Марґарет Мадзантіні

Не йди

© Margaret Mazzantini, 2001

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад та художнє оформлення, 2016

First Italian edition by Arnoldo Mondadori Editore S.p.A

Cover artwork from the motion picture Non ti muovere directed by Sergio Castellitto

Courtesy of Medusa Film S.p.A. and Cattleya S.p.A.

Ти не зупинилася перед знаком «Stop». Пролетіла у своїй куртці зі штучного хутра, у навушниках. Щойно скінчився дощ, і невдовзі піде знову. Понад горішніми гілками платанів та антенами юрбилися шпаки в попелястому повітрі, сповнюючи його пір’ям і цвіріньканням, їхні плями мигтіли, коли пташки збивалися в купу, не завдаючи шкоди одна одній, потім розпростували крила й розліталися, збираючись на новий виток. Унизу люди тримали над головою газети чи просто руки, затуляючись від граду з їхнього посліду, що сипався горохом з неба та скупчувався на асфальті разом з опалим мокрим листям; його солодкавий і гнітючий запах панував довкіл, і перехожі поспішали проминути цю місцину.

Ти виїхала з кінця вулички, летіла до перехрестя. Тобі це майже вдалося, і водій у тій машині майже ухилився від тебе. Але на асфальті була багнюка – масний послід від шпачиних зграй. Колеса ковзнули, ледь-ледь, проте цього вистачило, щоб зачепити твій моторолер. Ти підлетіла до пташок і впала просто в їхній послід, і разом з тобою впав твій рюкзак з наклейками. Два твої зошити опинилися на краю хідника, у калюжі з чорною водою. Шолом покотився по дорозі, неначе порожня голова, бо ти його не застебнула. До тебе одразу ж хтось підбіг. Ти лежала з розплющеними очима, замащеним багнюкою ротом. Асфальт увійшов тобі в шкіру, наставивши цяточок на щоках, як у неголеного чоловіка. Музика увірвалася, навушники сповзли під волосся. Чоловік з автівки кинув дверцята навстіж і підійшов до тебе, подивився на твоє відкрите чоло й поліз у кишеню по мобільний телефон, та він випав у нього з рук. Якийсь хлопець підняв телефон, саме він і викликав «швидку». Тим часом рух транспорту зупинився. Ця машина стала поперек колії, і трамвай не міг проїхати. Водій вийшов, багато людей повиходило й пішло до тебе. Люди, яких ти ніколи не бачила, обмацували тебе поглядами. Слабкий стогін донісся з твоїх губ, на яких виступила рожева піна, а ти знепритомніла. Рух транспорту був напруженим, і через це «швидка» спізнилася. Та ти вже не поспішала. Ти завмерла, як поранена пташка.

Потім «швидка» з увімкненими сиренами об’їжджала інші машини. Вони притискалися до хідникової огорожі, а «швидка» заїхала просто на набережну, тим часом флакон із фізіологічним розчином теліпався над твоєю головою, чиясь рука то стискала, то відпускала блакитний балон штучної вентиляції легенів, щоб закачати тобі повітря. У приймальному покої реаніматолог «швидкої» натиснула тобі пальцем між нижньою щелепою та під’язиковою кісткою, у больове місце. Твоє тіло відреагувало надто слабко. Вона взяла марлеві тампони й витерла кров, що збігала з чола. Подивилася на твої зіниці, нерухомі й асиметричні. Дихання було нерегулярним. Вони вставили тобі в рота орофарингеальний повітропровід, щоб дістати запалий язик. Звідти вибрали кров, гудрон, слиз і один зуб. На пальці тобі причепили кліпсою пульсоксиметр, щоб заміряти рівень насиченості крові киснем; твій оксигемоглобін був дуже низьким: тільки вісімдесят п’ять відсотків. Тоді тобі зробили інтубацію[1]. Ларингоскоп ковзнув тобі в рот своїм льодяним світлом. Увійшов санітар, штовхаючи перед собою пристрій для кардіомоніторингу, вставив штепсель, та апарат не увімкнувся. Він штурхнув його, легенько штурхнув, і монітор запрацював. Тобі задерли майку й до грудей притиснули присоски з електродами. Тобі довелося трішки зачекати, оскільки зал комп’ютерної томографії не був вільним, потім тебе доправили в камеру опромінювання. Травма була у скроневій ділянці. З-за скляної перегородки реаніматолог попросила радіолога зробити ще знімки, більш наближені. Вони побачили глибину та поширення гематоми поза церебральною паренхімою. Гематома від зворотного удару, якщо вона була, залишилася поза полем зору. Але тобі не впорснули у вену контрастну рідину, побоялися ниркових ускладнень. Негайно зателефонували на четвертий поверх, щоб там підготували операційну.

Реаніматолог запитала:

– Хто сьогодні чергує в нейрохірургії?

Тебе почали готувати. Санітарка повільно роздягала тебе, розрізаючи одяг ножицями. Вони не знали, як сповістити твоїх близьких. Сподівалися знайти у твоїх речах якийсь документ, та в тебе його не було. Був твій рюкзак, там знайшли твій щоденник. Реаніматолог прочитала ім’я, а потім прізвище. Вона зупинилася на прізвищі й лише трохи згодом повернулася до імені. Її кинуло в жар, їй забракло повітря і стало важко дихати, неначе клубок у горлі застряг. Тоді вона навіть забула про свою криваву роль, подивилася на твоє обличчя, як звичайна жінка. Вдивлялася у твої опухлі контури з надією прогнати цю жахливу думку. Але ти дуже схожа на мене, і Ада, лікарка-реаніматолог, не могла цього не помітити. Санітарка повільно голила тобі голову, твоє волосся падало на підлогу. Ада простягнула руку по чергове каштанове пасмо.

– Обережно, обережно, – прошепотіла вона. Вона пішла до реанімації, до чергового нейрохірурга: – Там дівчинка, яку щойно привезли…

– Та ти ж без маски. Ходімо звідси.

Вони покинули цей асептичний блок, куди не допускали родичів, де хворі лежать голі поряд з апаратами штучного дихання, і разом повернулися туди, де тебе готувала санітарка. Нейрохірург подивився на електрокардіограму в моніторі та на кров’яний тиск.

– У неї низький тиск, – сказав він. – Ви виключили пошкодження огруддя чи очеревини?

Потім він подивився на тебе, побіжно. Швидким рухом пальців він підняв тобі повіки.

– То що? – запитала Ада.

– В операційній готові? – звернувся він до санітарки.

– Готуються.

Ада повторила знову:

– Тобі не здається, що вона схожа на нього?

Нейрохірург повернувся й підніс томографічний знімок до світла, що падало з вікна:

– Гематома розповзлася між мозком і твердою мозковою оболонкою…

Ада стиснула руки й запитала ще голосніше:

– Вона схожа на нього, правда ж?

– Можливо, навіть міжоболонкова…

На вулиці дощило. Ада пройшла коридором, що з’єднує приймальний покій з відділенням загальної терапії, притиснувши схрещені руки, у сорочці з половинним рукавом, тихо ступаючи в зелених гумових сабо. Вона не поїхала до хірургії ліфтом, піднялася пішки. Їй потрібно було рухатися, щось робити. Я знаю її вже двадцять п’ять років. Перш ніж одружитися, я навіть недовго залицявся до неї десь на межі між грою та щирими почуттями. Вона відчинила двері. В ординаторській був санітар, що виносив чашки після кави. Вона взяла шапочку й маску, квапливо наділа їх та увійшла в операційну.

Напевно, я побачив її дещо пізніше, коли поглянув на медсестру, щоб передати затискачі. Дивно, що я її тут бачу, подумав я, вона працює в реанімації, і ми зустрічаємося рідко, переважно в барі, у підвалі. Та я не звернув на неї особливої уваги, навіть не кивнув їй на знак привітання, відчепив ще один затискач і віддав їй. Ада дочекалася, доки мої руки звільняться від операції.

– Професоре, можна вас? – прошепотіла вона.

Тим часом медсестра видобувала голку, схожу на спис, зі стерильного пакета, я почув шарудіння розірваного плівчастого паперу, повернувся й зустрівся поглядом з Адою. Вона стояла поряд зі мною, а я цього не помітив. То була пара жіночих очей, без макіяжу, що тремтіли на світлі. До того як піти працювати в реанімацію, вона була одним із найкращих анестезіологів у лікарні, робила анестезію багатьом моїм пацієнтам. Я бачив, як вона не піддавалась емоціям і в складніших випадках, і завжди її за це поважав, тому що знав, як важко їй було стримувати себе під цією зеленою сорочкою.

– Опісля, – буркнув я.

– Ні, це терміново, професоре, прошу вас.

Тон її голосу змінився, у ньому була якась дивна владність. Медсестра простягнула мені голкотримач. Я ніколи не переривав операції до повного її завершення. Я стиснув руку й помітив, що зробив це з запізненням. Я збирався зашивати м’язову фасцію на очеревині. Відступив, щоб віддалитися від пацієнта, та наштовхнувся на когось, хто був у мене за спиною.

– Закінчуй ти, – сказав я своєму асистентові.

Медсестра передала голкотримач йому. Я почув, як ця залізна штука ляснула йому по долоні в гумовій рукавичці, глухий звук, що раптом відлунив у моїх вухах. Усі присутні подивилися на Аду.

Двері операційної беззвучно зачинилися за нами. Ми стояли непорушно одне перед одним у залі попередньої анестезії:

– Ну, що там?

Груди Ади здіймалися під сорочкою, на відкритих руках від холоду повиступали сироти.

– Професоре, там у нас дівчина з черепною травмою…

Не звертаючи на це уваги, я машинально стягнув з себе рукавички:

– Та кажіть уже.

– Я знайшла щоденник… у ньому було її прізвище, професоре.

Я підніс руку й зірвав їй маску з обличчя. У її голосі більше не було збудження, сміливість скінчилася. Це було прохання по допомогу, спокійне та майже нечутне:

– Як звати вашу дочку?

Здається, я нахилився до неї, щоб краще її побачити, щоб знайти в глибині її очей ім’я, чиє завгодно, та тільки не твоє.

– Анджела, – прошепотів я в ті очі й побачив, як вони вибалушуються.

Я побіг сходами вниз, біг під дощем між будинками, біг, коли «швидка» різко загальмувала за два метри від моїх ніг, пробіг крізь скляні двері приймального покою, пробіг через сестринську, забіг у палату, де репетував хтось із переламаною кінцівкою, потім у порожню сусідню палату. Я зупинився. На підлозі лежало твоє волосся. Твоє каштанове хвилясте волосся, зібране в купку разом із закривавленими марлевими тампонами.

В одну мить я став живим мерцем. Я поплентався в реанімаційну залу по коридору до самої скляної стіни. Ти тут, поголена, інтубована, зі світлим пластиром навкруги твого опухлого, почорнілого обличчя. Це ти. Виходжу з-за скла і стаю поряд з тобою. Що ж я за батько, нещасний батько, зламаний горем, з пересохлим ротом, холодний піт стікає в мене з волосся. Я так і не можу усвідомити, що сталося, стою собі в ступорі, а голова немов у тумані. Я наче робот, у мене емболія від болю. Та я заплющую очі й жену цей біль. Це не ти, бо ти ж у школі. От я зараз розплющу очі й не знайду тебе, а знайду якусь іншу дівчинку, неважливо яку, якусь випадкову дівчинку. Тільки не тебе, Анджело. Широко розплющую очі, але це саме ти, випадково це саме ти.

На підлозі стоїть коробка з написом «Небезпечні відходи», я беру цю людину та кидаю її туди. Я мушу зробити це, то – мій обов’язок, єдине, що мені залишається. Я мушу дивитися на тебе так, наче ти не маєш до мене жодного стосунку. Один з електродів незручно проходить по твоєму соску, я знімаю його та ставлю на інше місце. Дивлюся в монітор: п’ятдесят чотири удари, потім менше: п’ятдесят два. Піднімаю тобі повіки, зіниці нерівні, права повністю розширилася, внутрішньочерепна травма саме в цій півкулі. Потрібно негайно тебе оперувати, щоб мозок міг дихати, звільнити від тієї маси, що посунулася від гематоми і тепер тисне на черепну коробку, – твердої, нееластичної, від якої задихаються мозкові центри та іннервують усе тіло, позбавляючи щомиті якоїсь частинки тебе самої.

Повертаюся до Ади:

– Їй уже зробили укол кортизону?

– Так, професоре, і гастропротектор теж.

– Є інші травми?

– Не виключаємо розрив селезінки.

– А який гемоглобін?

– Дванадцять.

– А хто в нейрохірургії?

– Я, у нейрохірургії я. Привіт, Тімотео.

Альфредо поклав руку мені на плече, на ньому розстебнутий халат, його волосся й обличчя мокрі.

– Мені подзвонила Ада, я щойно від’їжджав.

Альфредо найкращий у своєму відділенні, а проте він не користується великою повагою ні в кого, він невпевнений у собі, часто замкнений, з непривабливою зовнішністю, оперує в тіні свого завідувача, одразу знічується, як той лише на нього подивиться. Я давав йому поради кілька років тому, та він не став мене слухатися, його характер не дорівнює його таланту. Знаю, що він розлучився з дружиною, що в нього є син-підліток, більш-менш твого віку, Анджело. Це вже було не його чергування, він би вже міг бути вдома, жодному хірургові не подобається оперувати родичів свого колеги. Та він спіймав таксі, а коли опинився в заторі, вистрибнув з автомобіля, щоб прибути раніше, побіг під дощем. Не знаю, чи зробив би я те саме.

– Усе готово? – запитав Альфредо.

– Так, – відповіла медсестра.

– Тоді мерщій нагору!

Ада підходить до тебе, відключає апарат штучного дихання та підключає тебе до кисневої подушки на час транспортування. Потім тебе везуть. Бачу, як твоя рука спадає з нош, поки тебе везуть у ліфті, Ада нахиляється та кладе її на місце.

Я залишаюся з Альфредо, ми сидимо з ним у кімнаті, сусідній з реанімаційною. Альфредо вмикає світло діафаноскопа, підносить до нього твій томографічний знімок і дивиться на нього впритул. На певному місці він зупиняється, наморщує чоло між бровами, вдивляється пильніше. Я знаю, що означає шукати слід, який би міг тобі допомогти, на розмитому томографічному знімку.

– Бачиш, – каже він, – ось головна гематома, одразу ж над твердою мозковою оболонкою, сюди я доберуся легко… Треба подивитися, наскільки пошкоджено мозок, цього не можна знати наперед. Потім ще отут далі, не знаю, можливо, це крововилив від зворотного удару…

Ми дивимося один на одного в неяскравому світлі, яке проектує на наші плечі твій мозок. Знаємо, що не можемо брехати один одному.

– Може статися, що в неї вже почалися ішемічні ускладнення, – шепочу я.

– Мені треба туди зазирнути, тоді знатимемо.

– Їй п’ятнадцять років.

– Тим краще, серце сильне.

– Вона не сильна… ще маленька.

Я стаю навколішки й уже плачу, не стримуючись, притискаючи долоні до мокрого обличчя.

– Вона помре, правда ж? Ми обидва це знаємо, у неї в голові повно крові.

– Аніхріна, Тімотео, ми не знаємо.

Він стає на коліно біля мене, бере мене під руки й сильно струшує та при цьому струшується сам.

– Зараз почнемо оперувати й побачимо. Я витягну гематому, дам мозку продих і побачимо, що буде. – Він піднімається. – Ти будеш разом зі мною, так?

Витираю собі носа й очі передпліччям, перш ніж піднятися. На щетині в мене залишається блискуча смужка слизу.

– Ні, я вже нічого не пам’ятаю в мозку, я тобі не помічник…

Альфредо пильно дивиться на мене своїм спокійним поглядом, він знає, що я брешу.

У ліфті ми більше не розмовляємо, дивимося вгору на номери поверхів, що підсвічуються по черзі. Розходимося без слів, навіть не доторкнувшись один до одного. Ще кілька кроків, і я вже сідаю в ординаторській. Альфредо готується. Подумки стежу за його рухами, за цим ритуалом, який я так добре знаю. Його руки поринають по самі лікті у великий умивальник з нержавійки, пальцями він дістає з паперової обгортки продезінфіковану губку, відчувається запах амонію. Одна медсестра подає йому рушник, а друга зав’язує халат. Незвичайне мовчання панує навкруги, мовчання людей, які щойно оніміли. Перед відчиненими дверима проходить санітар, якого я добре знаю, я перехоплюю його погляд, та він квапливо опускає очі на підлогу. Потім у дверях з’являється Ада. Вона так і не вийшла заміж, живе в одноповерховому будиночку з садом.

– Ми починаємо, ви впевнені, що не хочете бути присутнім?

– Так.

– Вам щось треба?

– Ні.

Вона киває, намагається всміхнутися.

– Зачекайте, Адо, – зупиняю я її.

Вона повертається:

– Слухаю вас, професоре.

– Якщо це станеться, нехай усі повиходять, та перш ніж іти по мене, видаліть їй з рота респіратор, познімайте крапельниці, заберіть усе, прикрийте частину… Поверніть її мені в пристойному вигляді.

Альфредо вже пройшов фільтраційну зону й увійшов в операційну з піднятими руками, до нього наблизився асистент, щоб надіти йому рукавички. Ти зараз уже під безтіньовою лампою. На мені лежить найжахливіший обов’язок: повідомити твоїй матері. Цього ранку вона відбула до Лондона, ти це знаєш, вона має взяти в когось інтерв’ю, здається, якогось міністра, тому перебувала в дуже збудженому стані. Її таксі рушило від під’їзду трохи раніше, ніж поїхала ти. Я чув, як ви про щось сперечалися у ванній кімнаті. У суботу ти повернулася надто пізно, десь о чверть на першу. Оці п’ятнадцять хвилин запізнення після узгодженого часу дуже її розізлили, вона не пробачає певних речей, зокрема коли не виконуються домовленості, це здається їй замахом на власний спокій. Вона любляча мати, проте ці суворі риси характеру захищають її, та, повір, і пригнічують також. Я знаю, що ти не робиш нічого недозволеного, ви зустрічаєтеся з друзями перед замкненою школою. Залишаєтеся там, щоб побалакати в темряві, на холоді, ховаючи пальці під стягнутими рукавам светрів, під великими графіті. Я завжди дозволяв тобі це робити, я тобі довіряю, довіряю й твоїм помилкам. Я знаю тебе такою, якою ти є вдома, у ті нечасті моменти, коли ми разом, проте я не знаю, яка ти з іншими. Я знаю, що в тебе добре серце й ти без залишку віддаєш його своїм друзям. І добре робиш, заради цього й варто жити. Але твоя мати так не думає, вона вважає, що ти мало вчишся, що ти марнуєш свою енергію і потім не надолужиш згаяне в навчанні.

