші власні муки завжди здаються нам страшнішими від чужих, і це ще один із наслідків «довічної окремішності» наших душ.

Погляньмо, що там далі в книжці пишуть: «Страждання; які породжує самотність, обов’язково треба вміти пересилювати, адже жодним співчуттям їм не зарадиш. Люди розуміють лише один вид страждань — свої власні».

Ти, мабуть, вже здогадуєшся, Недждете, чому я пишу ці листи мерцеві, який за стільки років уже, напевно, зотлів у землі. Тому, що будь ти навіть живий, ти все одно не зміг би мене зрозуміти краще.

В природі є незбагненне протиріччя. З одного боку, люди не розуміють одне одного, вони можуть лиш почути відгомін свого страждання в житті іншого. З іншого боку, вони, безперечно, знаходять розраду в тому, щоб поділитися своїм горем, висловити смуток. Я, зрозумівши цю істину, вважав себе в цьому питанні вищим за інших і досі нікому не виливав душу, охоплений несамовитою пихою. Самотньою тінню проходив я крізь натовп, що оточував мене. Втім, тепер я розумію, що причиною цієї бундючної мовчанки не були ані моя витримка, ані моя сила волі. Просто тоді я ще не пережив тієї життєвої бурі, крізь яку судилося пройти кожній людині... І ось вона почалася, ця буря, Недждете... Від живих допомоги я не чекаю. Був би ти живий — я б, може, нарешті, з тобою поділився. Але ти залишив Гомункулуса на самоті саме тоді, коли він найбільше потребує підтримки.

Розповім тобі, Недждете, новину, настільки ж смішну, наскільки й трагічну... Здається, Гомункулус закохався... Гомункулус і кохання... В світі не можна уявити собі нічого кумеднішого, аніж сполучення цих двох слів. Але що поробиш — так сталося... Ти сам добре знаєш, яким сміливим та енергійним був Гомункулус... Його не лякали ні смерть, ні журба, ні хвороби, ні тяготи: одне слово — ніщо... З самого дитинства він боявся лише одного — закохатися...

Перед моїми очима пройшли всі мислимі біди цього світу: кожній можна було зарадити в той чи інший спосіб. Але якщо я з моєю огидною пикою закохаюся — чим тут зарадиш?

Ця думка впродовж багатьох років наганяла на мене непозбутній смуток, тугу. Я був хлопцем вашого віку. Мене теж охоплювали юнацькі мрії та шал. Коли відомо, де болить, то і скаржитися нема чого. Розболівся, скажімо, зуб — вирвав, і все... Але коли, як у мене, болить невідомо що в найглибшому, найтемнішому куточку єства — як тоді бути?

Знов-таки ця сама книжка, в якій ідеться про самотність, дала мені ось яку пораду: «Як члени, коли не рухаються, не працюють — терпнуть, так і серце, і деякі почуття можна загасити, притупити, змусити затерпнути внаслідок тривалої бездіяльності. Як око, що втратило здатність бачити, відсохлий палець, безживна, хвора печінка продовжують своє нечуле, змертвіле існування серед ансамблю живих чутливих органів, так і згасле бажання ховається собі, висхле, десь у закутках серця».

Я намагався дотримуватися цієї поради. Все своє молоде завзяття й волю я спрямував на те, щоб загасити в собі здатність і потребу кохати.

З віком мрії мої згасли, а муки полегшали. Від колишньої туги залишився на згадку лише легенький сум. Мені здавалося, я став таким, яким прагнув. Я навіть почав сам вірити в те, що казав про жінок та кохання:

«Якщо навіть якось вночі до мене прийде пері, торкнеться мого чола своєю чарівною рукою, і я прокинусь казковим красенем-принцом — байдуже! — думав я. — Серце моє вже змертвіло. Я вже не здатен кохати».

Оця моя самовпевненість і довела мене зараз до цього сміховинного й трагічного становища, Недждете...

«Мені вже нема чого боятися кохання», — вирішив я, і вже не надто дбав про те, щоб уникати жінок. Навіть потроху почав виходити в люди, з’являтися на жіночих посиденьках. Так само, як колись, відчувши себе достатньо дужим, аби захиститися від лиха, якого могли б завдати мені люди, я перестав боятися заводити товаришів та друзів і став досить-таки компанійським хлопцем.

Розповісти тобі трохи про лихо, яке мене спіткало? Можливо, в моїй розповіді ти не знайдеш для себе нічого нового. Всі історії кохання такі схожі одна на одну...

Навесні з далеких країв до нашої місцини прилітають ластівки... Вони гніздяться, й на кілька місяців округа наповнюється веселим гомоном і життям... Цього року один із садів — у годині шляху від нашого табору — зайняла така собі пташина зграя: компанія жінок та дівчат — яких тільки завгодно. Вони з’їхалися з усієї країни на весілля до родички... Весь час у них якісь розваги: то музику грають, то танцюють...