Іноді ти зі своїми друзями, находившись по нашому кварталу, пірнаєш у паб на розі, у цю славнозвісну підвальну «кишку». Якось я зазирнув туди зверху, крізь одне з тих низеньких вікон, що виходять на хідник, і побачив, як ви смієтесь, обіймаєтеся, розчавлюєте недокурки в попільничці. Я був елегантним паном п’ятдесяти п’яти років, що прогулювався наодинці тієї ночі, а ви були там унизу, за цими маленькими віконцями з ґратками, де зупиняються собаки, щоб увібрати пахощі, ви були такі молоді й дружні. Ви чудові, Анджело, я хотів тобі це сказати. Чудові. Я підглядав за вами, майже стидаючись цього, з такою ж цікавістю, з якою старий дивився б на дитину, що розпаковує подарунок. Так, я бачив, як ви розпаковували життя там, унизу, у цьому задимленому барі.

Я вже поговорив зі своєю секретаркою. Їй вдалося зв’язатися з летовищем Гітроу. Ельзу там зустрінуть одразу в рукаві та відведуть до окремого приміщення, щоб розповісти їй про те, що сталося. Жахливо дізнаватися про таке в літаку з купою газет на колінах, ані про що не знаючи. Вона гадає, що з нами тут, унизу, усе гаразд, донечко, і я б хотів, щоб її політ ніколи не закінчувався, щоб він тривав безкінечно крізь усе небо світу. Можливо, вона дивиться на хмарку, одну з тих хмарок, що ледве прикривають сонце, іскристий промінь, який заглядає в невеличке віконце, щоб освітити її обличчя. Вона, напевно, читає статтю якогось колеги й коментує її, безшумно рухаючи губами. Я так добре знаю її мимовільну міміку, неначе кожна емоція на обличчі має свій мікроскопічний знак. Вона стільки разів була разом зі мною в літаку. Я вивчив зморшки в неї на шиї, маленьку складочку шкіри на підборідді, коли вона нахиляє голову при читанні; втомленість її очей, коли вона знімає окуляри й заплющує очі, поклавши голову на спинку крісла. Зараз стюардеса подає їй тацю зі сніданком, своєю досконалою англійською вона відмовиться від нього й попросить: «Just a black coffee»[2] та дочекається, доки запах фасованої їжі віддалиться від неї. Твоя мама завжди залишається на землі, навіть коли вона в небі. Зараз її обличчя повернуте до ілюмінатора, вона, можливо, опустила завісу: це – її півгодини відпочинку. Вона, певно, думає про всі ті подорожі, які має здійснити, без жодного сумніву, захоче ще сьогодні заїхати в центр щось купити. Останнього разу вона привезла тобі це чудове пончо, пам’ятаєш? Та, ні, вона, мабуть, ще дуже сердиться на тебе… Що вона подумає, коли працівниця летовища її зустрічатиме? Як у неї підкосяться ноги? З яким виразом обличчя вона дивитиметься на пасажирів різноманітних міжнародних рейсів, що проходитимуть повз неї? З яким жахом? Знаєш, Анджело, вона постарішає, стане дуже старою. Вона тебе так любить. Вона сучасна, розвинута жінка, їй так подобається спілкування, вона стільки знає, та не знає болю, гадає, що знає його, та не знає. Вона там нагорі, у небі, і ще не знає, що тут, унизу. Страждання оселилося в грудях, там де й грудей уже немає. Є діра, яка затягує в себе все з шаленою швидкістю, немов вир, затягує коробки, сукні, світлини, прокладки, фломастери, компакт-диски, запахи, дні народження, тіток, нарукавники для плавання, пелюшки. Геть усе. На цьому летовищі їй доведеться все це з себе вишкребти. Вона залишиться на безлюдній площі свого життя, з порожньою торбою через плече. Можливо, вона побіжить до скляної стіни, звідки можна побачити, як вирушають літаки, почне битися об цю стіну, яка закриває небо, немов тварина, яку збила з ніг злива.

Моя секретарка поговорила з керівником летовища, її запевнили, що будуть вкрай обережними, робитимуть усе, щоб вона не надто стривожилася. Усе організовано, першим же рейсом вона полетить назад, є літак «Бритіш Ейрвейз», що відбуває одразу ж після її прильоту. Усе організовано, її відведуть у затишний куточок, принесуть чай, дадуть зателефонувати. У мене в кишені є увімкнений телефон, я це перевірив, зв’язок добрий – чотири риски, це дуже важливо. Я збрешу, спробую не сказати, що ти в украй важкому стані, звісно, вона мені не повірить. Подумає, що ти вже мертва. Та я зроблю все, щоб мої слова лунали переконливо. У тебе каблучка на великому пальці, я цього раніше не помічав. Ада потурбувалася зняти її, тепер вона в мене в кишені, намагаюся натягнути її на свій великий палець, ні, не зможу, тепер спробую на середній, на цей, мабуть, налізе. Та ти не вмирай, Анджело, не вмирай, перш ніж приземлиться літак із твоєю мамою. Нехай твоя душа не перетинає небо, яке для неї ще ясне. Не перерізай курс її літака, залишися, доню, не йди.

Мені холодно, я ще у своєму робочому одязі, мабуть, мені треба перевдягнутися, речі в металевій шафі з моїм іменем на дверцятах. Я обережно повісив піджак поверх сорочки, гаманець і ключі від машини я поклав на верхню полицю та замкнув навісний замок. Коли це сталося? Три години тому, можливо, навіть менше. Три години тому я був такою ж людиною, як інші. Яким же підступним є біль, яким нестримним. Неначе кислота, що розлилася й робить свою справу, роз’їдаючи все глибше й глибше. Руки лежать у мене на колінах. За завісою зі стрічок я бачу частину корпусу онкологічного відділення. Я ще ніколи не зупинявся в цій кімнаті, лише проходив крізь неї. Сиджу на дивані зі штучної шкіри, переді мною низький стіл і два вільні стільці. Підлога зелена, та на ній є темні цяточки, які шалено мигтять у моїх очах, немов віруси під мікроскопом. Тепер мені здається, що я очікував цю трагедію.

Нас із тобою розділяють коридор, двоє дверей і кома. Я себе запитую, чи можна переступити межі в’язниці цієї відстані, спробувати уявити собі, що це сповідальня, і на танцюючих цяточках цієї підлоги попросити тебе, донечко, про аудієнцію.

Я – хірург, людина, що навчилася відокремлювати здорову частину організму від хворої, я врятував багато життів, та, Анджело, не своє.

Уже п’ятнадцять років ми живемо в одному й тому ж будинку. Ти знаєш мій запах, мою ходу, як я торкаюся речей, мій завжди врівноважений голос, ти знаєш як м’які, так і жорсткі риси мого характеру, настільки дратівливі, що не мають жодного виправдання. Я не знаю, що ти про мене думаєш, можу це собі тільки уявити. Ти вважаєш мене відповідальним татом, не позбавленим певного сардонічного почуття гумору, але дуже віддаленим. Ти маєш дуже міцний зв’язок зі своєю мамою, він живий, хоч іноді ви сперечаєтесь. Я був чоловічим костюмом, що висить осторонь від ваших взаємин. Про мене розповідає більше не моя присутність, а моя відсутність, мої книги, мій плащ на вішакові при вході. Це – оповідання, якого я не знаю, написане вами за прикметами, які я вам залишив. Як і твоя мама, ти також воліла моєї відсутності, тому що моя присутність викликала в тебе втому. Стільки разів, виходячи вранці з дому, у мене було відчуття, що ви вдвох, ваша енергія підштовхували мене до дверей, щоб звільнити вас від моєї надокучливості. Мені подобається природність вашої злагодженості, я дивлюся на неї з усмішкою, ви певним чином захистили мене від мене ж самого. Я ніколи не відчував себе «природнім», я намагався ним бути, відчайдушне намагання, тому що будь-яка спроба бути природнім – це вже поразка. Нарешті я прийняв ту модель, яку ви мені підготували на веленевому папері ваших потреб. Я назавжди залишився гостем у своєму домі. Я навіть не обурився, коли в мою відсутність упродовж дощових днів покоївка переставила сушарку з вашими мокрими речами до калорифера в мій кабінет. Я без протестів звик до цих «мокрих» утручань. Тепер, сидячи в кріслі, я не міг повністю витягнути ноги, поклавши книгу на коліна, продовжував дивитися на вашу білизну. У цих мокрих речах я знайшов собі компанію ще кращу за вашу, бо в цій тоненькій і простій тканині був приємний ностальгічний запах, звичайно ж, від вас, але й передусім від мене самого, від моєї самотності. Я знаю, Анджело, що за всі ці роки мої поцілунки, мої обійми стали незграбними, слабкими. Щоразу, коли я тебе притуляв до себе, я відчував, як твоє тіло тряслося від нетерпеливості, а то й навіть від незручності. Тобі було некомфортно зі мною, от і все. Тобі було достатньо знати, що я є, дивитися на мене здалеку, неначе пасажир, що притулився до віконця іншого потяга, ховаючись за склом. Ти – чутлива й сонячна дівчина, але твій настрій може раптово змінюватися, ти стаєш розлюченою, сліпою. У мене завжди була підозра, що ці напади таємничого гніву, після яких ти стаєш засмученою, з’являються в тебе через мене.

Анджело, за твоєю безвинною спиною є вільний стілець. У мені самому є вільний стілець. Я дивлюся на нього, дивлюся на спинку, на ніжки та чекаю, і мені здається, що я щось чую. Це – шум надії, я його знаю, я чув, як він задихається в глибині тіл і з’являється в очах міріад пацієнтів, які були переді мною, я чув, як він зупиняється в кріслі, між стінами операційної зали, щоразу, як я підношу свої руки, щоб вирішити долю чийогось життя. Я достеменно знаю, що мені мариться. У цяточках цієї підлоги, що зараз повільно рухаються, мов мурашки, немов мерехтливі тіні, мені мариться, що цей вільний стілець заповниться хоча б на одну лише мить жінкою, не її тілом, а її милосердям. Бачу пару бордових туфель із глибоким вирізом, дві ноги без колготок, надто високе чоло. І ось вона вже переді мною, щоб нагадати мені, що я – унтор[3], людина, що осіняє без розбору чоло тих, кого кохає. Ти її не знаєш, вона пройшла крізь моє життя, коли тебе ще не було, пройшла й залишила пам’ять назавжди. Я хочу бути з тобою, Анджело, у тому сплетінні трубок, у яке тебе поклали, де краніотомом розітнуть тобі голову, щоб розповісти тобі про цю жінку.

Я зустрів її в барі. В одному з тих барів на периферії, де подавали погану каву, таку ж погану, як і запах, що линув із-за напівпрочинених дверей туалету, перед якими стояв старий стіл з іграшковим футбольним полем. Відвідувачі, увійшовши в запал, повідривали футболістам голови. Від спеки можна було задихнутися. Щоп’ятниці я приїздив до твоєї мами в будинок, який ми винаймали на морському узбережжі, на південь від міста. Моя машина несподівано заглухла на автостраді, обабіч якої були висохлі брудні луки та декілька промислових споруд. Довелося йти пішки під палючим сонцем, щоб дістатися цих будинків, вони єдині виднілися вдалині на самому краю міста. Це були перші дні липня шістнадцять років тому.

Я увійшов у той бар спітнілим і в найгіршому настрої. Замовив собі каву та склянку води й запитав, де знайти механіка. Вона, зігнувшись, щось шукала рукою в холодильнику.

– А незбираного молока немає? – це були перші слова, які я від неї почув, вона зверталася до хлопця з рябим обличчям, що стояв за барною стійкою, на талії в нього був зав’язаний сіруватий фартушок.

– Звідки?! – відповів він, наливаючи мені воду й підставляючи під склянку мокре металеве блюдечко.

– Нічого страшного, – сказала вона й поставила на лавку за кілька міліметрів від мене упаковку знежиреного молока. Її пальці полізли в маленький квітчастий пластиковий гаманець із застібкою, вона витягнула звідти гроші й поклала їх поряд із молоком.

– Механік є, – прошепотіла вона до мене, забираючи решту. – Та невідомо, чи працює майстерня.

Я обернувся на звук цього голосу, що прозвучав неначе котяче нявкання. Тоді наші погляди зустрілися вперше. Вона не була вродливою, і навіть не надто молодою. Неякісно знебарвлене волосся обрамляло вилицювате худе обличчя, на якому блищали очі, що здавалися такими сумними від надмірної кількості макіяжу. Залишивши молоко на стійці, вона попрямувала до музичного апарата. Хоч на вулиці й сяяло сонце, у цьому барі було досить темно, він був заповнений різким смородом від забитої каналізації та настирливою музикою якогось англійського гурту, що був тоді в моді. Вона стояла майже приліпившись до того апарата, заплющила очі й почала повільно хитати головою. Так цей хитливий обрис і залишався в темному закутку бару. Бармен вийшов з-за стійки бару до самих дверей, щоб показати мені дорогу. Я провештався по всьому кварталу, так і не знайшовши майстерні. На дорозі не було нікого. Якийсь старий на балконі витрушував скатертину. Я повернувся в бар ще більш спітнівши.

– Я нічого не знайшов.

Узявши з коробки декілька паперових серветок, утер собі чоло.

Музичний автомат уже мовчав, та вона ще була там. Не рухаючись, сиділа на стільці, дивилася поперед себе, жуючи американську жуйку. Підвелася, забрала свою упаковку молока зі стійки й попрощалася з хлопцем. На порозі вона зупинилася:

– Я йтиму в той бік, якщо ви хочете…

Я поплентався за нею під палючим сонцем. На ній була бузкова майка й коротка яскраво-зелена спідниця, на ногах босоніжки з різнокольорових шматочків шкіри на високих підборах, на яких незграбно рухалися її худі литки. Молоко поклала в сумку, пошиту з клаптиків і з таким довжелезним ременем, що вона сягала майже колін. Жінка не звертала на мене уваги, ішла швидко, не обертаючись, човгаючи ногами по репаному асфальту, так близько до стін, що майже їх торкалася.

Вона зупинилася перед металевими жалюзі. Майстерня була зачинена, на приліпленому скотчем пожовклому аркушику було написано, що відчинять знову за пару годин. Я подумав про твою маму, треба було попередити її про мою затримку. Піт стікав у мене зі скронь поза вухами по шиї. Ми зупинилися посеред дороги. Вона повернула до мене голову, дивлячись напівзаплющеними від спеки та яскравого сонця очима.

– У вас на чолі папірець.

Я став шукати цей промоклий від поту клаптик серветки з бару.

– Тут десь є телефон?

– Вам треба повернутися назад, та я не знаю, чи він працює; тут усе ламають.

У неї в роті ще й досі була американська жуйка, і її щелепи жваво рухалися. Рукою вона затулила собі обличчя від сонця. Її очі, які виявилися сірими, блискавично пробігли по мені. Обручка на моєму пальці й краватка на шиї, можливо, заспокоїли її, хоч вона не була схожа на жінку, що боїться незнайомих чоловіків.

– Ви можете зателефонувати від мене, я живу тут, поруч, – і кивнула кудись на протилежний бік вулиці.

Вона перетнула її, не дивлячись на мене. Я йшов за нею ґрунтовим схилом, крізь якийсь лабіринт будівель, схожих на примари; до якогось будинку, де роботи ще не закінчилися, та його вже було заселено. Голі металеві балки, на яких ще мали встановити балкони; прорізи, перекриті перевернутими ліжковими сітками, що дивилися в порожнечу.

– Ми йдемо найкоротшим шляхом, – сказала вона.

Ми продиралися між цементними стовпами якоїсь споруди, що нагадувала величезний покинутий гараж, і нарешті сонце дало нам спокій. Потім ми увійшли в якийсь темний під’їзд із чорними від написів стінами, де смерділо немов від публічного туалету, до чого невідомо звідки додавався запах смаженого м’яса. Двері ліфта були відчинені, на місці кнопок повивалювався дріт.

– Ходімо пішки.

Я став підніматися за нею сходами, куди долітали раптові викрики, спалахи пекельного життя й вигуки з телевізорів. На забруднених сходинках валялися використані шприци, через які вона переступала голими ногами в босоніжках без шкарпеток, не звертаючи на це уваги. Я хотів повернутися назад, Анджело, я шарпався від кожного шуму, боячись, що хтось вистрибне, аби пограбувати мене чи навіть убити, якийсь спільник цієї вульгарної жінки, яка й далі йшла переді мною. Часом до мене разом із ляпанням її сумки об сходинки, що здіймало порох, долинав і її запах, то була гаряча суміш поту й косметики, що потекла від спеки. Я почув шамотіння її голосу:

– Гидко, але так ми дійдемо швидше. – Немовби здогадалася про мої жахи. У її голосі відчувалися інтонації, притаманні людям з півдня, з натиском на певні склади та пропуском інших, які неначе залишалися в горлі.

Жінка зупинилася на верхньому поверсі, підійшовши до металевих дверей. Всунула пальці в дірку, де мав бути замок, і потягнула на себе важку стулку. Несподівано мені вдарило у вічі таке яскраве світло, що довелося затулитися рукою: здавалося, що сонце було поряд зі мною.

– Проходьте, – запросила вона, і я побачив, як її тіло зникло в прірві. Вона божевільна, я йду за хворою на голову жінкою, вона підчепила мене в тому барі лише задля того, щоб я був присутнім при її самогубстві.

Переді мною були круті металеві евакуаційні сходи, що зиґзаґом тулилися до зовнішньої стіни будинку. Вона сходила без страху, згори я бачив чорне коріння її знебарвленого волосся. Вона мені здавалася надзвичайно спритною на своїх підборах, немов дівчинка чи кішка. Я зважився піти цими хиткими сходами, міцно тримаючись за іржаві поручні. Мій піджак зачепився за щось, я потягнув його й відчув, що він порвався. Раптом коло мене щось загуркотіло. Зовсім близько від мене проходив величезний шляхопровід. За його огорожею стрілами пролітали машини. Я більше не розумів, де ми були, лише оглядався навкруги. Жінка якось опинилася в мене за спиною, на досить великій відстані, вона зупинилася на якомусь ґрунтовому майданчику. Жовте волосся, обличчя з розмазаним макіяжем, сумка з різнокольорових клаптиків: вона нагадувала клоуна, що відстав від цирку.

– Ми вже прийшли, – гукнула вона.

І справді за нею була якась споруда, стара рожева стіна, важко було уявити собі, що це частина якоїсь будівлі, де живуть люди. Вона повернулася до цієї стіни. Це було окреме житло, схоже на маленьку напіврозвалену віллу, просто під опорами шляхопроводу. Ми зійшли крізь запорошений чагарник, потім знову піднялися на дві сходинки до дверей, оббитих лиштвами, таких же зелених, як і її спідниця.

Жінка помацала рукою цеглу над дверима й відірвала звідти ключ, приліплений шматочком гумки. Відчинила двері, потім витягнула з рота гумку, яку щойно жувала, і знов приліпила нею ключ до того ж самого місця, притиснувши його пальцями. Коли вона тягнулася вгору за ключем, я подивився на її відкриті пахви, вони не були поголеними, хоча й не дуже зарослими. Лише жмутик тонких і довгих волосинок, які позлипалися від поту.

Житло перетинала смуга сонячного світла, яка неначе розрізала повітря. Це було перше, на що я звернув увагу, разом із запахом сажі сільського будиночка, та його перебивав запах білила й отрути, яку використовують для щурів. Кімната була квадратною, підлога викладена коричневими кахлями, у дальній стіні сумно роззявив чорного рота камін. Усередині все було пристойно, прибрано, тільки от трохи темнувато, бо світло продиралося лише крізь одне-єдине віконце. За напівпричиненими віконницями виднілися опори шляхопроводу. Три так звані шведські стільці були підсунуті під стіл, прикритий цератою. Поряд за відчиненими дверима висіла кухонна шафка, облицьована пластиком під корок. Вона пішла туди.

– Я поставлю молоко в холодильник.

Вона казала, що в неї є телефон. Я шукав його на низенькому столику з попільничкою-мушлею, на покритій лаком підставці для дисків, завішеній брязкальцями, на старому дивані, перетягнутому квітчастою тканиною, та марно. На стіні я побачив постер з мавпою в чепчику для немовлят, що тримала в лапах дитячу пляшечку з соскою, увічненою неприродним світлом фотоспалахів за екранами в якійсь фотостудії.

Вона швидко повернулася.

– Телефон там, у кімнаті, – кивнула вона в бік завіски з пластикових стрічок, що висіла прямо в мене за спиною.

– Дякую, – прошепотів я в бік тієї ж завіски, що більше личила для бару, аніж житла. У мене знову з’явилася підозра, що тут може бути засідка. Вона всміхнулася, показавши свої далекі від досконалості маленькі зубки.

За завіскою ховалася вузенька кімната, цілком зайнята двоспальним ліжком без спинки, укритим попелястою синельною тканиною. На шпалерах трохи кривувато висіло розп’яття. Телефон стояв на підлозі біля розетки. Я підняв слухавку, сів на ліжко та набрав номер Ельзи. Я вслуховувався в телефонні гудки, що виходили зі слухавки. Вони летіли над килимом із ворсом кокосового кольору в нашій вітальні, піднімалилися світлими сходами в горішні кімнати, у велику ванну з дзеркалами на потинькованих стінах кольору індиго, проминали лляне покривало на нашому ще нерозібраному ліжку, завалений книжками письмовий стіл, вислизнули в садок на навіс, обрамлений жасмином, на гамак, на мій старий «колоніальний» капелюх із поіржавілими петельками, не зупиняючись ані на мить. Ельза, можливо, плавала чи вже вийшла з води. Я почав думати про її тіло, що випросталося біля самого моря, про воду, що обмиває її ноги. Гудки йшли в нікуди. Я провів рукою по синелі й раптом побачив пару капців кольору фуксії, що вже почорніли від довгого використання, вони стояли під комодом, купленим, певно, у якогось лахмітника. Перед дзеркалом стояла світлина молодого чоловіка, зроблена в давні часи. Я почувався ніяково в цій кімнаті, сидячи на ліжку чужої жінки – цієї божевільної клоунеси, що чекала на мене за завіскою. У трохи висунутій шухляді яскраво блищав край вишневого атласу, майже підсвідомо я вліз туди й провів рукою по цій ковзкій тканині. Тут між пластиковими стрічками з’явилася клоунеса:

– Каву будете?

Я всівся на диван, перед постером з мавпою. У горлі неприємно пересохло. Я роззирнувся, мій фізичний дискомфорт спричинив цей скромний інтер’єр. На шафі сиділа порцелянова лялька з парасолькою і перелякано витріщалася на перший з низки цілком однакових томів якоїсь універсальної енциклопедії, що продається на виплату. Усе це убозтво було дбайливо прибрано й мало пристойний вигляд. Я подивився на жінку, що підходила до мене з тацею. Тут, на тлі свого житла, вона не була такою жвавою, у неї виявилася певна ґречність, її постать гармоніювала з помешканням. Усе тут гнітило мене. Ця поверхня біля моєї руки, захаращена брязкальцями… Я не виношу мотлоху на меблях, ти це знаєш, Анджело, мені подобається, коли на столі стоїть лише лампа, є кілька книжок і більше нічого. Я повів плечем, мені свербіло скинути на підлогу ввесь непотріб. Вона подала мені каву:

– Вам скільки цукру?

Я підніс філіжанку до губ і ковтнув. Смак виявився добрий, та я був сповнений втомою, поганим настроєм, тож на язику залишився тільки гіркий присмак. Жінка присіла поряд зі мною на дивані, хоча й на певній відстані. Вона сиділа навпроти світла. Скуйовджений чубчик не вкривав її чола, що надто вже випиналося на її обличчі, зібраного в одну гримасу між носом і наквацьованими помадою губами. Я подивився на руку, якою вона тримала філіжанку. Навкруги коротких нігтів, які вона, без сумніву, обгризала, шкіра почервоніла та набрякла. Я подумав про запах слини, що залишився на її пучках, і аж здригнувся. Тим часом вона нахилилася, і я побачив, як з-під дивана вилізла псяча морда. Такий собі заспаний песик середнього розміру з темною хвилястою шерсткою та довгими бурштиновими вухами. Він лизнув їй руку, ці обгризені нігті, щасливий, неначе отримав приз.

– Кревалькоре… – прошепотіла вона, тручись своїм великим чолом об чоло пса, який нарешті помітив мене та, здавалося, не виявляв цікавості, бо його очі були затемнені поволокою. Вона забрала тацю й філіжанки після кави.

– Він сліпий, – сказала вона тихо, немовби не хотіла, аби псина почула її.

– Ви не дасте мені скляночку води?

– Вам зле?

– Ні, спекотно.

Вона повернулася та пішла на кухню, я подивився на її сідниці. Вони були сухорляві, як чоловічі. Окинув її поглядом: вузька сутула спина, ноги худі, як дві макаронини. Жінка не була бажаною, навпаки – відразливою. Повернулася до мене, хитаючись на підборах. Простягнула мені воду й почекала, поки я віддам їй склянку.

– Вам краще?

Так. Вода промила мені рота.

Вона не провела мене до дверей.

– Що ж, дякую.

– Немає за що.

Спека ще не скінчилася, висіла в повітрі, непомітно рухаючи речами. Асфальт просідав піді мною. Я знов підійшов до майстерні. І став чекати на відкриття перед опущеними жалюзі. Знову по мені струменів піт, і знову захотілося пити. Я повернувся до бару. Цього разу теж попросив води, та коли хлопчина з рябим обличчям відійшов і я зміг побачити усю батарею пляшок, що була в нього за головою, то передумав і замовив горілку. Я сказав, щоб він налив у великий келишок і додав льоду, який він набрав з алюмінієвого контейнера. Коли лід почав танути, піднявся сморід, до якого домішувався запах згірклого майонезу та затхлої ганчірки для миття підлоги. Я пішов у кінець бару до музичного автомата. Зробив довгий і відчутний ковток, алкоголь пробіг крізь мене сухим болем, полум’ям, і одразу ж розійшовся тривалою та насиченою свіжістю. Я зиркнув на годинник: у мене ще було півтори години.

Я не звик, Анджело, до перерв у роботі. Мені тоді щойно виповнилося сорок, та я вже п’ять років працював першим заступником у відділенні загальної хірургії, я був наймолодшим за віком заступником у лікарні. Кількість моїх приватних клієнтів зростала, і, може, не дуже охоче я проводив дедалі більше операцій у клініці. З подивом я помітив, що став цінувати сервіс, за який треба платити, за чистоту, добру організацію, тишу. Мені було лише сорок, а я вже, мабуть, не любив свого фаху. Хлопцем я накинувся на роботу із запалом. Потім була спеціалізація, перші роки практики були для мене важкими й бурхливими, як той стусан санітарові, який не дочекався, доки паровий автоклав правильно завершить цикл стерилізації інструменту. Потім, майже непомітно, до мене прийшло почуття безтурботності разом із легким розчаруванням. Я поговорив про це з твоєю мамою, вона сказала, що я просто призвичаювався до життя дорослої людини, перехід необхідний і загалом бажаний. Мені щойно виповнилося сорок, а я вже перестав обурюватися. Не те щоб я продав душу дияволові, просто я не запропонував її Богові, я тримав її в кишені, у тій кишені, яка того дня була тим клятим баром. Горілка збадьорила мене.

– Увімкни, тут така спека, – гаркнув високий, замащений вапном хлопчина, дивлячись на завмерлі лопаті вентилятора, і попрямував до настільного футболу з кремезним приятелем.

Натиснув на циліндричний важіль, і м’ячики посипалися з дерев’яної коробки. Кремезний вкинув перший м’ячик у поле щосили, це мало відповідати певному ритуалу, і гра розпочалася. Обидва говорили мало, стискаючи ручки та завдаючи точні й сильні удари, від яких аж здригалися металеві перетинки. Знехотя бармен вийшов з-за стійки, витираючи вологі руки об фартух, та увімкнув вентилятор. Коли він уже збирався вертатись, я віддав йому келишок:

– Принеси мені ще один, будь ласка.

Лопаті вентилятора почали поволі ганяти гаряче повітря у барі, злетіла серветка, і я нахилився по неї. Я побачив декілька брудних остружків, а трохи далі ноги обох гравців. Коли я випростався, то відчув приплив крові до голови після раптового нахиляння. Бармен поставив новий келишок з горілкою на мій стіл. Я видув її одним махом. Мій погляд поплив до музичного апарата. Це була стара модель блакитного кольору в цяточках, крізь екран можна було побачити металевий важіль, який ковзав по дисках, коли апарат вмикали. Я подумав, що було б непогано теж послухати якусь композицію. Будь-яку. Я знову згадав обличчя цієї жінки з надмірною кількістю макіяжу, грубувате й приголомшене, яке хиталося в сяйві від цієї музичної скриньки. М’ячик вилетів із футбольного столика й покотився підлогою. Виходячи, я залишив барменові непогані чайові, той одразу ж відклав губку, якою протирав стійку, і схопив гроші мокрою рукою.

Я знову вирушив до майстерні. Переді мною кілька напівроздягнутих дітлахів тягнули мішок з-під сміття, заповнений водою, з нього крізь дірки навсібіч били фонтанчики. Нарешті жалюзі майстерні були підняті, хоч і не повністю, я нахилив голову й увійшов. Там, під замащеним календарем з грудастою дівчиною, я побачив дужого чолов’ягу приблизно мого віку, затягнутого в робочий, почорнілий від мазуту комбінезон. Я сів поруч у його старий «сітроен діана» з гарячими сидіннями, і ми поїхали до мого автомобіля. Потрібно було замінити масляний насос і муфту. Ми повернулися по запчастини. Механік висадив мене перед своєю майстернею, закинув у багажник усе потрібне й вирушив ремонтувати.

Я не знав, куди себе діти, сорочка була мокрою від поту, окуляри замацані, та спеки я вже не відчував. Відчуття розслабленості від алкоголю було саме тим, чого мені хотілося понад усе. Останній рік, який був для мене успішним, я гарував без продиху, не виходив з лікарні, постійно готовий оперувати. Зовсім випадково я випорснув із зони досяжності, і можливість не ходити на роботу здалася мені несподіваною премією, я вже не бунтував, мені дуже подобалося бути туристом. Я завернув за чийсь будинок. Дітлахи вилили воду на купу пуцолану й почали будувати халупу, що скидалася на велике чорне яйце. Я зупинився й став на них дивитися очманілий від спеки. Моя мама не хотіла, щоб я виходив погратися надвір з іншими дітьми. Після розлучення вона оселилася в «народному» кварталі, неподалік від центру, там було не похмуро, навпаки, жваво й весело. Але твоя бабуся відмовлялася навіть визирнути у вікно, для неї цей квартал не був сумним – вона добре вміла приборкувати сум, – ні, набагато гірше, для неї це було майже убозтво. Це була остання межа перед її примарами. Вона жила у квартирі, відокремившись від усього, неначе на хмарі, на якій вона вибудувала власний світ, у який помістила фортепіано й сина. Як би мені хотілося в нудні пообідні години збігти вниз, у цей вир життя, та я не вважав за можливе принизитися до нього, і я вдавав, що для мене теж цього світу не існує. Вона квапилася сісти зі мною в автобус, що відвозив нас до її батьківського дому, у якому мешкала її мати. І в цьому місці, де було багато дерев і маленьких вілл, я нарешті міг розплющити очі. Там вона була іншою, якоюсь осяйною. Там ми разом валялися на ліжку в її колишній дитячій кімнаті й сміялися. Вона заряджала себе енергією, і її постать теж сповнювалася новим блиском. Потім вона вдягала пальто і свій повсякденний вигляд. Ми поверталися, коли вже було темно, коли на вулиці не можна було нічого побачити. Від автобусної зупинки до самого дому вона бігла, жахаючись прірви, що її оточувала.

Мамине обличчя постало в мене перед очима. Та не одне, а всі її обличчя, що я пам’ятав, до найостаннішого на похороні, коли я попросив гробарів зачекати ще хоча б хвилинку. Я сердито мотнув головою, щоб прогнати цю думку.

Зараз я піду до своєї машини, розрахуюся з механіком, заведу двигун і поїду до Ельзи. У неї ще буде вогке волосся. Вона ходитиме в рожевій ажурній сорочці. Ми поїдемо в ресторан, там сядемо за столик у кінці залу, куди в темряві проникають вогні з затоки. Я посаджу її за кермо, а сам покладу голову їй на плече…

Вона не здавалася мені здивованою, навпаки, було таке враження, що вона на мене чекає. Жінка почервоніла, відступаючи назад, щоб впустити мене. Мимоволі я незграбно зачепив шафу коло стіни. Порцелянова лялька впала на підлогу. Я нахилився підняти її.

– Не переймайтеся, – заспокоїла вона, хитнувшись до мене. На ній уже була інша майка, біла, з яскравою квіткою зі стразів. – А що з машиною? – прошепотіла вона.

Її голос звучав невпевнено. На губах не було помади. Я подивився їй за плечі, прибране жалюгідне житло здавалося мені ще сумнішим. Але я не відчував огиди, навпаки, мені стало несподівано приємно від цього убозтва.

– Її ремонтують.

Я почув, як вона терла долонею об долоню в себе за спиною. Потупила очі, потім підвела їх. Мені здалося, що вона ледве-ледве похитувалася, а може, я просто сп’янів.

– Хочете зателефонувати?

– Так.

Знову я повернувся в її кімнату, знову провів рукою по синелі попелястого кольору. Подивився на телефон, я подивився на нього, як на якийсь пластиковий прилад, який мене ні з ким не з’єднає. Навіть не доторкнувся до нього, засунув шухляду в комоді. Поправив розп’яття, що висіло криво на стіні. Підвівся й попрямував до дверей, хотів піти звідти та й усе. Голова від горілки стала якоюсь дурною. Мабуть, не поїду до моря, мабуть, повернуся до міста, ляжу спати, не хочу нічого й нікого.

– Ну як, додзвонилися до когось?

– Ні.

У неї за спиною цей давно погаслий камін, порожній і чорний, наче беззубий рот. Я беру її за руку й міцно тримаю. Вона часто дихає, широко розкривши рота. Її дихання, як у миші. Від цієї несподіваної близькості обличчя в неї перекривилося. Її підпухлі очі розширилися й бігають під віями, немов дві тваринки, що опинилися в клітці. Я викручую їй руку. Вона така чужа й така близька для мене. Думаю про соколів, про той жах, який вони на мене наганяли в дитинстві. Піднімаю руку, щоб далеко її закинути, з її брязкальцями та її убозтвом. Але хапаю ту квітку зі стразів і тягну до себе. Вона намагається вкусити мене за руку, але їй це не вдається. Я ще не знаю, чого їй треба боятися, не знаю своїх намірів. Знаю тільки, що другою рукою я міцно схопив її шорстке волосся й тримаю, як качан кукурудзи. Потім я кусаю її, в’їдаюсь у підборіддя, у її задерев’янілі від страху губи. Вона починає стогнати, тепер вона має на це причину. Ось я вже зірвав з неї цю квітку зі стразів, рукою мацаю її маленькі груди. А ось мої руки між її кістлявими ногами. Вона жахається моєї несамовитості. Схиляє голову, піднімає свою слабку тремтячу руку. Діставшись рукою до бажаного місця, а воно в неї таке ж худе, як і вона сама, я дістаю свій пристрій. Швидко притискаю її до стіни. Та вона ще й до того вже була, як маріонетка з жовтою головою, що не може сама рухатися. Піднімаю її за підборіддя. З мого рота їй у вухо тече слина, що потім збігає їй на спину, а я тим часом рухаюся в цьому «суповому наборі», наче хижий птах у захопленому гнізді. Так я знищую її, себе, ці дурні півдня.

Не знаю, чи то вона потім важко зітхала, чи, можливо, плакала. Вона лежала на підлозі, згорнувшись калачиком. Я був як несамовитий, кинувся в інший куток кімнати. Поклавши морду на лапу й опустивши вуха, сліпий песик поглядав білими очима з-під дивана. На стіні мавпа, як і раніше, смоктала з дитячої пляшечки. Мої окуляри лежали на підлозі, біля дверей, одна з лінз розбилася. Я підійшов і підняв їх. Заправив мокрі краї сорочки в штани та й пішов, не сказавши ані слова.

Машину вже припаркували перед майстернею. Ключ було вставлено на місце, я завів двигун і поїхав. Почалася пряма ділянка дороги, обабіч стояли середземноморські сосни й зів’ялий очерет. Я став гальмувати, але зупинитися не вдалося; тож я опустив скло й виблював на ходу. Просунув руку під сидіння в пошуках води, яка повинна була лишитися в машині, дістав її, вона була майже гарячою в пластиковій пляшці. Прополоскав рота, висунув з машини голову й вилив на неї решту води з пляшки. Машина неслася по асфальту, і разом з нею нісся запах спеки й моря, що було вже зовсім близько. Я відірвав руки від керма й наблизив до носа, щоб їх понюхати. Я шукав сліди своєї звірячості, Анджело. Але пахло тільки іржею, мабуть, від поручнів, за які я тримався. Поплював на них. Та виходило, що плював я на своє життя, на свій спокій, на своє серце. Потім почав терти долоні одну об одну так, що вони аж стали гарячими.