Вже три роки хлопці-спортсмени приїжджають сюди, щоб пожити й потренуватися на свіжому повітрі. От і цього року знову ніби для того ж приїхали. А побачили цю несамовиту дівочу юрбу — і почалися страждання. Природний біг життя порушився, режим геть збився.

Винахідливіші почали таємно діяти. Стали шукати способу налагодити зв’язки з родинами молодят...

А оскільки протилежна сторона прагнула того самого, то, звичайно, на знайомство довго чекати не довелося.

А серйозніші, і в першу чергу я, попервах не хотіли з цим миритися. Втім, чому завгодно можна запобігти, але якщо чоловік та жінка бажають одне одного — цьому ніяк не перешкодиш... Така вже надзвичайна сила тяжіння.

Врешті решт, так і не змогли ми дати хлопцям ради. Якби все цим і обмежилося, то воно б ще нічого... Але ж куди там! Тепер вони стали нас тягти до дівчат у садибу.

Одного вечора ми отримали офіційне запрошення. Хлопці спробували було й мене вмовити поїхати з ними. Але коли я побачив за поворотом юрбу дівчат та жінок, то раптом зніяковів. Газонув на мотоциклі й помчав геть. Потім кружними шляхами повернувся самотою до табору.

Але коли товариші наступного разу знову напосілися на мене, я не встояв.

— Вони будь-що бажають тебе побачити... Пообіцяй, що поїдеш! Не виставляй нас на посміховисько! — умовляли вони мене.

«Гаразд, — подумав я, — поїду. Провчимо трохи цих занадто цікавих панянок, хай вони самі будуть не раді, що так закортіло мене побачити... Заодно й наші добряче сорому наберуться».

Все чудово йшло за моїм планом. Від моїх клинів та ущипливих жартів панянки розкудахкалися, немов кури, коли в курник залізе куниця, а хлопці ладні були крізь землю провалитися від сорому. Це мав бути мій перший і останній візит до наших вельмишановних сусідів. Але...

Серед юрби дівчат було одне незвичайне, ні на кого не схоже створіння: молоде дівча на ім’я Сара... Мені вже всі вуха нею прогуділи ще до того, як я її побачив. В таборі тільки й розмов було, що про неї. Були у місті й такі, хто стовбичив понад шляхом, аби тільки її побачити.

«Вочевидь, якесь самозакохане, розбещене створіння з курячими мізками», — думав я собі. Були такі, хто закохався, просто слухаючи розповіді про неї. Я ж, наслухавшись розповідей, був налаштований вороже.

В мене був намір, якщо випаде нагода, добряче з неї поглузувати.

Хтозна, як збентежиться й розлютиться розбещене дівчисько, яке звикло, що на нього моляться, побачивши зневагу з боку такої потвори, як я! Але, правду сказати, першим збентежився я. Ця Сара виявилася зовсім не такою, як я уявляв собі та оце описав. Мені ввижалася така собі панянка, яка, розбещено посміхаючись, сяє в центрі уваги компанії, з нахабною зверхністю пащекує й бере всіх на кпини. Натомість вона виявилася чемною, врівноваженою та трохи журливою дівчиною, якій більше до вподоби затінок та затишок.

Лише вона одна не виказувала подиву та гидливості, дивлячись мені в обличчя.

Але я своїх намірів не змінив. Яких тільки колінець я не викидав, аби збісити й образити її! Але вона не дратувалася, просто дедалі сумнішала. Думками вона разюче відрізнялася від своїх товаришок. В її прекрасних очах читалася покірна лагідність людини, яка більше зважає на те, що всередині, а не назовні, дивиться в душу, а не на обличчя.

Того вечора ми, здавалося, розсталися друзями. Коли поверталися до табору, я відокремився від товаришів і розмірковував собі наодинці:

«Чим можна пояснити таку симпатію? Можливо, у цієї трохи журливої дівчини, без сумніву, мрійниці, є коханий. Якщо моя здогадка вірна, то в світі немає нічого, що могло зацікавити її... Вона на все дивиться байдужими очима... Для неї всі люди на одне обличчя... Вона не бачить різниці між вродливим парубком і потворою, наприклад, Гомункулусом. Можливо навіть, завдяки своїй чудернацькій зовнішності Гомункулус здається їй істотою якогось іншого виду, і цим тішить її розум і серце.

Одинаків такого типу можна назвати замріяними; вони і в велелюдній компанії начебто поводяться так само, як усі, й нібито очі в них розплющені, а насправді вони не бачать нічого, крім того, що існує в їхній уяві. Замріяні по можливості уникають людей, які раз по раз переривають їхній сон, змушують дивитися довкола, розмовляти, думати; їм миліші безсловесні тварини.

Ймовірно, ця Сара якраз і належить до одинаків цього типу. Їй набридла манірність, хизування, претензійність та розумування тих, хто її оточує... Гомункулус, не схожий на інших ні обличчям, ні думками, пробуджує в ній цікавість, як страховисько-бульдог...»

Ось так я собі розмірковував у той вечір, вертаючись до табору. Вранці, коли я згадав про ці свої здогадки та гіпотези, мені стало соромно, але я розсміявся:

— Гомункулусе, синку... Тобі вчора під зоряним небом привидівся чудовий сон. Ти сп’янів від жінок та від ночі. Все, що тобі надумалося в темряві — прикрі дурниці. Якими фантастичними здогадами ти тільки не прикрасив це самозакохане, кумедне дівчисько... А між тим, реальність цілком очевидна... Ця Сара-ханим, проявляючи до тебе таку цікавість, вирішила просто привернути увагу оточення. Очевидно, їй замало бути весь час у центрі уваги, вона намагається підсилити свою привабливість іще й ексцентричністю. Або ж прагне дошкулити своїм закоханцям, які зітхають собі десь по кутках, збурити їх, мовляв, Господи милостивий, як вона може такій почварі дарувати свою ласку? Можливо навіть, у свою прихильність та ласку до мене вона вкладала якийсь вищий смисл. Сара-ханим хотіла сказати: «Я настільки високо літаю, що з цієї висоти між вами й Гомункулусом немає ніякої різниці...» Ось вона, реальність... Хай би їй грець, цій ночі, яка морочить людині голову своїми примарами та фантазіями... Хай живе сонце! Сонячне світло має таку властивість: воно освітлює не тільки довколишній світ, але й розум людський.

Я дав собі слово більше не навідуватися до садиби, не зустрічатися з навісною дівочою юрбою, а головне — з цією Сарою. Але дотримати цього слова ніяк не вдавалося.

Дівчата дуже наполягали. А обставини й випадок весь час були не на моєму боці. Втім, що вже тепер гріха таїти? Я й сам не надто пручався. Я став часто бачити Сару.

Ця дівчина проявляє до мене велику симпатію, весь час вона зайнята мною. Чому? Попри те, що мій мозок весь час зайнятий цим питанням, я досі так і не знайшов на нього відповіді.

Я помітив одну річ. Мої думки про Сару вночі разюче відрізняються від моїх думок про неї вдень.

Вдень я з жорстокою холоднокровністю аналізував цю дівчину й приходив до висновку, що вона — легковажне й безглузде створіння, зіткане почасти з косметики й прикрас, почасти — з хизування й кокетства.

Отже, не лишалося сенсу витрачати на неї час. Я викидав її з голови, як викидають із житла зайві меблі. Але ввечері, коли довкола темніло, а душу, як і природу, огортав спокій, вона тихенько стукала в мої двері й поверталася до мене з журливим та замріяним обличчям.

Всім відомо, як ніч перетворює зовнішній вигляд предметів... Часом осколок скла, зблиснувши в темряві, здається діамантом... Дивишся на смужку світла, що лягла на темну стіну, й, ніби крізь шпаринку в прочинених дверях, заглядаєш в інший світ.

Але ніч перетворює не лише те, що ми бачимо очима, але й те, що постає в нашій уяві...

Образ Сари, який приносить ніч, зовсім не схожий на ту легковажну, бездушну, безглузду Сару, яку я уявляю вдень. Мені аж ніяково стає за себе, ніби я зводжу наклеп на хорошу людину.

— Гомункулусе, ми сьогодні збираємось до садиби... Ти ж залишаєшся?..

— Залишаюсь... Але ви про всяк випадок лишіть когось стерегти табір... А раптом я піду прогулятися... А може, й до садиби зазирну, якщо буду неподалік... Вони так просили, що якось незручно буде цього вечора їм відмовити...

— Браво, Гомункулусе!.. Ну, якби хтось інший запрошував, то це одне... Але коли запрошує сама Сара-ханим... Слава Богу, ти вилюднюєш, звикаєш бувати на людях!..

Я зневажливо знизую плечима:

— Я не впевнений, що піду.

Але я вже помітив, що прийняті мною вдень тверді рішення тануть із настанням ночі... Інколи мені стає соромно за таку свою нерішучість. Я починаю непокоїтися:

«Цього вечора будь-що треба подолати в собі цей потяг», — думаю собі. І справді, тримаю це дане собі самому слово. Але ввечері я мовби перетворююсь на душевнохворого. Все мені не по собі, ніяк місця собі не знаходжу. Як стемніє — йду до моря, годинами плаваю, допоки геть не виб’юся з сил.

Втім, я розумію, що не кожною перемогою можна пишатися, тож поки що вважаю за краще коритися ходові подій.

Страх перед коханням, втрачений мною багато років тому, знову починає оживати в моїй душі. Щоб заспокоїти себе, я вдаюся до дивакуватих розумувань, вигадую щось для власної розради:

— Потяг, який ти відчуваєш до цієї Сари, навряд чи має якийсь стосунок до кохання... Якщо залишити осторонь дрібні інтрижки та зв’язки заради чуттєвої розваги, то велике кохання може виникнути лише між людьми, які здатні кохати одне одного й заслуговують на нього ...