Будинок над морем було побудовано в п’ятдесятих, низенький квадратний без будь-яких прикрас. Кущ жасмину виливав свій п’янкий аромат під навіс, що був перед кухнею поряд із великою пальмою. Більше нічого не було в садку, обнесеному невисокими, заіржавілими від морського повітря штирями. Хвіртка, що скрипіла при кожному подуві вітру так само, як кричать чайки, перелякані негодою, вела прямо до пляжу. Ця ділянка узбережжя перед домом була досить малолюдною. Санаторії вишикувалися трошки нижче, за гирлом річки, за великими рибальськими вагами, що зависли в повітрі неначе голодні роти.

Саме твоя мама вибрала цей будиночок на час відпустки, за її словами, він нагадував намет у пустелі, особливо коли сідало сонце і здавалося, що морські виблиски рухали стінами. Вона його вибрала також завдяки котові. Заспаний, він покірливо дозволив Ельзі взяти себе на руки й так у неї сидів увесь той час, поки дівчина з агенції піднімала жалюзі в кімнатах із запахом цвілі, характерним для приміщень, що не провітрювалися цілу зиму. Це був вихідний день десь наприкінці березня. На твоїй мамі було казентинове пальто, такого ж яскраво-оранжевого кольору, як літнє сонце, на яке ми розраховували влітку. Дорогою додому ми зупинилися поїсти в ресторані з похиленими скляними стінами на білій від морської солі скелі, завеликому для нас двох. Було холодно й ми хильнули лишку: карафку вина та по келишку гіркого лікеру. Ми вийшли з ресторану, обіймаючись і трохи похитуючись, з тарілкою, яку нам подарували на добру згадку. Потім сховалися в сосновому бору й кохалися. Потім я ліг, поклавши голову на живіт Ельзи. Так ми пролежали деякий час, слухаючи майбутнє, що на нас чекало. Твоя мати підвелася й пішла збирати почорнілі шишки. А я так і лежав, дивлячись на неї. Я вважаю той день найщасливішим з нашого спільного життя, але ми цього навіть не помітили.

Після того березневого дня промайнуло майже десять років, я проїжджав уздовж того бору, навіть не повертаючи голови. Асфальт під колесами вкрився піском. Я припаркував машину перед очеретом у задній частині садка. Нахилив голову, щоб не зачепитися за дріт, на якому сушилися підстилка та Ельзин купальник. Суцільний купальник сливового кольору з еластичної тканини, як бджолиний стільник, який вона скочувала нижче пупця, приймаючи сонячні ванни. Він висів вивернутий, щоб скоріше висохнути. Плечем я доторкнувся до білого клинця на ньому, цей клаптик лайкри був у нижній частині купальника.

Я обігнув будинок і ввійшов у вітальню з великим кутовим диваном, обшитим блакитною рядниною. Пісок шарудів у мене на туфлях, я скинув їх, бо не хотів, щоб Ельза почула. Я пішов босоніж по кам’яній підлозі, яка залишалася прохолодною. Розставив пальці й притискував підошви до неї, щоб краще відчувати цю прохолоду, ступаючи по сходинках, які вели на кухню. З погано закрученого крана крапала вода на брудну тарілку. На столі лежав шматок хліба, покинутий серед крихточок поряд із ножем. Я взяв хліб і почав їсти.

Твоя мама відпочивала нагорі. Я побачив її з-за незачинених дверей у півтемряві: ноги голі, шовкова сорочка на тоненьких бретельках, простирадло згорнуте на краю ліжка, куди вона його підсунула ногами, обличчя закрите волоссям. Можливо, вона спала й раніше, і через це не почула, як я дзвонив. Ця думка мене заспокоювала, знати, що вона спить, тоді як я… Наче вві сні. Я жував хліб, а вона спала. Її дихання було спокійне, неначе море за вікном. Я скинув із себе одяг у кошик для брудної білизни й пішов під душ. Зійшов у махровому халаті, залишаючи воду на сходинках, узяв сонячні окуляри та вийшов під навіс. Море крізь темні лінзи здавалося більш синім і хитливим, ніж насправді. Я був удома, страх залишився десь там, далеко. Пожежу я полишив позаду, хоч і відчував обличчям полум’я. Я дивився на нього й намагався потроху спалити те, що сталося. (Я мусив звикнути до цієї людини, яку, як мені здавалося, я знав і яка зникла в келишку з горілкою, за цією сороміцькою хіттю, розчинилася, неначе ті брудні кубики льоду. Я підніс руки до рота, щоб понюхати свій подих. Ні, горілкою не тхнуло.

– Привіт, любий.

Ельза поклала руку мені на плече. Я повернувся й одразу ж її поцілував. Поцілунок вийшов незграбним, до губ я так і не доторкнувся. На ній була ажурна сорочка, під якою проглядалися потемнілі від сонця соски. Погляд у неї був ще зовсім заспаний. Я притиснув її знов до себе, щоб цього разу поцілунок був кращим.

– Ти так пізно.

– У мене була така паршива операція.

Я збрехав інстинктивно, та у своїй брехні був переконливим. Я взяв її за руку, і ми пішли по піску до берега.

– Хочеш, поїдемо кудись повечеряти?

– Якщо ти цього хочеш…

– Ні, як хочеш ти.

– Залишімося вдома.

Ми сіли. Сонце ставало лагіднішим. Ельза витягнула ноги аж до самої води й сиділа, дивлячись собі на нігті, які то зникали під мокрим піском, то з’являлися знову. Ми вже звикли так сидіти одне біля одного, нам це не набридало. Та після кількох днів, коли ми не були разом, потрібно було відновити наші інтимні стосунки, порушені самотністю. Я взяв руку твоєї мами й почав її погладжувати. Їй було тридцять сім років, мабуть, їй теж бракувало тієї дівчини в казентиновому пальто яскраво-оранжевого кольору, що хиталася напідпитку за рестораном та сміялася, коли вітер обливав її водою з моря. Може, вона її шукала саме тут, на кінчиках ніг, які час від часу накривала світла морська піна. Та ні, це я був безвісти пропалим. Я зі своїм ненормованим робочим часом; ощадливий, коли треба було давати, і щедрий, коли треба отримувати. Та ми б не стали ритися в піску, щоб віднайти те, чого нам обом бракує. У нас більше не було сміливості. Сміливість, Анджело, притаманна новому коханню, старе кохання завжди боязкувате. Ні, я вже не був її хлопцем, я був чоловіком, котрий чекав на неї в машині, коли вона ходила скуповуватися. Рука Ельзи проковзувала все м’якше по моїй руці, неначе кінь, що впізнав свою годівницю.

– Хочеш скупатися?

– Так.

– Тоді я піду одягну купальник.

Я подивився, як вона попрямувала до дому, подивився, як її вольові та впевнені ноги ступали пляжем. Знов подумав про ті інші ноги, кістки, а не ноги, але м’які всередині, куди я поліз рукою. Я знову відчув смак того поту, того страху. «Рятуйте, – шепотіла вона. – Рятуйте.»

Зараз Ельза вдягала купальник у саду, вона всміхнулася, як люди всміхаються речам, що їм належать. Я знов подивився на сонце, яке сідало за море в рожевих відблисках, та подумав, що я дурний. Це був чудовий вечір у моєму житті, я мусив покинути свої дурниці заради такого моменту спокою.

Вона повернулася в сливовому купальнику, тримаючи великий рушник. Вона була ще надзвичайно гарною, худішою, ніж коли я з нею познайомився, можливо, трохи жорсткішою, але й вірнішою. Її фізичний стан, про який вона так дбала, повністю відповідав духовному.

– Ходімо?

Той білий клинець на звороті купальника, перед котрим я тремтів немов перед суддею, зник у неї між стегон. Я різко підхопився. Вона стояла перед самою водою, я подивився на обрис її спини. Я був чоловіком її життя, тим старим, що чекатиме на неї перед крамницями. Можливо, вона хотіла іншого, можливо, він у неї навіть був. Вірність не є цінністю розважливого періоду життя. А невірність є, тому що вона потребує обачливості, заощадливості, стриманості та всіх інших якостей, що притаманні старим. Ми з нею ставали неначе старе пальто, що втратило свій первісний крій, а з ним і неприємну жорсткість, але саме вгинання й природна зношеність тканини роблять його єдиним у своєму роді, неповторним.

Я скинув із себе халат і залишив його на піску. Ельза повернула голову й зойкнула:

– Та ти ж голий!

Заходячи у воду, вона сміялася з моїх білих сідниць, надто широких для чоловіків. Чи я їй ще подобався? Напевно, вона воліла мене одягненим, прикритим дрантям. У мене був животик, а на руках не було м’язів. Та я хотів, щоб вона дивилася на мене не поблажливо, щоб вона побачила недосконалості чоловіка, з котрим їй доведеться провести залишок свого життя. Я пірнув і поплив, не висовуючи голови над поверхнею, доки не відчув, як у мене надулися груди й стало важко. Я виплив і ліг на спину наче плавець, а вода іноді заливалася мені в рот. Спочатку я відчув її руки, що розсікали воду, а потім вона випливла теж побіля мене. Мокре волосся розкрило її обличчя. Я подумав про певні сексуальні сцени з фільмів, відверті кадри, які спадали на нас у темряві залу. Вона німіла в тиші й майже не дихала. А я совався спересердя в кріслі. Не така ж вона дурепа, щоб думати, що в житті можна насправді мати такий секс? Та коли ми виходили з залу, вона мала відсутній погляд, немов картонна лялька.

Вона бризнула мені в обличчя, занурилася й попливла далі переді мною. Я чув шум її тіла, що розсікало воду все далі й далі від мене. Я залишався на місці з напівзаплющеними очима, трохи розставивши ноги, дозволяючи течії гойдати мене. Можливо, якась маленька рибка розглядала знизу кіль мого тіла. Я повернувся й пірнув з розплющеними очима в блискання, що проникало в морську блакить, занурившись на глибину, де була вже холодна вода, я залишався на дні, на якому помалу коливався пісок. Там у воді, де нічого не чути, я заворушив губами:

– Я щойно зґвалтував жінку.

І поплив до світла, яке панувало на поверхні разом із бульками, що виходили з мене, розставивши руки, неначе велика біла риба.

У студентські роки, Анджело, я боявся крові. На лекціях з анатомії я тримався на відстані, ховаючись за спиною товариша. Я лише слухав звуки, що лунали при розтині, та пояснення професора. Там, де розтинали трупи, кров не була сірою, як у книгах, вона мала свій колір і свій запах. Звичайно, я міг би відкоригувати плани щодо свого майбутнього, міг би стати бездарним терапевтом, як мій тато. Я б теж ніколи не став добрим діагностиком, у мене не було інтуїції. Мене не цікавила хвороба, прихована в плоті. Я хотів розкривати, бачити, торкатися, видаляти. Я знав, що матиму успіх, діставшись до глибини людського тіла, тільки й виключно там. Я пішов супроти власної долі, боровся з нею відчайдушно через те, що вона стояла на перешкоді втіленню моїх мрій, штовхала мене в іншому напрямку.

Одного ранку в студентському туалеті я поранив собі ліву руку, лезом для гоління я повільно розрізав собі м’яз на великому пальці. Я відчув, як із рани почала бігти кров. Я мусив витримати, не заплющувати очі й витримати. І врешті-решт, мені це вдалося. Я дивився, як моя кров крапала на мийницю, і відчував лише легенький біль. Того ж дня я підійшов до операційного стола й, нарешті, не боявся дивитися. Серце в мене не тіпнулося. Не тіпнулося воно й коли я вперше встромив скальпель у тіло живої людини. Час, що минає від надрізу тіла до появи крові, є особливим часом. Кров не проступає одразу ж, якісь півсекунди рана ще біла. Я зробив тисячі операцій, надріз – це єдине, що викликає в мене легке запаморочення, тому що боротьба, яку я вів, ще триває в мені. Я підношу руки та доручаю виконати каутеризацію[4] своєму асистентові. Щодо всього іншого, мене більше ніщо не виведе з рівноваги, навіть у найбезнадійніших ситуаціях. Я завжди робив усе, що було в моїх силах, а коли більше нічого не лишалося, я давав людині спокійно померти. Я знімав маску, умивався й мив руки по самі лікті та розглядав у дзеркалі сліди, які напруга під час операції залишала на мені, не ставлячи собі непотрібних запитань. Доню, я не знаю, куди йдуть мерці, я знаю, де вони залишаються.

Альфред, напевно, уже розпочав, шкірну частину відділено, судини коагульовано. Їй повинні надрізати фасцію скроневого м’яза. Потім пилятимуть кістку – це дуже складна операція, не треба надто тиснути, є ризик зачепити тверду мозкову оболонку. Далі, якщо це буде потрібно, кістковий фрагмент тобі зашиють у порожнину живота для стерильності, потім, у кінці, зараз немає часу для шиття. Зараз треба якнайшвидше рухатися до крововиливу. Сподіваймося, що гематома не дуже стиснула мозок. Як би мені хотілося бути звичайним татом, таким довірливим чоловіком, що покладається на людину в халаті хірурга й шанобливо схиляє перед ним голову, немов перед сутаною священика. Але я не хочу вдавати людину, яка не знає, наскільки воля першокласного хірурга безпорадна перед тим, що призначено долею. Руки людини, доню, діють на землі, а Бог, якщо він є, стоїть над нами.

Знаєш, янголе, я не входжу через свою сором’язливість. Бо, якщо тебе не стане, я не хочу бути свідком останньої миттєвості твого життя за таких непристойних обставин. Я хочу запам’ятати тебе як тато, не хочу бачити, як пульсує твій розрізаний мозок, хочу запам’ятати твоє волосся. Те волосся, що я пестив, схилившись над твоїм маленьким обличчям, похмурим уві сні, а в моїй голові вирувало стільки думок про тебе. Я уявляв собі день твого весілля, коли ти покладеш свою біленьку ручку на мій темний рукав, як я поведу тебе до когось іншого. Я смішний, це я знаю. Але правда життя частенько буває смішною.

Тут, перед операційною, тиша, тиша на цих вільних стільцях переді мною, тиша на підлозі. Я міг би тут молитися, міг би просити Господа увійти в руки Альфреда й урятувати тебе. Я просив про це дуже давно, коли я зрозумів, що сам нічого зробити не зможу, а здаватися я не міг. Я підніс замащені руки до неба й наказав Богу прийти мені на допомогу, адже якби це створіння, що лежало на операційному столі, померло, з ним би померли дерева, собаки, ріки і навіть самі янголи. І все те, що створено Ним.

Я помітив їх надто пізно, коли вже не міг сховатися. Я помітив їх, коли мене охопив страх. Вони стояли посеред коридору, трохи попереду від кабінету радіології. Двоє поліцейських у сірій формі біля дверей, з пістолетами в шкіряних кобурах. Вони слухали третього в штатському, який щось тихо розповідав, ледве ворушачи губами, такими темними, як після чорниць. Він наводив на мене зіниці, ніби цілився, і ці дві скляні кульки не випускають мене з порожньої літньої лікарні. Цей чоловік мене бачить, і один із цих поліцейських тепер теж повертається до мене. Ліфт був у них за спиною, трохи нижче, з іншого боку. Мої кроки чути й надалі, та вони вже якісь неживі, немов у маріонетки. Минув тиждень після того плюгавого дня, коли я хильнув горілку натще.

Я точно не пам’ятав, що я робив, мені здавалося, що все відбувалося, неначе за матовим склом. А от вона не повинна була забути. Я залишив її біля тієї стіни, як вузлик стиснутих кінцівок. Використану й покинуту, немов запобіжник. Можливо, вона стояла за тими дверима, що були за спинами поліцейських, якщо вони привезли її з собою для упізнання. Зараз, коли я був вже майже навпроти цього огидливого смаглявого чоловіка, вона вийде зі свого укриття. Низенька, без обличчя, із кошиком кокосового волокна на голові, вона простягне руку в мій бік, кажучи: «Це він, хапайте його!» Вона прочесала всі околиці, пройшла добропорядні квартали та знайшла мене тут. Зараз мене заарештують, як це роблять у публічних місцях, щоб не здіймати галас, міцно стиснувши мене за руку, й тихо скажуть: «Прошу вас піти з нами». Та ні, Анджело, ніхто мене не став хапати. Палець на червоній кнопці чекав, доки приїде ліфт. Вони були ще там, стояли не рухаючись, я не дивився на них, але бачив кутиком ока три темні обриси. Я входив у ліфт наче сам не свій. Сорочка прилипла до спини, я всміхнувся жінці й дитині, що піднімалися ліфтом разом зі мною.

– Прошу, – сказав я, як бовдур. «Бачите, синьйоро, я нічого не зробив. Я – порядна людина, скажіть це отим огидним типам, що внизу». Тим часом поверхи проносилися навкруги цієї сріблястої коробки з бляхи.

Я уникав дивитися у вічі будь-кому під час консультаційного обходу, проходячи між ліжками прооперованих мною за останні дні пацієнтів. Професійні очі за біфокальними лінзами опущені на картки хворих, на ручку «Монблан»[5] із золотим пером, яким я коригую дози знеболювального. Потім операційна зала, та поки я йду, плечі тремтять немов крила. Входжу, копаючи, як завжди, по дверях, стерильні руки вгору до санітарки, щоб вона оділа на них рукавички. Руки вгору, немов злочинець, думаю я і знаходжу в собі сили всміхнутися. Потім спокій, мій робочий спокій. Йодний розчин, охолоджений скальпель, кров. Руки в мене спокійні, точні, точніші, аніж будь-коли. Тільки от вони не мої, це руки людини, на яку я дивлюся, бездоганного професіонала, якого я більше не обожнюю. Так, тепер я – комаха, а не вона, вона – це просто нещасна жінка, з якою сталося лихо, над якою я вчинив насильство, виссав усі соки, ужалив. Гумові руки, опущені вниз, не мої, та все ж вони мої, у цьому світі, де я видаю себе за добродія. Електричний скальпель. Каутеризація судин. Вони ще там, зовні, чекають на мене. Вони заарештують мене в хірургічному халаті, дуже смішний вигляд для арештанта. Затискач Кохера. Тампони. Вони дали мені час для докорів сумління, ось чому вони не схопили мене раніше, щоб я пережив цей моторошний час. Яка жорстокість. Так, вона була там, у тому покої, бачила, як я проходив, кивнула на знак підтвердження. Потім впала на стілець, немов скошена очеретина, їй піднесли склянку води: не переймайся, цей сучий син від нас не втече, разом зі своїм брудним пристроєм. Проходячи, я не зазирнув за ті двері. Забракло на це мужності, як жаль. Я напружував свій мозок, та мені так і не вдалося згадати призначення того покою. Перші двері ведуть до кабінету здачі аналізів, а ті дві стулки, що були відчинені біля сірих спин поліцейських… У думках я полетів до того порожнього невідомого мені приміщення, де, імовірно, ховалася жінка, яку я більше й не пам’ятав. І мені здавалося, Анджело, що оцієї амнезії достатньо для того, щоб викреслити те, що я наробив. Чому я тоді не повернувся приголубити її, переконати в тому, що нічого не відбулося? Коли я хочу, я можу переконати кого завгодно. Я міг би вибачитися перед нею, запропонувати їй гроші. Міг убити її. Чому ж я її не вбив? Тому що я не вбивця. Убивці вбивають. Хірурги ґвалтують. Затискач для судин. Висмоктувач. Вона донесла на мене, узяла свою сумку з клаптиків і пішла до місцевого поліцейського комісаріату. Мені здавалося, що я бачив її, коли вона для хоробрості гризла собі нігті, в одному з тих кабінетів, де тхнуло штемпельною фарбою. Вона стискувала бліді ноги, сидячи на стільці, описувала зовнішність чоловіка, що поглумився над нею, тоді як хтось у неї за спиною тарабанив по друкарській машинці. Хто зна, що вона там нарозповідала… Що в неї від мене залишилося, мені б дуже хотілося знати, що я покинув у цьому тілі, яке ледве дихало. Я осліп від горілки, від спеки, від протиприродної хоті. Вона ж була тверезою, дивилася на мене, витерпіла мене. Хто витерпить, той пам’ятає. Автостатичний розширювач. А можливо, вони повели її на огляд до гінеколога, там на білому ліжку вона відвернула обличчя й погодилася на таке приниження. І лежачи з розведеними ногами, дивлячись у порожнечу, вона вирішила знищити мене назавжди. Затискач Келлі. Може вони взяли на аналіз залишки моєї сперми. Ще раз Келлі. Та ні, це неможливо, щоб вона добралася до мене, вона ж нічого про мене не знає, не знає моєї адреси, хто я за фахом. А може, і знає. Коли я пішов до іншої кімнати зателефонувати, вона нишпорила в моїй барсетці, що залишилася на дивані. Обірванка, клята обірванка. Тобі не повірять. Тампони. Я захищатимусь. Казатиму, що це вона навмисно затягнула мене до себе, щоб обікрасти мене, а може, навіть убити. А хіба мені не було страшно, коли я йшов за нею між темних і смердючих стін будинку? Це страх змінив мене так, і, щоб захистити себе від страху, я накинувся на неї. Ізолювати жовчну протоку. «Вона поводила себе підступно, скажу я, завела мене в оману, підсипала наркотиків мені в каву… Так, кава була дивною на смак. У тій халупі тхне отрутою, синьйоре комісаре, заїдьте туди». Кістозний. Нитку. «А може, у тому запорошеному саду закопані трупи. Машини, що їздять шляхопроводом, машини, від яких дрижать шибки у вікнах, шум від них перебиває крики нещасних жертв. Дивно, як я ще залишився живим! Заарештуйте цю відьму». Дренажну трубку. «Злодійко, як ти могла на це зважитись? І ти могла подумати, що знищиш мене? І ти розраховувала, що тобі хтось повірить?» А ось я їй даю ляпасів, її голова з кокосовим волокном захиталася. Повірять мені, не сумнівайся. Поліцейські перепросять, я залишу їм свою візитку. Хірург може завжди знадобитися. Тампони. Той чоловік з темними губами справляє враження людини з хворою печінкою. Він буде великодушним. Я візьму слухавку й зателефоную двом-трьом колегам, щоб вони його повністю оглянули поза чергою, як я це роблю тільки для найближчих друзів. Він мені подякує, схилить голову на знак вдячності, надішле мені пляшечку лікеру разом із календарем зі свого відомства, який я подарую санітарці. Знову перевірити гемостаз. А от ти вийдеш у кайданках, і гнатимуть тебе копняками. Шльондра, злочинниця, така сама, як і квартал, де ти живеш. Ще й грейдер пошлю, щоб він зніс твою халупу. Треба порахувати серветки для лапаротомії[6]. Мої слова проти твоїх. Голкотримач. Подивимося, у кого вийде краще. Нейлонову нитку для шкіряного покрову.

Операцію закінчено. І я знову підвів погляд, у ньому був виклик, було презирство. Поряд із моїм другим асистентом стояв практикант у халаті надто великого розміру, витріщаючись на мене осклянілими очима. Я не помітив, що він там був, він підійшов лише зараз. Очі в нього були, немов у людини, що зробила над собою надто великі зусилля. Можливо, що він намагався лише втриматися на ногах, а можливо, боявся крові. Ідіот.

Я кинув рукавички, вийшов з операційної та попрямував до роздягальні. Я сів на лавку, у вікні можна було побачити сусідній корпус, низькі шибки перед внутрішніми сходами, якими ступають ноги тих, хто спускається та піднімається. Побачити можна лише сходинки, лише ноги, обличчя закриті стіною. Спочатку пройшли чоловічі штани, а потім білі ноги санітарки. Я пам’ятаю, як я думав, що від нас самих ніщо не може врятувати і що поблажливість – це той плід, який падає на землю вже підгнилим. Я випустив на волю всі ці дурні думки, і зараз користі від мене було неначе від мертвого снайпера.

В операційній панував безлад, і двері були навстіж, коридором до вбиральні йшов чоловік у халаті з рулоном туалетного паперу. Я ледве нахилився до спускного вікна, щоб привітати санітарок і асистентів. Я спускався ліфтом, а в мені було лише те, проти чого я боровся. На першому поверсі поряд із тими дверима вже не було нікого, а всередині була така ж сама кімната, як і решта, – кімната для пацієнтів, що чекали своєї черги на діаліз. Дві жінки з жовтими обличчями там і сиділи. Ні, Анджело, вона ніколи не входила в ту кімнату, як і в будь-яку іншу. Вона залишилася біля стіни, під постером із мавпою. Вона так і не підвела обличчя.

Того року сталася несподівана подія, Анджело, у ніч на Великдень я втратив свого тата. Без болю, я його майже ніколи не бачив. Після смерті моєї матері ми зустрічалися дуже-дуже рідко. Він жив в якомусь притулку для пенсіонерів, та я навіть не знав його адреси. Він призначав мені зустріч завжди в дерев’яному барі на річці неподалік від тенісних кортів. Завжди перед самим заходом сонця, коли не так спекотно. Йому подобалися аперитиви, цукор на вінцях келишка, тарілочка оливок. Він утягував живіт, а сідав так, щоб мати найкращий вигляд. Йому подобалося почуватися молодим. З тих рідкісних зустрічей я пам’ятаю лише звук удару м’ячика, що відскакував від ракетки на рожеве поле.

У день похорону я вистояв на ногах усю месу. Ельза була поряд зі мною, чорна гаптована вуаль спадала їй на чоло, вона плакала. Я так і не знаю чому. Просто тому, що вона вважала це за потрібне. Присадкуватий сивоволосий чоловік виліз з-за колони й пройшов повз мене. Розпорена краватка з чорного атласу з етикеткою, що вилізла на сорочку. Він підійшов до мікрофона й прочитав сторінку власноруч написаного тексту. Нікчемні пишномовні слова, які б сподобалися моєму батькові. Напевно, то був його близький друг, він читав це голосом, переповненим болем, міцно тримаючи носову хусточку зі шмарклями. Він був екстравагантним на вигляд, доброзичливим і водночас відразливим, уся його постать від волосся до одягу пожовкла від нікотину. Курив навіть перед церквою. Чоловік потиснув мені руку, намагаючись обійняти, та я ухилився від його обіймів. Здавалося, що ніхто з нашої родини його не знав. Він пішов, підскакуючи по сходах, затягнутий у переливчастий піджак. Мені здалося, що в цьому незнайомому чоловікові, у якому було намішано всього потроху, і була єдина спадщина від мого тата.

І я думав про нього, їдучи до моря, до твоєї мами. Ця смерть без болю, така раптова, протягом наступних місяців бентежила мене більше, ніж я очікував. Я прокинувся якось уночі й зрозумів, що тепер я – сирота, сидячи на кухні, між холодильником і столом, не через те, що його не стало, а через бажання мати тата, через ту віддалену можливість, яку він, напевно, зберігав і якою я зневажав через пиху. У мені викристалізувалося глухе й мовчазне оплакування. Було вже літо, а це дивне відчуття дискомфорту зберігалося. Можливо, холод приведе мене в норму. Я їхав до моря і тепер думав провести серпневу відпустку з Ельзою в Норвегії. У мене було бажання пройтися краєм глибоченних тектонічних урвищ, підніматися на фіорди, перетнути Вестерфіорд і дістатися Лофотенських островів. А потім стояти там з почервонілою на вітрі шкірою, витягуючи тріску, більшу від мене, в кобальтовому морі. Переді мною вела машину жінка середнього віку, я їхав за нею вже добрий шмат дороги. Я міг би увімкнути «поворот», посигналити та об’їхати її, прискоривши рух. Та я не став цього робити, поклав руки на кермо й очікував. Під коротким волоссям можна було побачити жіночу потилицю з гребінцем. Ця жінка добре тримається, і спина в неї, мов у дівчини, та вона втратила чуття орієнтації. Годі, зараз посигналю, щоб у неї всередині аж зойкнуло. Та я вже думаю про свою матір. Вона отримала водійські права досить пізно, зробила собі такий подарунок. Вона виїздила на своїй скромній малолітражці, у якій пахло поліроллю, і їхала бозна-куди. Її обережно складене пальто з ялинковим малюнком лежало завжди на сидінні поряд. Машину вона водила саме так, як і ця жінка, що їде переді мною, учепившись за кермо, немов боялася, що хтось ударить її в спину сигналом клаксона. Анджело, ну чому життя зводиться до таких дрібниць? А де ж милосердя? Та де серцебиття моєї мами? Де серцебиття всіх, кого я любив? Дай мені кошик, доню, той кошик, з яким ти ходила в дитячий садок. Я хочу позбирати в нього, наче світляків у темряві, усі ті проблиски, що були в моєму житті.

Жінка, що їхала переді мною, уповільнила рух, і я теж уповільнив. Я дозволяв себе вести, немов немовля у возику. Луки обабіч дороги були суцільним болотом. Приблизно в цій же місцині мій автомобіль зупинився кілька тижнів тому.

Зелені двері було замкнуто. Я постукав кілька разів, ніхто не відгукнувся. Машини пролітали шляхопроводом, мов стріли, казна-скільки разів я проїжджав там зверху, коли прямував до моря, не знаючи про життя тут, унизу. Інші будинки стояли поза опорами, іржаві бараки, житлові трейлери. Каркас спаленого автомобіля лиховісно виднівся в траві, можливо, він зірвався зі шляхопроводу, і ніхто не потурбувався прибрати його звідси. Поряд, на глиняній прогалині, що порепалася від сонця, проповзала змія. Її чорна луска блищала, коли вона плазувала в траву. Жінки не було. Коли я відходив, тінь від будинку рухалася все далі по безрадісному краєвиду й ховала мене.

Я сів у машину, вставив ключ запалювання, але не повернув його. Став крутити ручку радіоприймача в пошуках музики. Притулив голову до сидіння. Я був у тіні, надворі була шалена спека, справжнісінька пустеля. Час від часу доносився якийсь крик невідомо з якої дірки. Я вимкнув радіо. Витягнув ноги за педалі, напівзаплющив очі й побачив її. Крізь вузьку щілину під повіками, немов у сінемаскопі. Вона проходила по фундаменту з бетонними колонами недобудованої багатоповерхівки. Я не помилився, чекаючи на неї. Вона знову обрала ту саму дорогу, щоб сховатися від сонця. Ідучи під сонцем, вона поспішала, щоб потім уповільнювати ходу в тіні колон, де ставала майже чорною. Я боявся, що не впізнаю її, проте впізнав одразу ж, як побачив. Далека, маленька, затемнена. Її голову, як в опудала, її тонкі кривенькі ноги. Її хода здалася мені незграбною, мабуть, від якоїсь вади в стегнах. Вона йшла в мій бік, не знаючи про це, немов зневірений вуличний пес, що біжить боком. Дві величезні сумки з купленими речами відтягували їй руки. Вантаж, через який жінка не тільки не могла йти твердою ходою, навпаки, він переважував її то в один бік, то в другий. Зараз вона завалиться, подумав я, зараз завалиться. Я взявся за ручку дверцят, щоб вийти з автомобіля, піти їй назустріч. Та вона не впала, а зайшла в іншу тінь. Я відпустив ручку й залишився там, де був. Її широке чоло знову з’явилося на світлі, а разом з ним і відчуття, що я шпигую не за нею, а за собою. Поки вона йшла цими смугами світла й тіні, я відновлював кадр за кадром той ганебний час, який провів з нею. Я сповз сидінням і, не рухаючись, пітнів від сексуального потягу. Тому що раптом я згадав… її тіло, загасле, неначе камін без вогню, схилену білу шию, цей сумний загадковий погляд. Вона цього бажала так само, як і я. Більше, ніж я. І стіна, і стілець, що впав за нашими спинами, і її піднесені догори руки, до цього блискучого постеру – усе це проходило в мене перед очима. Спогади були десь у темряві мого шлунка. Там, де й досі продовжував існувати наш із нею запах. Запах марення, що перебиває запах праху. Це було безнадійне злягання. І безнадійність походила лише від неї, вона приліпилася до її худорлявих ніг, які зараз ступали в мій бік. Це вона так кохалася, а не я. Це вона затягнула мене до себе. Ішла зі своїми господарськими сумками. Цікаво, а що в неї там? Що ти купила? Що ти їси? Кинь ці торби на землю, залиш їх у пилюці й ходи до мене, суко. Жінка була худою-худою, якщо дивитися на неї проти світла. Зараз вона була схожа на одну з тих маленьких безхребетних малокровних істот, що з’являються з-під землі на весні. Здавалася виснаженою. Ходила кожного дня свого жалюгідного життя додому без усякого подиву. Що в неї був за характер? Нащо вона накладала собі стільки макіяжу? Клаптикова торба на довгому ремені билася в неї між ніг. Я мусив піти. Вона зупинилася в одному з конусів тіні. Поставила одну сумку на землю, доторкнулася до потилиці, нагрітої сонцем, поправила білясте волосся. Я стояв, уважно вдивляючись у цей жест, відчуваючи запах від липкого волосся в неї на потилиці. Цього разу я не пив, шлунок був у порядку, голова ясна… і саме в цій ясності, у цьому голодному шлунку я й бажав її. Я більше не довіряв самому собі, бо, коли я на неї дивився, вона вже була для мене позбавлена поваги. Нічого подібного, я чекав на неї не для того, щоб попросити пробачення. Немов сокіл, я сидів у засідці, щоб накинутися на неї, знову влаштувати їй «свято». Вона майже дісталася до мене. І проминула б, не помітивши. Я б дав їй зникнути з мого дзеркальця на автомобілі та й поїхав би геть. Щоб більше не повертатися. Я схилив голову й подивився на руки, що міцно трималися за ноги, щоб нагадати самому собі, що я – гідна людина.

Її живіт зупинився перед дверима. Вона нахилилася, щоб зазирнути. Я підвів очі, проте замість того, щоб знайти переляк у її погляді, побачив лише деяке здивування. Я неповністю виліз зі своєї нори однією ногою і ще продовжував спиратися на отвір дверцят.

– Як справи?

– Добре, а у вас?

– Звертайся до мене на ти.

– Що привело до нас?

– Я забув заплатити механікові.

– Він мені про це казав. Він також питав, чи я вас знаю…

– Давай на ти.

– Гаразд.

– Що ти йому сказала?

– Що я тебе не знаю.

Вона не була розлюченою, узагалі ніяка. Може, вона вже звикла, подумав я, вештається з ким трапиться. І тепер я дивився вже на неї, нічого не боячись. Навкруг очей були чорні кола, що втискували їх ще глибше в худий череп. Синюваті жили проходили по шиї й зникали під сорочкою в жовто-чорну клітинку з еластичної тканини, яка блищала під сонцем, двогрошова річ, напевно, пошита якимись неповнолітніми в Азії. Вона більше не дивилася на мене. Піднесла руку до чубчика й почала чухати його, стягуючи його маленькими пасмами, щоб затулити занадто широке чоло, куди я зараз увіп’яв свій погляд. Пряме сонячне світло торкалося її недосконалого обличчя, і вона це відчувала. Їй безумовно було значно більше тридцяти років. Між очима та скронями в неї вже залягли тоненькі мережива зморщок. У неї було хворобливе обличчя, судячи з кожного клаптика її шкіри. Та з очей, з ніздрів, з щілини, що відокремлювала верхню губу від нижньої, – звідусіль, звідки пробивався її внутрішній подих, було чути тихий невразливий заклик, неначе вітер, що ввірвався в хащі лісу.

– Як тебе звати?

– Італія.

Я сприйняв це незвичайне ім’я з посмішкою.

– Слухай, Італіє, – сказав я, – мені дуже прикро… – Я запхнув руку в кишеню. – Я хотів вибачитися перед тобою. Я був п’яним.

– Я піду, інакше розтануть заморожені продукти. – Вона відвела погляд до однієї зі своїх торб, які так і не поставила на землю.

– Я допоможу тобі. – І я вже нахилився, щоб узяти їх у неї з рук. Та вона нізащо не хотіла відпускати їх.

– Вони не важкі.

– Будь ласка, – прошепотів я, – будь ласка.

У її очах більше не було нічого. Була та відсутність, яку я вже бачив, вона немовби відмовилася від усіх бажань. Долонями я відчув піт, що залишився від її долонь на ручках сумок. Ми зійшли тими іржавими сходами до самого насипу. Вона відчинила двері, а я захряснув їх за нашими спинами. Усе було оповито тією самою безпорадністю, квітчаста ряднина на диванчику, постер із мавпою, що тримала в лапах пляшечку, той же запах білил і отрути. Я відчув якийсь зсув, що м’якою й гарячою масою просочувався мені під мозкову оболонку. Сексуальний імпульс не поспішав, я був кволим, млявим. Я поставив сумки на підлогу, під стіл закотилася банка пива. Вона не нахилилася по неї. Стояла, притулившись до стіни, і дивилася у вікно між ламелями жалюзі. Я попустив краватку, яйця наче поважчали в мене між ногами, почуття було неприємне. Цього разу я взяв її ззаду. Її очі змушували мене замислюватися, і, врешті-решт, це була моя справа, як і що робити. Я хотів відчувати її реберця, потилицю. Можливо, я подряпав їй спину, не зміг уникнути цього. Потім я поліз у кишеню штанів по гаманець. Я поклав гроші на стіл.