Нечувано, щоб кохали одне одного створіння, які належать до різних видів... Я дуже тверезо оцінюю власні можливості... На що я міг би сподіватися з цією дівчиною, аби взяти та й покохати її?.. Сара проявила несподівану для мене щирість... Мені стало подобатись бути поруч із нею, слухати її бесіду. Здається, я навіть не задумуюся над тим, що вона жінка. Я відчуваю до неї щиру дружню любов, як до друга-чоловіка, скажімо, до втраченого мною Недждета... Якщо серед чоловіків можна знайти собі друга, побратима, то чому не можна знайти з-поміж жінок посестру?

Такі псевдологічні роздуми давали мені на якийсь час розраду в моїй тривозі й підштовхували мене до Сари.

З кожною нашою зустріччю вона здавалася мені милішою й ближчою. Я не мав наміру розкривати свій глибокий інтерес до цієї дівчини не лише стороннім, але й їй самій. Тому я продовжував свої пащекування, непристойності, безсоромні нападки. Бешкет та нахабство були єдиними прикрасами, які личили людині з такою мармизою, як у мене. Якби я завів розмову про якісь приємні та рафіновані речі, став триматися ґречно та лагідно, хтозна, яким би клоуном я виглядав?

Знаєш, Недждете, байку про болонку та віслюка? У одного чоловіка були собі гарненька болонка та паршивий віслюк. Болонка весь час крутилася поруч із господарем, спала в нього на колінах, харчувалася зі столу.

Ну а віслюк, звичайно, возив тягарі, крутив чигир і отримував за це заслужену міру ячменю та без міри — кийком по спині. Чухає віслюк підкованим копитом свою величезну голову та й розмірковує собі:

«Годі, далі так жити не можна... Треба міняти політику, робити так, як робить наша болонка... Та й невелика ж премудрість: вряди-годи голос подати, трохи по землі покачатися, час від часу господареві лапку тицьнути. Ану ж чинитиму й я собі так — господареві це прийдеться до вподоби, тоді спина моя забуде, що таке тягар та кийок, а я з господарем разом їстиму, питиму й насолоджуватимуся дозвіллям».

Сердега-віслюк, не обтяжуючи себе зайвими думками, взявся до справи. Примудрився якось впертися до господаря в хату... Той, ясна річ, аж укляк від несподіванки. Тільки й зронив: «Овва!» Сидить, дивиться, що ж воно далі буде.

Підвів віслюк голову, вуха притиснув, розкрив пащеку та й загавкав собі, як та болонка. А тоді, знов-таки по-болончиному, кинувся до господаревих ніг та й заходився качатися. Ледь хату не розвалив, меблі всі поперевертав. Нарешті, перейшов віслюк до третього номера своєї програми. Підвівся, задер підковане копито та тиць його господареві. Але влучив в обличчя — у того тільки зуби посипалися...

Як заволає господар: «Людоньки добрі, рятуйте!» Збіглися до хати прислуга, садівник, усі з кийками. Звісна річ, тут уже віслюк по-іншому заспівав...

От і я, мов той віслюк із байки.

Красиві балачки та ґречні манери тільки виставлять мене на посміховисько, підкреслять мою потворність, от і все.

Я змирився з поразкою, усунувся від подальшої боротьби на любовному фронті... Якби хтось побачив, що я ще на щось сподіваюся, то мене б засміяли. А я нізащо не погоджуся виставити себе на посміховисько.

Але і цього ж не досить. Так само я боявся зажити слави розумної людини, яка усвідомлює своє становище й мучиться. Бо тоді б мене стали жаліти. А для розумної та гордої людини бути об’єктом жалості ще прикріше, ніж посміховиськом. Тому я й удавав із себе істоту, позбавлену будь-яких емоцій, будь-яких людських почуттів, такого собі Гомункулуса. Так, я знущався з Сари-ханим, як тільки міг. Мої слова та вчинки могли б розлютити найлагіднішу та найспокійнішу людину. Але ця незрівнянна дівчина покірно зносила всі мої кпини та вибрики.

Така-поведінка Сари була нерозв’язною загадкою. Міркував я, міркував і ось до чого доміркувався:

Попри всі мої старання, десь я недогледів. Моя безсоромність не ввела Сару в оману. Крізь мій удаваний оптимізм вона таки розгледіла, який я насправді нещасний. А душа в неї, можливо, така сама прекрасна, як і обличчя... Вона глибоко мені співчуває. Як смертельно хворих намагаються підбадьорити пустими втішаннями, так і вона намагається бодай трошки заговорити мені зуби... Хіба не можна сподіватися від такої надзвичайної дівчини такої чуйності?

Я занедужав, Недждете. Мої погляди, мої думки поступово зазнавали змін. Сара мало-помалу відокремлювалася від решти, хвороблива уява всіляко прикрашала її, роблячи чимось середнім між людиною та божеством.

Але в моїх очах змінювалася не лише Сара. От, скажімо, дорога від садиби, де вона жила, до табору... Цей розбитий курний шлях, по якому я по кілька разів на день проносився на своєму мотоциклі, вночі здавався мені дорогою до країни мрій. Сад у маєтку, дерево, під яким я її побачив уперше, ліхтар, який проливав своє тьмяне світло на її чоло, на її волосся, коли ми якось увечері прощалися коло хвіртки... Ще чимало подібних дрібниць набули в моїх очах цінності.

Врешті-решт, я твердо сказав собі:

— Гомункулусе, годі вже заперечувати, це — кохання... Очевидно, що це така сама хвороба, як скарлатина чи кір... Хоч як ти старався запобігти... Втім, нема чого панікувати. Якби ти підхопив цю хворобу зовсім юнаком, то це могло б бути небезпечно. А зараз ти добре оснащений для боротьби з нею... В тебе дуже тіло... Що ще важливіше — ти маєш у своєму розпорядженні тверду та холодну логіку... Якби ти був дитиною, то не встояв би, дав би себе захопити надіям та мріям. І, можливо, не переніс би розчарування, яке неминуче настало б потім. Мені здається, що небезпека цієї хвороби не стільки в ній самій, скільки в її конфлікті зі сподіваннями... В будь-якому разі, тобі таке хлоп’яцтво не загрожує... Уважай лишень, щоб полум’я занадто не розгорілося й не розтопило твою логіку... Остерігайся маячні й божевілля...

А можливо, ця хвороба протікатиме легше, ніж ти вже себе настрахав... До того ж не забувай, що навіть у звичайній лихоманці є якась химерна насолода. У хворого, який вийшов зі свого природного стану, якого починає палити хвороблива гарячка, почуття та емоції набувають якогось особливого забарвлення, особливої форми. Так, можливо, ця хвороба врятує тебе від нещастя прожити життя, не спізнавши найдивовижнішого в світі — любові.

Ось на що я захворів, ось від чого я марю в гарячці, Недждете... Я ніби віддався на волю стрімкої течії... Подивимось, куди вона мене винесе.

Гомункулус

III

Гомункулус — померлому другові

Буває, що люди — хворі, із розхитаними нервами — починають ненавидіти своїх померлих близьких. Вони сприймають їхню смерть, як зраду, ремствують на них: «Ну чому ти мене покинув?!», так, ніби ті взяли, та й залишили їх на півдорозі під час важкої подорожі.

Я завжди посміювався над цим дитячим ниттям, якого мені довелося наслухатися досхочу. Але зараз те, за чим я раніше спостерігав зі сторони, трапилося зі мною самим. Сьогодні я до самісінького ранку самотньо блукав у темряві берегом моря й дорікав: «Недждете, як ти міг залишити мене на самоті?! Як би мені хотілося, щоб ти зараз був поруч!»

Але прошу тебе, правильно зрозумій мої слова. В жодному разі не подумай, що цієї ночі Гомункулус пережив якусь страшну трагедію, і тепер більше, ніж будь-коли, потребує розради... Навпаки, Гомункулус цієї ночі настільки щасливий, що навіть уявити собі неможливо.

Якби ти був живий, я б примостився біля твоїх ніг і почав би тобі розповідати:

— Як змалку я привчав тіло зносити тяготи й біль, так і душу я привчав до безнадії та мук... Я навчився зносити негаразди без ремствувань та скарг... Але я абсолютно не звик до радощів та щастя, — це для мене просто якась несподіванка... Так, цієї ночі на мене неждано-негадано звалилися радість та щастя. Я пережив незабутню казкову ніч. Всі гіркі й безбарвні дні мого життя в одну мить стали давньою минувшиною... Ось чому я мушу розповісти... Приховати щастя набагато складніше, ніж горе... Вислухай мене, Недждете...

Так, мов дитина, я б поклав свою потворну голову тобі на коліна і, не соромлячись, розповідав би. Втім, це неможливо, і я знову пишу тобі листа... Сьогодні в мене був спокійний день. Я був у місті, займався там деякими справами. Буря в моїй душі, зустрівши на своєму шляху перепону, вщухла. Почуття мої притупилися, але мозок працював бездоганно. Я мотоциклом вертався до табору. Раптом я натрапив на дівча, яке, видряпавшись на оливу, плакало й просило допомоги. Це була Сарина племінниця. Вона каталася на велосипеді, злякалася лютого собаки, що охороняє сад, і втекла на дерево. Треба було відвести малу додому. По дорозі я стрів Сару. Їй моя дріб’язкова допомога здалася мало не подвигом, і вона хотіла ледь не силою затягти мене до садиби. Я відмовився, сів на мотоцикл і повернувся до табору. Кажу ж — день був спокійний і раціональний. Я вважаю великою перемогою, що не піддався на умовляння Сари.