– Це за розморожені продукти…

Вона не відповіла нічого, Анджело, вочевидь, мені вдалося образити її.

Твоя мама була в садку з Рафаеллою, улітку вона орендувала котедж на пляжі, неподалік від нас. Вони сміялися. Я нахилився й ледве доторкнувся губами Ельзиної щоки. Вона сиділа в шезлонгу, рукою провела мені по волоссю. Я одразу ж відхитнувся. Боявся, що помітить на мені чужий запах.

Рафаелла підвелася:

– Піду я, бо обіцяла Ґабрі принести свого мусу.

Більшу половину дня вона проводила у воді з шапочкою для плавання на голові. Вона колихалася за кілька метрів від берега, в очікуванні, що хтось на пляжі теж вирішить поплавати. Кілька змахів, і вона опинялася перед тобою, неначе поплавище. Їй дуже подобалося базікати на молу, могла розповісти безліч історій, бо безупинно подорожувала. Ельза синіла від холоду біля неї. А от Рафаелла не потерпала від холоду, її купальник не висихав навіть після заходу сонця.

Я затримав свій погляд на її товстеньких стегнах без усякої причини. Вона обеззброїла мене з притаманною їй іронією. Засміялася.

– Що вдієш? – сказала вона, киваючи в бік Ельзи. – Подруги худеньких завжди товстенькі. – Узяла своє парео. – Ти такий блідий, Тімо, чому б тобі не позасмагати?

Вона померла три роки тому, ти це знаєш. Я двічі робив їй операцію. Першу на груді, а другу на череві, розрізав і зашив, це тривало півгодини. Я зробив це, тому що вона була нашою подругою, хоча й знав, що надії не було. Після першої операції вона не ходила перевірятися, поїхала в Узбекистан. Дала можливість своїй саркомі метастазувати безперешкодно. Вона була терплячою жінкою, Рафаелла не заважала жити іншим. У ті часи, звісно, у неї не було ніякого раку. У неї була пара сабо, які нестерпно гуркотіли, коли вона йшла брукованою доріжкою. Я з нетерпінням чекав, доки цей обридливий гуркіт не стихне, коли вона перейде на пісок.

Ельзині ступні по щиколотки висунулися за шезлонг. Я сів поряд і почав погладжувати її. Мої руки доходили їй до колін, у неї була гладка шкіра з ароматом крему після засмаги. Щоразу, коли я приїздив до неї на море, щоразу, коли я думав про цей приїзд, я був щасливий. Зараз я був тут, сидячи в ногах коло її шезлонга, та мені не було весело. У мене було якесь незадоволення. Те, на що я чекав, не наставало. Дрібниці її забудькуватості: нічого свіжого в холодильнику, мої плавки покинуті вицвітати в кутку, під сонцем, після останнього купання, моя улюблена сорочка ще не випрасувана. Та перш за все сама Ельза з її незворушним виглядом. Я не відчував, що на мене чекають, що мене кохають. Це було несправедливо. Ельза кохала мене з тією ж розсудливістю, до якої я її схилив, тому що вона, без сумніву, була палкішою за мене. Заради кохання вона пристосувалася до моїх уповільнених рефлексів. Тоді як я після смерті тата почав деградувати. Я відчував невпевненість, внутрішні протести, на які не звертав уваги в роки юнацтва, почали з’являтися знов. І я очікував, що вона, котра була всією моєю родиною, зверне увагу на мене. Але твоя мама, Анджело, ніколи не любила слабких, і, на жаль, я це знав, саме за це я її вибрав. Я погладжував їй ноги, та не відчував у неї трепету. Мені залишався лише слабкуватий запах її крему після засмаги. Я кохав її, але вже був не в змозі притягати до себе її увагу. Я кохав її, а проте їздив на околицю, до тієї кістлявої жінки. Вона не розчаровувала мене, у неї не було плотських спогадів. Я займався сексом із ніким. Під час цих перепочинків, сповнених ейфорією й пристрастю, я ставав тим відчайдушним юнаком, яким хотів стати, проте так і не став. Я виходив погратися надвір, попри принципи моєї мами, її застиглі на фортепіано бліді руки. Я розривав жаб. Плював у тарілку. А потім залишався сам, так само, як і перед тим. Але запах злочину залишався, він піднімався з темряви і складав мені компанію зараз, тоді як жмут очерету в кінці садка колихався, підтримуючи легенький подмух вітру.

– Ти пам’ятаєш того чоловіка на похороні мого тата?

Ельза сиділа, спираючись на лікті, вона трохи нахилила голову до мене:

– Якого?

– Того, що читав.

– Так, туманно…

– Він тобі здавався щирим?

– Є люди, яким подобається брати участь у похованні інших. Бідолашні, вони не можуть собі вигадати нічого кращого.

– Не думаю, що він із таких, він знав татове прізвисько й потім плакав.

– У всіх є причини поплакати, похорони – це лише добра нагода.

– А ти чому плакала?

– За твоїм татом.

– Ти ж його майже не знала.

– Плакала замість тебе.

– Але я не тужив.

– Саме через це.

Вона відсунула ноги від моїх рук і розсміялася:

– Піду в душ, уже пізно.

Та йди в душ! А я ще трошки посиджу тут. Подивлюся на сонце, що сідає в море в пурпурових торочках неба, такого гарного, що починаєш вірити в Бога, у той світ, де твої померлі родичі чекають на тебе, аби сказати, що ніщо не зникає. У мене палає кінчик мого пристрою, а тим часом я думаю про свого тата. Я думаю про те, що так і повинно бути, під небом, схожим на кардинальську шапочку. Можливо, я візьму собі баночку пива з холодильника, як же я лютуватиму, якщо воно залишилося неохолодженими під столом.

У будинку Ґабрі й Лодоло було людно, довкола палахкотіли смолоскипи, і язики полум’я розносив вітер. Засмаглі обличчя йшли мені назустріч, зуби біліли в темряві. Я вдягнув світлий лляний костюм без краватки, ще вологе волосся на потилиці дарувало мені трохи свіжості, що заходила навіть під сорочку. Бороду я не голив, як і завжди наприкінці тижня. З келишком у руці я вітав то одного, то іншого. Слухняний, немов апостол. Стоячи біля стола з аперитивами, Ельза балакала з Манліо та його дружиною, жестикулювала, поправляла волосся, сміялася. Пухкі губки розкривалися час від часу, оголюючи верхні зуби, дещо висунуті вперед, добре знаючи, яку владу приховує в собі цей маленький дефект. Атласна кармазинова сукня, немов помада, підкреслювала кожне незначне підскакування її грудей під час сміху. На прийомах ми завжди трималися окремо, нам так подобалося. Іноді ми знову зближалися щось прокоментувати, але зазвичай залишали коментарі на потім, щоб зробити це вдома, коли вона сходила з підборів і взувала свої еспадрильї. Ми кепкували з наших друзів, і що трагічнішими вони були, то більше ми з них кепкували. Ми погано про них говорили, але з великою любов’ю, і цього було досить, щоб пробачити нам такий гріх. Ельза цілком невимушено вихоплювала зерно кожного любовного зв’язку, скидала з нього луску та доходила до самої суті. Вона зробила таку автопсію[7] всіх шлюбів, що нас оточували. Від неї я знав, що всі наші друзі були нещасливими. Зараз вони здавалися дуже задоволеними. Їли, пили, дивилися на чужих жінок. Очевидно, їхні нещастя були досить леткими, щоб випаровуватися після келихів просеко та летіти далеко від цього підвісного саду на море внизу, від моторного катера Лодоло з його білосніжними кранцями в нічну воду. Ні, у мене не було відчуття, що мене оточували нещасні душі.

Манліо балакав з Ельзою і лише час від часу кидав оком на свою швейцарську дружину. Мартіна рухала головою різко, у такт своїх очей, надто банькатих і вирячених. Маленька, худенька, уся в зморшках: просто черепаха в діамантовому кольє. Вона пила. Не зараз, бо Манліо й був тут, щоб за нею пильнувати. Мартіна пила сама, поки він оперував. Пологи, аборти, імплантація та видалення яйцеклітин, випадання матки – усе це переважно в приватних клініках. Манліо обожнював її, тягав за собою вже двадцять років, немов дитина ляльку на пружині. Було таке враження, неначе він купив її десь в іграшковій крамничці.

Друзі хором запитували:

– Що він у ній знайшов?

Я не знаходив тут нічого особливого. Мартіна була відмінною господинею, з байдужістю готувала ягнячу ніжку або соус аматричана й не мала власної думки. Гості наїдалися донесхочу й забували їй подякувати, та хто ж дякуватиме ляльці на пружині. Природно, що Манліо їй зраджував.

– Природно, – казала Ельза, – такий блискучий чоловік, сангвінік, і анорексійна алкоголічка.

Я дивився на них поміж фігурами гостей переді мною і подумав, що він би охоче зрадив їй з моєю дружиною. Звісно. Ельза була такою бажаною, з пишним волоссям, жінкою в тілі, з трохи невизначеною усмішкою, з сосками, що виднілися під одягом, немов запрошували. У той вечір вона дуже жваво розмовляла з Манліо. Він був її гінекологом, робив їй цитологічний мазок, поставив спіраль. Вона про це забула? А він, безумовно, не забув. Сигара в зубах, очі, розпалені, мов жарини. І лялька тут поряд, що втягує в себе дим сигарети з ментолом.

Я пішов взяти собі ще вина, навмисно доторкнувся до червоного атласу Ельзи. Манліо трішки підніс свій келих, демонструючи цим жестом своє приязне ставлення до мене.

Іди туди, куди ти, Манліо, повинен іти. Іди прямо в сраку. У тебе стільки сорочок, що їх уже нумерують на кишенях, але є в тебе й велике пузо, ще з університетських років. Ну, і що ж ти хочеш? Хочеш переспати з моєю жінкою, ти, пузаню?

Манліо був моїм найкращим другом. Він ним був і залишатиметься, ти це знаєш. Довічна дружба, яку мені нав’язало серце без будь-якої на те підстави.

Рафаелла розходи´лася, рухала своїм м’ясистим тілом, укритим гаптованим бірюзовим балахоном, поряд із Лодоло, господарем дому, який стояв з обкуреним поглядом, у протертій сорочці, неначе бідний родич. Лівія геть ошаленіла: волосся спадало на обличчя, танцювала шейк, задерши руки та брязкаючи африканськими намистами, тиснулася до Аделі. А та, затягнута в сукенку, немов устриця, вихляла лише плечима й головою, наче ліцеїстка на першому балу. Чоловіки від них відхрестилися, стояли на віддалі, поринувши в улюблені дискусії на політичні теми. Джуліано, височенний і передчасно посивілий чоловік Лівії, зігнувся до Родольфо, чоловіка Аделі, блискучого знавця цивільного права, який у злиденні часи грав в аматорській трупі і який наступного літа ще розлучиться з бідолашною Аделлю, перекриваючи їй щодня з адвокатською завзятістю доступ до нажитого разом майна, безжалісно й безсоромно. Але життя м’яке, бо розтягнуте в часі, і дає нам час для всього. Того вечора Адель, ще не знаючи про своє майбутнє, трясла головою і демонструвала гостроконечні сережки, виставляючи то одне вухо, то друге.

– Іди до нас, хірургу! – гукнула вона мені.

Я пробіг поглядом по обличчях людей, що стіною стояли переді мною, і на мить зустрівся з очима твоєї мами. Мабуть, теж хильнула як мінімум один келих понад норму, її короткозорі очі блищали. Із запізненням вона піднесла долоню до рота, щоб приховати маленький позіх. Я погано танцюю, майже постійно тримаюся осторонь від агресії гучної музики. Проте, якщо таке відбувається, я займаю свій квадратний метр і не сходжу з нього. Я заплющив очі й почав розхитуватися, опустивши руки, немов дві мотузки. Музика входила в мене й там залишалася, глуха, неначе звук моря в одній із тих великих мушель, зовні глянсових, як емаль. Нещодавно я одну таку бачив. Та де? А ось де, вона стояла в цієї жінки біля нефритового слоника на столику з облупленим лаковим покриттям. Тоді я майже не розплющував очей, а вона багато разів опинялася переді мною, ця розкрита мушля, рожева й гладка, немов жіночий статевий орган. Тепер я розхитувався ще сильніше, згинався вперед майже навпіл, потім знов випрямлявся, закидаючи голову назад. Угорі небо рясніло зорями, що освітлювали темряву, як після феєрверку. У мене з руки випав келих, я відчув скалки під туфлями. Я втратив рівновагу й майже плюхнувся в обійми Рафаелли.

– Обережно, Тімо, бо я скажу тобі «так», і що тоді? – Вона засміялася, рот розлізся до самих вух, а разом із нею сміялися Лівія та Манліо, що тупцював у мене за спиною, домагаючись прихильності від низенької жінки з переляканим обличчям. Я охопив широку талію Рафаелли й, хитаючись, потягнув її за собою. Рафаелла шпорталась у своєму надто довгому балахоні, її товстий живіт терся об мій, а я тим часом витягав її з натовпу. Потанцюймо, Рафаелло. Потанцюймо. За декілька років твій живіт потрапить до моїх рук, шматок плоті, огорнутий серветками, і, лежачи на подушці із синім лікарняним штампиком, ти мені скажеш: «Шкода, я ж нарешті схудла…» – і розплачешся, а зараз смійся, танцюй і показуй себе! Я теж танцюю, Анджело, у цій самбі спогадів. Я теж не знаю майбутнього, як і всі. Як твоя мама. Вона скинула туфлі й танцювала, тримаючи їх у руці. Її ступні вигиналися, ошаленілі пальці тупцювали по танцмайданчику, немов чавили виноград на сусло. Музика була в неї в ногах.

– Обережно! Я розбив келих.

І я пішов від танцівників.

Підвісний сад на широкій терасі був переповнений екзотичними рослинами, моторошними на вигляд: деякі височенні з гігантськими наростами на стовбурі, із загостреним і шорстким листям, інші вкриті голками та запилюженими суцвіттями. Місячне світло позбавляло кольору й без того бліді рослини, роблячи білястими. Я проходив тим садом, і мені здавалося, що я перетинав поселення привидів. Я визирнув за дощатий паркан. Темно-синє море заспокоїлося. Я вдивлявся в далечину, в обрій, де море зливалося з темрявою. Тато помер, пішов назавжди. Упав на вулиці, це був інфаркт. Я більше не був чиїмсь сином. Лляний костюм світлого кольору, обличчя в темряві. Тепер і я сам був привидом. Я повернувся туди, де вирувало свято. Я шпигував із-за завіси цього примарного саду за своїми друзями. Я пам’ятав їх із тих крихких років, коли ми ще вірили в ідеали й носили цап’ячі борідки. Що змінилося? Атмосфера навколо нас, той вітер, який овіював нас, коли ми були на відкритому просторі. Одного ранку наприкінці весни ми зачинили вікна, тіло ластівки плавало в риштаку. Раптом ми стали самими собою. Почали голитися перед дзеркалом і побачили під лезом обличчя наших батьків, обличчя тих, із кого ми кепкували. Ми почали носити модні краватки, у нас з’явилися гонорари, ми стали спеціалістами з питань податків, вели світські бесіди. Так було до того вечора минулої зими, коли ми сиділи в новому будинку Манліо на довгому дивані, зробленому за спеціальним замовленням. Я почав його міряти й дійшов висновку, що його будинок був удвічі більшим від нашого, чи, може, то Ельза звернула мою увагу? Я брав участь у розмові, припадав до келиха, Мартіна частувала мене канапками, я щось казав, спостерігаючи потайки за Ельзою. Сидячи на поруччі крісла й підібгавши ноги, моя дружина дивилася на вулицю. Та не на небо, ні. Вона виміряла квадратні метри тераси, що виходила на річку. Я надто підвищив голос, не помічаючи цього, я став агресивним. Манліо з подивом увіп’яв у мене погляд, його червона кашемірова краватка впала в кришталевий келих. Дорогою додому твоя мати, не відводячи очей від шосе, ще мокрого після дощу, запитала:

– Вибач, а скільки може заробляти така людина, як Манліо?

Я промимрив якусь цифру. Уже вдома, пізніше, стоячи перед унітазом і тримаючи свій пристрій, я плакав. Раптом я зрозумів, що ми стали старими. Але тоді, стоячи на самоті перед дощатим парканом того пекельного саду, я сміявся, сміявся мов божевільний. А внизу, за скелею, тішилася п’яна маленька Мартіна.

Посеред ночі я не сплю, дивлюсь у простір за відчиненим вікном, там, де своїм сухим листям шелестить пальма. Твоя мати спить, її кармазинова сукня лежить на стільці. Щось стискає мені руку, і ця напруга проходить усередину по спині. Я засовую лікоть під подушку, щоб настало полегшення, і починаю брикатися. Вона повертається до мене, не вмикаючи світла.

– Що з тобою?

Голос у неї втомлений, але не сердитий. Я більше не відчуваю руки. Боюся, що зараз зі мною станеться інфаркт. Шукаю Ельзину руку, стискаю її. На ній шовкова нічна сорочка на блискучих бретельках-стрічках. Вона поряд зі мною, груди м’яко притиснуті одна до одної, я посуваюсь до неї. Я поринаю в аромат її тіла. Повільно стягую з неї ковдру. Світлий промінчик пробігає вздовж її ніг.

– Тобі не спиться?

Я не відповідаю їй, мої губи вже в неї на ногах. Вона більше нічого не каже, запускає руку в моє волосся, пестячи мене. Вона все зрозуміла, бо вивчила мене, знає, як я кохаюсь. Вона тільки не знає, що я це роблю, коли мені страшно. Я розумію, що не зможу її здивувати, але це не здається таким жахливим. Відсутність здивування робить нас упевненішими, зараз ми дістанемо рівне задоволення одне від одного. Наші рухи повільні так само, як цокання будильника на підставці. Наші тіла розігрілися, статеві органи м’яко пульсують, м’язи добре знають, що їм робити. Але в цій партитурі, люба, є щось заклякле, я думаю про це, ловлячи ротом її волосся, і я міцно притискуюсь до неї, бо сьогодні мені страшно. Доходимо до оргазму із заплющеними очима, сконцентровані на статевих органах.