Але ввечері декілька родичів малої завітали до табору з подякою. Була між ними й Сара. Я зіткнувся з нею несподівано на виході з мого намету. В руках у неї був невеличкий букет, а на вустах грала чарівна усмішка.

Гості зібралися довкола великого ліхтаря в центрі табору.

Сара стала трохи осторонь.

Я відійшов подалі, став у затінку. В руках у мене був її букет, а у серці — якась неясна тривога. Така сама тривога, яка буває у бувалого капітана, коли він на чистому, безхмарному морському обрії помічає перші ознаки майбутньої бурі... «Цієї ночі неодмінно станеться щось надзвичайне!» — подумав я. В мене навіть промайнула думка втекти й до самого ранку не повертатися до табору. Всі вже звикли до моїх дивацтв. Навіть Сара — і та б не образилась. Але я не зміг навіть поворухнутися.

В темному закутку, в якому я стояв, ніхто не міг мене бачити, тож я безбоязно роздивлявся усміхнене обличчя Сари, освітлене великим ліхтарем. Під ліхтарем почався якийсь рух, і я втратив лице Сари з поля зору. Однак воно все ще стояло переді мною в моїй уяві.

— Ви, я дивлюсь, не лише місячним сяйвом захоплюєтесь, а й квітами теж, Зія-бей?

Це проказав її голос. Дрібно затремтівши, я повернув голову. Сара стояла поруч зі мною, з усмішкою поглядаючи на букет у моїх руках. Я злякався, що вона про все здогадалася. Почав вигадувати якісь нісенітниці, аби виправдатися за цей букет. У жартівливому тоні став просторікувати, що, мовляв, цей букетик нагадує емблему нашого спортивного клубу, і тому я почеплю його в себе у головах.

Але, як я вже казав, вона не гнівається на мої нападки й безсоромні витівки, а лише з сумовитою посмішкою дивиться мені в обличчя, від чого мені стає ніяково й соромно за себе. Цього вечора в цієї загадкової дівчини виникла дивна забаганка. Вона будь-що бажала прогулятися гаєм, що росте за табором. Я вже і так, і так опирався, але марно.

Ми йшли поруч поміж деревами. Тіні, які ми кидали в місячному світлі на висхлу траву, набігали одна на одну. Сара, ніби лякаючись навколишнього безлюддя, тулилася до мене, торкалася плечем моєї руки.

Недждете, цієї ночі я зрозумів, що кохання — це щось настільки надзвичайне, що не вкладається в уяву... Я думав собі: «Аллах міг би мене створити подібним до інших, щоб мене теж можна було кохати і щоб я міг, не соромлячись,  сказати, що кохаю... Ця чужа мені молода дівчина, яка йде поруч зі мною, торкаючись мого плеча, але насправді дальша від мене, ніж найвіддаленіша з зірок, могла б бути моєю нареченою або дружиною. А скільки пар у цю мить, милуючись місячним світлом, так само гуляють пліч-о-пліч, насолоджуються коханням!.. Хто знає, що вони при цьому відчувають? Як стають щасливими? Як можна пережити, коли на тебе звалюється таке величезне щастя?» Я з неймовірною наївністю задавав собі ці питання, а сльози пекли повіки моїх гидких, по-китайському вузьких очей.

Інший би збунтувався від таких думок. Але я змирився з поразкою, на мене вже давно перестала діяти їхня отрута, тож вони не викликають у мене ні ненависті, ні гніву. Як деякі люди захоплено дивляться на небо, марно силуючись осягнути велич всесвіту, так і я з подивом дивлюся на закоханих: «Так, існують на світі люди, які кохають і знаходять взаємність. На перший погляд, вони нічим не відрізняються. Як таке взагалі може бути?»

Сара підвела мене до краю прірви.

Змагаючись із вітром, який намагався зірвати хустку з її голови, вона обернулася до мене, буквально змушуючи мене дивитися на її запаморочливу красу, усміхалася мені, про щось мило та солодко щебетала. З останніх сил я тримався, аби не виказати свою слабкість. Я почувався, ніби уві сні.

Точніше кажучи, всі мої печалі розтанули. «Гомункулусе, ти дивуєшся закоханим, — думав я, — а тим часом ніхто не знає, що таке кохання, краще від тебе».

Сара поцікавилась, що знаходиться там, по той бік долини. Я пообіцяв їй, що якось ми прийдемо сюди вдень, і я їй усе покажу. Я сказав це просто так, адже ми все одно не змогли б прийти сюди знову. Власне, я знав, що за три тижні чи місяць ми розстанемося. І думка про це тягла за собою інші думки: «Гомункулусе, можливо, це останній раз. Ти вже більше не залишишся з нею отак, наодинці... Ти більше не побачиш це обличчя в такому чарівному світлі... Отже, ти зараз на вершині щастя, яке судилося тобі в житті... Якби ця дівчина була твоєю нареченою, хіба ти кохав би її по-іншому? Так, Гомункулусе, зроби над собою зусилля... Напружся, зупини цю раціонально-логічну машину, яка працює в твоїй голові... Уяви, що Сара — твоя наречена й кохана...»

Сара, ніби прагнучи допомогти моїй уяві, повернувши до мене обличчя, лагідно й журливо про щось розповідала. Раптом вона схилила голову й несподівано розплакалася. Чому вона плакала? Можливо, згадала про колишнє кохання... Можливо, була якась інша причина... Але в будь-якому разі...

Я заплющив очі, мов людина, яка бачить приємний сон і боїться прокинутися. «На цій безлюдній темній галявині молода дівчина дивиться мені в обличчя й плаче — ну хто ж вона, як не наречена?» — промайнуло в моїй голові.

Я ніби плив в атмосфері уяви чи сну. Відчуття реальності практично залишило мене. Лише сильний біль у долоні нагадував мені, що я живий, що маю тіло. Щойно перед цим я садовим ножем обстругував палицю й розпанахав собі долоню.

І тут випадок усміхнувся мені востаннє за цю ніч. Сара наблизила до мене своє мокре від сліз обличчя:

— Зія-бей, здаєтеся, мені потрапила в око комашина... Погляньте, будь ласка.

Я не стримав посмішки. Чи насмілюся я торкнутися заплаканих Сариних щік, зазирнути їй в очі? До того ж хіба це можливо? А чи не розтане вона, мов сон, щойно я доторкнуся до неї?

Сара наполегливо продовжувала просити. Я погодився. Зблизька зазирнув їй у вічі. Вперше в житті я насмілився зблизька подивитися у вічі жінці.

Коли я відводив свої очі від її очей, то подумав із гірким переконанням, що раптом утвердилося в моїй душі: «От ти, хлопче, й пропав. В її очах ти зазирнув у зовсім інший світ... Тепер тобі не жити...»

Недждете, уяви собі від народження сліпого, який знає про світ лише з розповідей інших... І уяви, що чудового літнього дня десь у мальовничому місці цей сердега раптом прозрів, але всього на мить...

Хіба можна сподіватися, що він зможе жити далі після побаченого?

Отак і я зазирнув у Сарині очі — й усе. Чого мені тепер ще бажати?

Ти зрозумів, Недждете, чому я цієї ночі такий-щасливий? Цю ніч Гомункулус провів сам на сам із коханою жінкою. І бачив її сльози.

Гомункулус зазирнув їй у самісінькі очі, як роблять нормальні люди, ба навіть як наречений, як коханий.

Не можна уявити більшої радості й більшого щастя, ніж те, що я звідав цієї ночі, Недждете... Адже закохані не помічають тих щасливих годин, коли вони разом зі своїми коханими. Вони весь час сподіваються, що завтрашній день принесе їм ще більше щастя... А для Гомункулуса такого завтрашнього дня не існує...

Гомункулус

IV

Гомункулус — померлому другові

Загадку розгадано. Тепер я знаю, чому Сара-ханим проявляла до мене такий інтерес. Ця дівчина силою своєї неймовірної вроди встановила тут духовне царювання. Вона вважає всіх своїми підданими, а їхні страждання й сльози — свого роду даниною. У неї в голові не вкладалася показна байдужість якогось там виродка-Гомункулуса. Сара сприйняла її як бунт і приготувала для бунтівника жахливу кару.

Ще б трохи — і я б потрапив у пастку, яку вони мені так уміло приготували. Я мало не забув, що позбавлений права кохати. Правда, ще б трохи — і я б, напевно, наважився, як інші, заговорити про кохання. А вона б розсміялася мені в вічі. Сарі-ханим не вдалося здійснити задумане, але я, чуючи в своїй уяві її регіт, помираю.

Порятувався я дивовижним чином. Родичка Сари-ханим, літня жінка, сказала, що Сара кохає мене. І тут мала Бегіре приносить якийсь медальйон, який нібито знайшла в саду. А в медальйоні — мій портрет. В цю мить мені полуда спала з очей. Я став жертвою змови... Став я розплутувати цю справу. Обережно розпитав декількох подруг Сари-ханим. Сумніви, які були в мене спочатку, переросли в переконання. Але головна прикрість полягає в тому, що, навіть знаючи про все, я не міг втриматися, аби не бачитися з Сарою, не прагнути залишитися з нею наодинці. Наприклад, у весільну ніч гостей розсаджували за столики парами — чоловіків із жінками. Пари визначали жеребкуванням. У мене в руках був папірець із цифрою «7».[40] А Сара візьми та й скажи «вісім».[41] I мої пальці мимохіть перевернули папірця, зробивши з сімки вісімку. Пізніше мені стало соромно за свою слабкість. Побоюючись, що моє тверде переконання перетвориться на непевну надію, і тоді я свідомо сам себе погублю, я знайшов перший-ліпший привід і залишив її.