Потім твоя мати піднімається, бо хоче пити. Іде крізь темряву кімнати, чую, як вона сходить до кухні. Я думаю про її голе тіло, ледве освітлене лампочкою холодильника, і запитую себе, чи вона мене любить. Вона повертається з пляшечкою кока-коли в руці.

– Вип’єш трішки?

Умощується на підвіконні й п’є там, дивлячись надвір. Тепер вона зовсім поряд із сухим листям пальми, спирається на стіну, ледве зігнувши ноги. Її голе тіло на тлі ночі, на тлі моїх привидів. Вона сидить дещо вище, ніж я, нерухома й сяюча, немов бронзова статуя. І ця думка приходить до мене, неначе вона єдина існує.

– Народімо дитину.

Сказане було для неї несподіванкою. Вона всміхається, хмикає, підводить брови, почухує собі ногу – усе це вияв ніяковості.

– Видали спіраль.

– Ти жартуєш?

– Ні.

Я відчуваю, що їй би хотілося вдати, нібито вона не зрозуміла мене. Ми побралися дванадцять років тому й ніколи не відчували потреби, щоб хтось іще додався до нас.

– Ти ж знаєш, що я не вірю…

– У що ти не віриш?

– Я не вірю у світ.

Що ти таке кажеш? Що мені до світу, до тієї безликої маси. Я розмовляю з тобою про нас. Про мій маленький пристрій, про твою маленьку нірку. Про маленьку крихітку, маленького світлячка в темряві.

– Я не готова дати дитину цьому світові…

Ти підгинаєш під себе ноги, робишся маленькою, волієш стати тарганом, щоб піти геть цією стіною. І куди ти прагнеш забратися? Ти не хочеш дитини через те, що світ жорстокий, забруднений і тривіальний? Повернися сюди, спускайся до мене. Я тут голий у ліжку й чекаю. Дай мені кращу відповідь.

– Я не вірю, що зможу тримати немовля на руках. Я боюся.

Та ні, ти боїшся, що не будеш тією жінкою, якою ти є. Якою тобі подобається бути. Я це знаю, кохана, у цьому немає нічого поганого, егоїзм нас тішить, складає нам компанію. Ти вже втомилася від мого пильного погляду, а можливо, зараз ще й холодно. Ти соваєшся, не знаходиш собі місця. Ти боїшся, що мені тебе вже не достатньо.

– А ти чому хочеш дитину?

Я міг би тобі сказати, що мені потрібна нитка, щоб залатати мої навіжені думки, щоб тримати їх разом. Тому що я втрачаю частинки самого себе. І мені б хотілося, щоб переді мною з’явилася нова частинка. Тому що я – сирота, ось що я міг би сказати.

– Бо я хочу побачити, як полетить паперовий змій, – кажу я й сам не знаю, що сказав.

Нарешті напруга спадає, це був жарт, гра. Твоя мати знову дивиться без підозрілості.

– Кретин, – сміється вона.

І ковтає ще трішки кока-коли:

– Нам же й удвох добре, ти згоден?

Але я думаю про нитку, що вібрує на вітрі, про маленьку ручку, що прив’яже мене до землі. Паперовий змій – це я, Ельзо, це я літаю. Трапеція з тканини, що зірвалася до неба, а внизу велика тінь від неї, що йде слідом за моїм курчам, тією частинкою, що мені бракує.

Чому я не відвіз тебе до школи на машині? Адже дощило, я часто відвожу тебе, коли дощить. Перша операція була в мене о дев’ятій, але я міг би встигнути, я б привіз тебе трохи раніше, ти б залишилася під портиками побалакати зі своїми друзями до дзвоника. Тобі ж подобається приїздити в школу завчасно, а мені подобається, що ти сидиш зі мною поруч у машині, коли на вулиці дощ. Шибки запотівають від нашого дихання, ти тягнешся до них і протираєш рукою. Ти ніколи не буваєш заспаною, завжди бадьора вранці. Пильнуєш за всім, що рухається навколо тебе. Ми мало розмовляємо, я дивлюся на кінчики твоїх пальців, що висовуються з-за надто довгих рукавів, які ти весь час стягуєш. Ти носиш такі дивні футболки, що ледве доходять тобі до талії, але з надто довгими рукавами. У тебе живіт не мерзне, Анджело? Ні, у тебе руки мерзнуть, а живіт не повинен мерзнути, це немодно. Ти кутаєшся у своїй хутровій куртці, а під нею в тебе майже нічого немає, літо чи зима – для вас це те саме, для вас не існує пір року, тепер інші звичаї.

– Як справи в школі?

– Нормально.

Ти завжди відповідаєш, що нормально. А от твоя мама каже, що твої справи не блискучі, це вона ходить у школу побалакати з учителями. Ти вчишся з увімкнутим радіо, я теж учився з увімкнутим радіо, хіба я тобі про це ніколи не казав? Ти нормальна, сьогодні це проблема всіх дітей, ви не вмієте зосередитися. Проте твоя мама каже, що я ставлюся до тебе надто поблажливо. Це правда, я поклав на неї обов’язок тебе виховувати. Це вона примушує тебе прибирати постіль, наводити лад у ванній кімнаті після душу. А я ні, я терпляче ставлюся до безладдя, що залишається після тебе, не дорікаючи тобі за це. Сьогодні вранці ти забула на столику у ванній свою прокладку, я викинув її.

– Чао, та-ат.

Мені приємно, коли ти так до мене звертаєшся. У тебе добре серце, смішне обличчя, сповнене іронії. Я дивлюся, як ти виходиш з машини й біжиш під дощем. Можливо, ти не складеш іспитів, та кого це хвилює. Ти – моє сонечко в цьому світі, Анджеліно, у світі, що йде вперед без зміни пір року.

Ми з тобою зійшлися зовсім нещодавно, з того часу, як ти почала сперечатися з мамою. Знаєш, я чекав на цю мить, стільки років стояв, схрестивши руки. Ти перехопила мою усмішку, виходячи в трусиках за двері ванної, бо ваше сперечання відбувалося саме там, після того як твоя косметика полетіла в мийницю. Я тобі всміхнувся, і ти мені всміхнулась у відповідь.

А мама сказала роздратовано:

– Нарешті, ви дійшли одного віку.

Вона не хотіла, щоб ми купували тобі моторолер, я теж не хотів, але ще більше я не хотів тобі казати ні. Ти вже прогризла дірку в голові за цей час.

Тоді я погодився:

– Вона однаково сяде на чийсь чужий, сяде без шолома, сяде з кимось, хто, можливо, любить ганяти.

Твоя мама відрізала:

– Навіть і не починай про це.

Я замовк, а вона пішла, не поцілувавши мене того дня. Насправді я хотів побачити, як заблищать твої оченята, хотів, щоб ти кинулася мені на шию з вигуком:

– Дякую, та-ат.

Хотів, немов маленьке хлопча. І врешті більше всього емоцій було в мене. Але мама теж знала, що перемога буде за тобою. Ми не можемо сказати тобі ні. Не можемо це сказати й нам самим. Ельза зламалася значно швидше, аніж я очікував. Потім пішли рекомендації та клятви. Потім, схилившись над стійкою, я заповнював чек. Ми вибрали найдорожчий шолом для мотоцикліста. Твоя мама постукала кісточками пальців по ньому, щоб випробувати його на міцність, – остання марна спроба протидіяти. Потім помацала рукою підбивку, яка повинна захистити твою голову. Її голову.

– Навіть тепло зберігає, – зазначила вона й сумно всміхнулася. Ти обіймала її плечі, торсала її, накинулася на неї, немов ураган. Твоя радість прогнала її смуток.

І тоді ми вперше повернулися додому без тебе. Ти їхала за нашою машиною на моторолері, а ми пленталися, неначе на волах. У дзеркальці я бачив твій червоний шолом. Я пам’ятаю, як я сказав:

– Ми не можемо жити, весь час боячись, ми повинні дати їй можливість зрости. – І боявся подумати: повинні дати тобі можливість померти.

Я поклав ключ на тумбочку біля дверей і одразу ж скинув туфлі. Усю другу половину дня я вів прийом у себе в кабінеті. Останнім пацієнтом була жінка, що справляла враження людини неабиякого достатку. А її очі із застиглим поглядом нагадували великі ґудзики на її костюмі від відомого кутюр’є. Ініціали того кутюр’є й були на ґудзиках, вони так і залишилися в моїй голові, як останнє роздратування цього дня. Я скидав одяг, уже йдучи до ванної кімнати. Я став під душ, і тут задзвонив телефон:

– Ти собі щось купив?

Твоя мама була пунктуальною, як завжди.

– Аякже.

Я, звичайно ж, збрехав. Того літа я купляв собі рисові зрази, такі кульки з білого рису, підсмажені й дуже смачні. Я зупинявся поїсти їх у гастрономі, якого вже немає. У ньому була мармурова стійка й худорлявий чоловік, який мовчки подавав мою порцію. Три зрази він клав мені на важку тарілку. Знаєш, доню, життя – це клейкий папір, радше оманливий, клей здається нам тривким, здається, що багато речей повинні теж бути тривкими. Потім ти його знімаєш і помічаєш, що бракує багатьох речей, залишається лише кілька дурниць. Так от, для мене однією такою дурницею є ця глибока тарілка з трьома зразами.

У місті мені бракувало вечерь, які готувала твоя мама. Але присмак цього браку мені подобався. Коли я стояв голими ногами в маленькій калюжі. Це – присмак самотності, наче тримати себе за яйця. І, блукаючи з однієї кімнати до іншої, я з’ясував для себе, що ностальгія – це дуже еластичне почуття, у яке можна увіпхнути все, що тобі подобається. Як і сердечний смуток, що можна заспокоїти гарним товариством. Я увімкнув телевізор. Показували цілком літню передачу, у якій ведучий плавав по басейну на пластиковому острові з чорношкірою сиреною. Я повністю прикрутив звук, щоб навкруги сяяло лише штучне блакитне світло. Пішов у кімнату, узяв з тумбочки книжку, яку я тоді читав, і, повернувшись до вітальні, ліг голим на диван. Так саме, як і в дитинстві, коли мої батьки від’їжджали у відпустку, а я залишався вчитися. Я допомагав татові запхнути останню сумку в немісткий багажник його «лянчі»-купе. Потім цілими днями влаштовував безлад у квартирі. Розкидав книжки, труси, недоїдки на килимі. Мені подобалося засмічувати місця, які моя мати тримала в чистоті протягом зими. Та коли нарешті всі речі поверталися на свої місця, мені було легше жити далі в тих стінах, згадуючи про мої літні витівки. Я думаю, що це було таким самим задоволенням, яке дістає поганий офіціант, плюючи у страву надто вередливому клієнту.

Якийсь глухий і далекий гуркіт влетів у вікно, порушивши тишу. Можливо, це змінювалася погода. Минулого вечора я залишив стілець на балконі. Я накинув на себе халат і пішов занести його в кімнату. Якийсь птах, що, певно, відбився від зграї, залетів у наш двір і тепер перелякано шугав унизу між рослинами садка, шукаючи спосіб вибратися звідти. Я спостерігав, як він зависав, ніби піднімаючи вагу цього душного повітря, що раптово стало темним. Невдовзі пуститься дощ. Я залишився на балконі, очікуючи свіжість, яка, можливо, уже наближалася. Стілець, попри оббивку, не зручний. Я побачив просто над головою змах чорних крил, це птахові нарешті вдалося знайти дорогу в небо. Повітря у дворі знову знерухоміло й поважчало. Гроза, мабуть, залишилася десь далеко. Я повернувся з балкона й почистив зуби.

Що я можу вдіяти, люба дружино, цього вечора в мене є бажання встромити свій пристрій у жіноче тіло, потертися об її голову з волоссям, схожим на кокосове волокно. У мене є бажання відчути гарячий подих, щоб собака лизав мені руку в темряві. Це востаннє, клянусь тобі, поки ти спиш. Я знову збирався їй зрадити, не хотів змарнувати вечір. Поступово, залишаючи місто та в’їжджаючи в нетрища, я сповнювався ейфорії, це було для мене як подорож в інший світ, до міста з палафітами[8], десь там, за водою, маленький Сайгон. І весь бруд, до якого я наближався, усі тремтливі ліхтарі – здавалися мені луна-парком, відкритим виключно для мене.

Я вперше поїхав до неї вночі. Мені подобалося пізнавати різні речі, доторкатися до них у темряві, немов злодій. Я втягував у себе нездорові запахи тих місць, немов бальзам, разом з тією частиною самого себе, яку боявся і до якої закликав у темряві. Хиткі сходинки, болота під ногами, довгі тіні від будинків, усе мовчало за винятком мого вовчого серця. Ніч проковтнула зовнішні металеві сходи, я кинувся в її тунель сторчголов, так що мені перехопило подих. Останній етап – земляний насип під шляхопроводом. Нерухомий, немов штиль. Потім останні кроки до її палафітів, до маленької коханки з мого Сайгона. У вікні не світилося. Я зігнув пальці й постукав у зелені двері. Я зашпортався на сходах і вдарився щиколоткою. Потім почав стукати наполегливіше, неначе молотком. Де ж вона могла бути в таку годину? Може, пішла кудись з друзями, у неї що, не могло бути друзів? В одну з цих нічних забігайлівок, що схожі на пакгаузи, з прожектором, повернутим у небо. Може, стоїть і пританцьовує в натовпі, заплющивши очі, як того першого разу, коли я побачив її біля музичного апарата. Чому б їй не потанцювати? А може, у неї є чоловік, такий же обірванець, як і вона, який тискає її зараз, а я не існую навіть у неї в думках. А може, вона повія, зрештою, вона ж узяла мої гроші без обурення. І зараз її тонесенькі ніжки ступають темним хідником казна-де, на якійсь далекій вулиці міста. Чи то, ухопившись за віконце машини, вона виторговує ціну за виснажене тіло, запалі очі та кілограми макіяжу. А може, у тій машині сидить Манліо. Він частенько розважався, чіпляючи отаке нічне створіння. Чому б не її? Ні, тільки не її. Я більше не грюкав, рука тремтіла від утоми. Вона не була гарною, а збляклою, депресивною. Її жалюгідний вигляд був її захистом, ніхто не міг собі уявити, що вона стає іншою, а її згасле тіло запалюється життям. А може, вона була такою з усіма. Хто я такий, щоб заслуговувати на щось більше. Я знову підняв зболілу руку і почав грюкати. Її не було вдома. Повії не було вдома. Пригнічений, я повернувся спиною до її дверей і став дивитися в ніч. Безлюдний шляхопровід, а нижче бараки, що не втратили слабких ознак життя. Може, вона пішла туди, до циганів, напилася в їхніх житлових трейлерах і просить поворожити, щоб дізнатися про своє злиденне майбутнє.

Я почув слабке охкання й шелест за дверима. Я подумав про її тіло, її руки і ще раз здивувався, що не пам’ятаю її виразно, як би мені того хотілось.

– Італіє, – прошепотів я, – Італіє…

Вона начебто хотіла вдягнути халат, шукаючи його навпомацки, у своєму замкненому помешканні, це була вона, ніхто інший.

– Італіє, – тепер я погладжував її дерев’яні двері.

Почулося якесь скиглення, шкрябання лапою, і я зрозумів, що насправді це був собака. Ця сліпа тваринка, така ж жалюгідна, як і її хазяйка, загарчала. Хрипле гарчання старого собаки швидко обірвалося. Я всміхнувся. Повернеться. Якщо вона залишила собаку, значить, повернеться. А я почекаю. Увійду в її тіло востаннє.

Якась машина проїхала шляхопроводом, світло від фар ковзнуло по стіні будинку. Щось зблиснуло в темряві над дверима. Я одразу ж згадав про ключ. Поліз рукою і знайшов його серед напіврозбитих цеглин на своєму місці, у тому ж шматочку розжованої гумки. Я стиснув його рукою, немов хапаючи її. Я не повинен був цього робити, але вже намацував дірку у дверях, щоб вставити туди цей липучий ключ.

Усередині була темрява і той же запах, тільки застояніший. Я був у неї вдома, а її не було, цей злочин мене збуджував… мені було приємно думати, що цей ключ, приліплений над дверима, залишили невипадково, вона це навмисно зробила для мене. Я помацав стіни навколо себе. Знайшов вмикач посеред вищербленого кахля. У центрі кімнати засяяла тьмяна лампочка. Сліпий собака з замуленими очима стояв переді мною, одне вухо в нього стирчало, а друге висіло. І справді, який кепський охоронець. Я загасив світло. Ні, ніякого світла, я чекатиму на неї в темряві. Темрява приховувала мене від самого себе. Я ступив кілька кроків навпомацки й плюхнувся на диван. У будинку панувала цілковита тиша. Було чути лише рухи мого тіла, тіла загарбника, та дихання собаки, що заліз на своє звичне місце під диваном. Я почав пристосовуватися до темряви й уже розрізняв обриси меблів, чорні плями предметів, що на них стояли, і рельєф каміна перед стіною, який нагадував покинутий вівтар. Тому в темряві будинок мав свою сакральність і водночас занедбаність. Ця жінка була тут, попри свою відсутність, її дух відчувався ще більше. Останнього разу я затягнув її на диван. Ми більше не дивилися одне на одного. Я нахилився, щоб знайти те місце, де між поруччям і спинкою залишилися її здригання. Ставши навколішки, я вглядався в темряву. Італія стояла так, я затягнув її в цей кут. Обнюхуючи все навкруги, я шукав той запах, який вона могла відчувати, коли я входив у неї. Я хотів бути нею, щоб зрозуміти ті почуття, котрі викликав у ній. Я навіть і не спробував чинити опір. Полинув у цю безодню насолоди, майже не помічаючи цього. Тепла й глибока насолода розійшлася по животу, пройшлась спиною до самого горла. Вона була саме такою, якою буває насолода в жінки.

Але дуже швидко я знову повернувся у свою чоловічу природу, Анджело, і в мене не залишилося жодного солодкого почуття. Лише запах від мого подиху тоді, як мої останні здригання завмирали на дивані. І ніяковість, і раптовий смуток, який у цій зґвалтованій мною тиші ставав ще сумнішим. Ноги в мене затерпли, я замастився, немов тінейджер. Поряд із моїми колінами був цей собака, який не пропустив жодного мого хтивого здригання. Я піднявся і, натикаючись на меблі, пішов до ванної кімнати. Я знайшов двері й намацав електропроводку, дійшов по ній до вмикача. У дзеркалі перед собою я побачив свої очі, що блищали від тьмяного світла лампочки. Я був у ніші, обкладеній старими кахлями. Відкрив кран. Нахилившись над мийницею, я побачив у склянці на металевому тримачі стару зубну щітку. Разом з огидою до цієї поїденої щітки в мене виникла огида до самого себе. До краю невеличкої сидячої ванни був підвішений гумовий чопик. Поцвіла цератова штора для ванни колихалася трохи далі, закручена на металевій штанзі. Мило охайно лежало в мильниці. На поличці під дзеркалом зберігався лише тюбик з кремом для рук та матова баночка з рідкою пудрою, яку Італія квацяла собі на обличчя. На підлозі стояв кошик з вербової лози, я трішки підняв легку кришку й побачив там купу брудної білизни. Я звернув увагу на зім’яті трусики й почув внутрішній голос, що благав мене скоріше запхнути їх собі в кишеню та понести додому. Я підвів погляд до дзеркала і, дивлячись у свої вовчі очі, подумав, яким же я став чудовиськом.