Через кілька днів Сара-ханим вже їде. Я передчуваю запеклу боротьбу. В мене не стане духу подібно до збитого машиною собаки повзти по дорозі, залишаючи кривавий слід. Я тобі вже казав... Після того як тієї ночі в її очах я зазирнув у інший світ, у цьому світі я розради вже не знайду. Завтра будуть мотоциклетні перегони... Очевидно, станеться нещасний випадок... Я полечу в прірву, на краю якої ми з нею стояли тієї ночі... Якщо я зважуся, то до нашої зустрічі лишилося якихось сім-вісім годин, Недждете... Ну а поки що — бувай.

Гомункулус

Примітки

1

Генеральський чин в Османській імперії. — Тут і далі примітки перекладача.

2

Принцові острови в Мармуровому морі, неподалік від Стамбула; улюблене місце відпочинку стамбульців.

3

Південно-західний вітер, що дме переважно взимку, несучи з собою пил та пісок; важко переноситься, викликає погіршення самопочуття.

4

Чоловіча половина будинку.

5

Мається на увазі перемога в Визвольній війні 1919—1922 років.

6

Державна Рада — центральний дорадчий орган в Османській імперії, який функціонував у 1837—1922 роках.

7

Мається на увазі окупація під час Визвольної війни 1919— 1922 років.

8

Один із респектабельних районів тодішнього Стамбула.

9

Елемент турецького традиційного чоловічого вбрання.

10

Звертання до освіченої, інтелігентної людини.

11

Ашик Гаріп та Ашик Керем — турецькі народні поети XVI сторіччя; уславились любовною лірикою.

12

Живописний район Стамбула, розташований на європейському березі в північній частині Босфору, біля виходу в Чорне море; місце розваг і відпочинку стамбульців.

13

Історичний мис на вході в бухту Золотий Ріг (Халіч), на якому розташований султанський палац Топкапи; від пристаней Сіркеджі та Еміноню, розташованих біля цього мису, відходили пароплави.

14

Етнічні турки, які вимушені були в результаті війн кінця XIX — початку XX сторіччя залишити Балкани (Румелію) й оселитися в Туреччині.

15

Пароплави акціонерної компанії «Шіркет-і Хайріє», яка з 1854-го до 1945 року здійснювала пасажирське сполучення між Стамбулом та азійським берегом Босфору, використовуючи для цієї мети невеликі пароплави.

16

У мусульман — назва іновірця.

17

Панночка.

18

Викладач релігійного навчального закладу.

19

Вища мусульманська богословська школа в Каїрі.

20

Абі (або повна форма «агабей», тобто «старший брат») використовується як шанобливо-товариське звертання до людини, дещо старшої за віком чи суспільним станом, яка, проте, «не дотягує», щоб називати її «дядьком» («амджа»).

21

Ангели пекла в ісламі.

22

Мехмед Ебуссууд-ефенді, або Ходжа Челебі — шейх-уль-іслам Османської імперії при султанах Сулеймані Пишному та Селімі II.

23

Броненосець «Барбарос Хайреттін» — переданий Османській імперії німецький військовий корабель «Курфюрст Фрідріх Віль-гельм» — загинув у 1915 році від британської торпеди, прямуючи до протоки Дарданелли для підтримки османських військ, забравши життя 253 членів екіпажу.

24

Персонаж традиційного театру тіней; так називають і сам цей театр.

25

Місто неподалік від Ізміра.

26

Носій, який займається перенесенням важких речей, тюків, валіз тощо.

27

Персонаж оперети Ф. Ерве «Мадемуазель Нітуш».

28

В Ісламі Адам вважається пророком.

29

Дух в ісламській міфології.

30

Невелика технічна споруда, з якої мешканці довколишніх садиб чи кварталів беруть воду.

31

Район в азійській частині Стамбула, на березі Босфору, де були розташовані вілли османської знаті.

32

Історичне місто в Анатолії, центр провінції, яка славиться своїми яблуками.

33

Площа в центральній частині Стамбула.

34

Місцевість на Аравійському півострові, де знаходяться мусульманські святині Мекка та Медіна.

35

В тогочасній мусульманській Туреччині вихідним днем була п’ятниця.

36

Хрестоматійні рядки поета XVII сторіччя Камі з Едірне.

37

Місцевість у Лівії, в кінці XIX та на початку XX сторіччя, за часів султана Абдульхаміта II, була місцем заслання політичних противників режиму.

38

Війна між Османською імперією та Грецією в квітні-травні 1897 року.

39

Джин — дух в ісламській міфології.

40

В написанні арабським письмом — ۷.

41

В написанні арабським письмом — ۸.