Я загасив світло й вийшов звідти. Проходячи в темряві повз диван, я нахилився, щоб поправити квітчасту оббивку. Собака заквилив, бо я наступив йому на лапу. Я зачинив двері і хотів покласти ключ на своє місце у схованці, але гумка втратила еластичність. Я спробував розім’яти її пальцями, бо просто слиною вона не приклеювалась. Я почув цокання підборів по металевих сходинках. Поклав гумку до рота і почав її квапливо розжовувати. Ключ випав у мене з рук, і я нахилився за ним. Цокання припинилося, вона пішла по землі. Я підняв ключ, натиснув на нього великим пальцем, і мені нарешті вдалося приліпити його в щілину між цеглинами. Я прослизнув травою вниз і сховався за стіною будинку поряд зі скелетом спаленого автомобіля. Вона з’явилася майже одразу. Дві чорні ноги, призвичаєні до темряви, не поспішали. Між ними була та сама сумка. У неї був стомлений вигляд, спина зігнулася ще більше, ніж зазвичай. Італія потягнулася рукою до схованки над дверима, але ключ упав їй у волосся. Я зрісся зі стіною, поки вона витягала його звідти. Лише одним оком я бачив, як вона пальцями обмацувала ключ, при цьому її обличчя змінювалося, я ледве-ледве це бачив, але інтуїція мені підказувала, який у неї був вигляд. Вона відліпила гумку й стала мацати її пальцями: вона помітила, що гумка була вологою. Озирнулася навколо себе в темряві, потім її очі почали вдивлятися в моєму напрямку. Зараз вона мене витягне звідси, зараз підійде, щоб плюнути мені в обличчя. Ступила два кроки, потім зупинилася. Світло місяця майже не освітлювало її. Я присів за скелетом спаленої машини. Вона пронизувала очима темряву, у якій я затаївся, а може, навіть і побачила мене. Вона дивилася в нікуди, та здавалося, вона знала, що я тут, це можна було прочитати в неї на обличчі. Але далі вона не стала йти. Повернулася до будинку, вставила ключ у замкову щілину й замкнула за собою двері.

Через день ми вечеряли з Манліо в одному з ресторанів центру міста, де столики стоять на відкритій терасі, хитаючись на бруківці, тож треба нахилитися й підкласти якусь картонку під ніжку, щоб столик не хитався, потім, піднявшись, помічаєш, що він почав хитатися в іншому місці, так само буває й у житті. Манліо жартував, випинав груди, та не був веселим. У нього трапилася неприємність у пологовому відділенні, він кидався ефектними фразами, бив себе в груди і, звичайно, брехав. Він був нещирим, адже він ніколи не займався самокритикою й не мав наміру це робити. Він стежив за розмовами інших і зрештою брав у них активну участь. Те саме відбувалося й цього вечора, коли він, як справжній друг, настирливо ліз у глибини моєї душі, куди я щойно занурився. Це вже тривало деякий час. Я мовчки з відсутнім поглядом накинувся з виделкою в руці на закуску, неначе з шаблею, але потім забув про неї й більше нічого собі не замовляв. Манліо намагався поводитись, як я, перейняти мій настрій і при цьому дзьобав по крихітці то з однієї тарілки, то з іншої: то перчики, то смажену моцарелу, то відварену броколі.

– Ти до повій ходиш? – Такого запитання ніхто не очікує, тим більше від мене. Він підливає собі, цокає язиком. – То ходиш чи ні?

– А ти?

– Я ходжу.

– Та ти що.

А в думках він полинув казна-куди, можливо, згадав про Ельзу. Йому не здається вірогідним, що чоловік може бігати від такої жінки до інших та ще й гроші за це платити. Але він був не проти змінити тему, бо вже розігрівся від вина.

– Я теж іноді… – Зараз він схожий на маленького хлопчика.

– Увесь час до однієї чи до різних?

– Буває по-різному.

– І де ви це робите?

– У машині.

– А нащо ти до них ходиш?

– Богу молитися. Що за ідіотське запитання? – засміявся він, і очі в нього сховалися під повіками.

Це не ідіотське запитання, Манліо, ти це зрозумієш пізніше, а поки що ти дивишся на туристку, що йде, обіймаючи того велетня в бермудах. Тепер у тебе такий скорботний вигляд.

Потім я кажу йому, що це неправда, що я не бігаю до повій. Це його дратує, але він продовжує сміятися, у нього червоніє обличчя, і він каже, що я засранець «і завжди був засранцем» – ось його слова. Однак вечір раптом змінився, смуток уже розсіявся, а може, полетів у таємні покої душі, у яких миготить щось схоже на правду, а може, це правда і є, а Манліо, ідучи до машини, став схожим на щиру людину. Розчаровану людину. Ми квапливо прощаємося, поплескуючи один одного по плечу, кілька кроків у темряві, і я вже далеко від нього, кожен із нас на своєму хіднику. Ніякого неприємного осаду після зустрічі. Наша дружба стерильна.

Я міг би тобі сказати, Анджело, мені здавалося, що тіні від ліхтарів падали, немов мертві птахи, і коли вони лягали на вітрове скло, я бачив усе те, чого в мене не було. А ще міг би тобі сказати, що, коли я їхав швидше, а тіні падали ще швидше, у мене виникало бажання заповнити цю нестачу чим завгодно. Я міг би тобі сказати багато чого, що здавалося б правдивим, але правдивим не було. Я не знаю правди, принаймні не пам’ятаю. Я тільки знаю, що їхав до неї без певної мети. Італія була безликою. Вона була чорним ґнотиком у гасовому ліхтарику, вогонь був поза нею, у цьому маслянистому світлі, що огортало мої потреби й усе те, чого мені бракувало.

Починалася довга вулиця, обсаджена деревами, де вимальовувалися обриси жінок найдавнішої професії. Фари мого автомобіля натикалися на їхні тіла, що колихалися немов медузи в морі. Цієї миті вони загорялися у світлі, щоб потім знову опинитися в темряві. Я скинув швидкість навпроти одного з останніх дерев. На дівчині, що пішла назустріч моїй машині, були чорні сітчасті панчохи, а обличчя повністю відповідало її фаху, таке різке й дитяче, сумне й меланхолійне: це було обличчя справжньої повії. Вона щось гаркнула, можливо, щось образливе, я побачив це в дзеркальці заднього огляду, швидко проїжджаючи далі.

Вона була вдома. Цього разу була вдома. Двері м’яко відчинилися, собака подивився на насип, пішов обнюхати мене, повиляв хвостом у мене між ногами і, здається, упізнав мене. Італія стояла переді мною, тримаючись блідою рукою за двері. Я заштовхнув її всередину. Вона, напевно, уже спала, бо губи в неї були стиснуті міцніше, ніж завжди. Вона мені сподобалася. Я схопив її за волосся, змусив її зігнути голову й присісти. Я почав терти її обличчям собі по животу. Там, де від думки про неї в мене боліло. Лікуй мене, лікуй мене… Я схилився до неї й зацілував усе обличчя. Став совати свій язик їй у ніс, у вічі.

Пізніше, коли вона вже сиділа на дивані, то стягнула на собі майку, щоб прикрити промежину. У такому вигляді я й застав її, повернувшись з ванної кімнати. Я помився, сидячи на краю ванни поряд з тією поцвілою шторою, що звисала згори. Я підійшов до неї, узяв за волосся, похитав їй голову й всунув у руку гроші. Я трішки побарився, всовуючи їх у цю знесилену руку. Вона їх прийняла так само, як приймають біль. Я мусив іти. Я не повинен був ще раз показувати їй свою ніяковість. Це було б незручно, все одно що озиратися на власні екскременти.

Ти теж хочеш залишитися сама, я вже вивчив тебе. Ти робиш те, що я хочу, а потім зникаєш, немов комар удень, ти ховаєшся серед квітів на дивані й сподіваєшся, що я тебе не помічу. Ти вмієш цінувати тільки хіть, знаєш, що коли зав’язую краватку перед виходом, то відчуваю огиду. У тебе немає сміливості навіть рухатися, поки я з тобою, немає сміливості показати сраку, ідучи до ванної кімнати. Можливо, ти боїшся, що тебе зрештою вб’ють, можливо, боїшся, що я тебе закину в глину тієї пересохлої річки, як ту чорну машину, що впала зі шляхопроводу. Ти не знаєш, що моя лють закінчується, коли я вмираю в тебе всередині, що потім я – лев, який утратив лев’ячий інстинкт. Що ти робиш, коли я йду? Що я тобі залишаю? Цей згаслий камін, кімнату, понівечену мною, цю образу серед ночі? Ти розумієш, що я тебе не кохаю. До тебе підійде твій собака, він тобі потрібен, ти пеститимеш його, устромивши очі кудись у далечину. Нічого, він однаково сліпий. Потім до тебе прийдуть спогади минулих років, нав’язливі ідеї. Потім повернеться розуміння того, що відбулося, ти піднімешся, наведеш лад у кімнаті, поставиш на місце перекинутий стілець. І не треба стягувати вниз свою майку, коли ти нахиляєшся, ти ж відчуваєш, як розходяться твої сідниці, ти ж не звертаєш на це уваги. Твоє тіло, коли на нього не дивляться мої очі, варте своєї ціни, як стілець, як твоя втома. Та піднімаючись, ти відчуватимеш, як по твоїй нозі збіжить цівка моєї сперми, але цього я не знаю, а хотів би знати. Я хотів би знати, чи в тебе з’являється огида або… Ні, ти побіжиш митися, повіє, залізеш за свою поцвілу штору. Губкою змиватимеш із себе лайно й примар після цього бешкетника.

На столі лежало кілька плодів мушмули. Я взяв один скуштувати, він був солодкий, тоді я взяв ще.

– Ти голодний? – запитала вона.

Її голос було ледве чути, він майже не порушував тишу. Італія, напевно, теж подумала про якісь дивні речі. Щойно я припинив стискати її руку, вона розчепірила пальці, і гроші попадали на підлогу. Вона простягнула до мене порожню руку.

– Дай сюди.

Я віддав їй кісточки від мушмули.

– Я приготую тобі спагеті?

– Що? – прошепотів я, збитий з пантелику цією пропозицією.

– З соусом чи як?

Вона неправильно зрозуміла моє запитання. Її погляд тепер був інакшим, пожвавленим, очі затремтіли в очницях, немов пташенята, які щойно скинули шкаралупу. Я не збирався затримуватися в неї. Проте на її обличчі з’явилася маленька надія. Її надія була такою далекою від моєї. Тому що, Анджело, я теж мав надію. Мав надію на те, чого не було в цій кімнаті, чого ніде не було, яка, можливо, гнила разом із кістками мого тата. Те, про що я нічого не знав, чого не варто було й шукати.

– Вони будуть смачними з соусом?

Вона засміялася, засяяла від радості, тоді на мить я подумав, що, можливо, і моя надія була такою ж скромною й простою, як її. Вона якось незграбно пішла в спальню, намагаючись прикрити себе надто короткою майкою. Дуже швидко вона повернулася до мене в комбінезоні та незастебнутих різнокольорових босоніжках:

– Я вийду на хвилиночку.

Я стежив за нею у вікно, поки вона заходила за будиночок, де, як я помітив, у неї був невеличкий город. Угрузаючи підборами в землю, з ліхтариком у руці, вона шаруділа по грядці підв’язаних рослин. Вона повернулася з овочами в майці й попрямувала до кухні. З-за дверей я бачив її фігуру, то повністю, то лише одну руку, то пучок волосся в неї на голові. Вона підійшла до кухонної шафи, витягла звідти каструлю, тарілку. Потім ретельно по одному помила помідори, а тепер схилилася над дошкою, ріжучи овочі, що смачно пахли. Лезо проходило поряд з пальцями, але вона робила це автоматично. Я з подивом відкрив для себе, що Італія була охайною і професійною кухаркою, справжньою господинею в себе на кухні. Я чекав на неї сидячи, зіщулившись і трохи скам’янівши, немов шанобливий гість.

– Уже майже готово.

Вона вийшла з кухні й зачинилася у ванній, я почув, як полилася вода в душі. Я пообкладав себе диванними подушками. Кімнату заполонив запах свіжого соусу, я насправді відчував голод. Знову побачив на постері шимпанзе, що обіймав свою пляшечку з соскою. Він був стовідсотково схожим на Манліо. Я всміхнувся йому, як усміхаються приятелеві, дурнішому від себе. Невдовзі шум у ванній затих, і вона з’явилася знову. Її мокре жовте волосся здавалося дерев’яним. На ній був світло-коричневий халат. Вона затягнула пояс і всміхнулася від задоволення.

– Я подаю спагеті.

Вона повернулася на кухню, проходячи повз мене. Від неї пахло тальком, таким ванільним солодкавим запахом, немов від ляльки.

– Пиво будеш?

Вона принесла пиво, потім вийшла й повернулася знов із приборами. Я підвівся, щоб допомогти їй.

– Сиди собі, – попросила вона, – прошу тебе.

Голос у неї був такий же клопіткий, як і руки. Я не відводив від неї очей, поки вона накривала на стіл. Вона то заходила, то виходила з кухні з дивною для цього часу жвавістю. Здавалося, що я бачив її вперше, неначе це тіло під халатом ніколи не було моїм. Вона вміла накривати на стіл, акуратно розклала прибори та серветки. А посеред столу поставила свічку. Вона зупинилася переді мною, нахмурила брови, поморщила ніс і виставила передні зубки, неначе гризун.

– Аль денте[9]? – пискнула вона.

– Аль денте.

Я теж поморщив ніс, імітуючи її, і помітив, наскільки він негнучкий. Вона засміялася, засміявся і я. Вона була не просто веселою, вона була щасливою.

– А ось і ми. – І вона вийшла з кухні з великою супницею в руках. Поставила її. На спагеті, у центрі, стирчав жмутик базиліку, наче квітка. Подала мені страву й сіла навпроти, поклавши руки на стіл.

– А ти не їстимеш?

– Я потім.

Я встромив виделку в спагеті, бо був справді голодним, наскільки пам’ятаю, давно вже я не був таким голодним.

– Смакує?

– Так.

Спагеті і справді, Анджело, були смачними. Найсмачніші спагеті в моєму житті. Я їв під пильним поглядом Італії, від якого нічого не можна було приховати, вона допомагала мені їсти своїми очима, ледве помітними рухами плечей, рук. Здавалося, що і вона їла зі мною, насолоджуючись кожним шматочком страви.

– Ще їстимеш?

– Так.

Ситість була давно забутим благом. Що більше я їв її спагеті, то більше відчував, як мені ставало краще від їжі. Я потягнувся рукою за пляшкою пива, що залишилася далеко від мене, вона теж кинулася подати її. Беручись за крижане після холодильника скло, я несподівано відчув тепло її тремтячої руки. Я невдало налив собі пива, майже не стежачи, що роблю, і піна перелилася через вінця на стіл. Не хотілося відпускати її руку. Хотілося тримати її й надалі, і не лише самі пальці. На якусь мить у мене з’явилося бажання покласти на долоню її руки своє чоло, щоб вона тримала цей тягар.

Італія тим часом дивилася, як маленька калюжа від пивної піни розповзалася по столу. У її очах було якесь особливе світло, що блукало під шкірою обличчя, зібране в крихкий ореол, який міг бачити тільки я. Мені здалося, що вона раптом стала сумною. Її смуток проходив чорною доріжкою від шиї, що була в тіні, до самих ребер, звідки виступали груди. Вона помітила, як я її розглядав, і затягнула ще тугіше пояс на халаті, прикриваючи груди рукою. Тепер світло падало на неї, вона сиділа в цьому слабкому світлі від свічки, схрестивши руки, як нічний амур, і дивилася, як я їв.

Я зупинився тут, на цьому асфальтованому майданчику, припорошеному піском, за частоколом з олеандрів. Я дивився на ворота, що були поряд, і крізь ґрати на будинок. Шиферний дах та білосніжні стіни поринали в сяйві, яке щойно з’явилося. Я не увійшов у будинок, а залишився в машині, вбираючи в себе вологість. Певний час, не знаю, як довго, я навіть подрімав. Ельзину малолітражку було припарковано під навісом з очерету. Її тіло лежало собі спокійно в ліжку, не знаючи про те, що я тут. Я спостерігав, як світанок знімав нічний покров з нашого будинку, з порожньої мотузки для білизни, з наших велосипедів, притулених до стіни.

А тепер на небі разом із першими сонячними променями з’являлася блакить. У цьому чистому повітрі можна було побачити все. Якщо ніч мене захищала, то світло, повертаючи всі речі моєму зору, повертало мене самому собі. Я повернув шию до маленького прямокутника дзеркальця й побачив своє обличчя. Непомітно для мене з’явилася борода.

Я вийшов з автомобіля, пройшов уздовж огорожі, далі крізь очерет і опинився на пляжі. Там не було нікого, лише море. Я зайшов на піщану смугу й присів там, де пісок був ще сухим. Будинок залишився в мене за спиною; якби Ельза прочинила вікно спальні, вона б побачила чорну крапочку моєї спини на пляжі. Але вона спала. Можливо, у цьому легкому сні вона шукала іншу долю, поринаючи в неї так само акуратно, як вона пірнала в море, без жодного плюску зникаючи в його водяному роті.

Тіло може любити те, чим гребує розум? Ця думка, Анджело, не йшла мені з голови, коли я повертався в місто. Якось суто з міркувань ввічливості я скуштував в одного селянина якийсь «особливий» сир його власного виробництва, скоринка цього сиру почорніла від плісняви, а тхнуло від нього, немов від небіжчика. Та куштуючи його, я відкрив, як не дивно, різкий і водночас вишуканий смак. Я відчув свіжість крижаної води, узятої з глибокого колодязя. У ньому була ностальгія й водночас огида до того сиру, до його різкого присмаку.

Була вже шоста година, зарано, щоб іти на роботу. Я зупинився випити кави в тому ж барі, який я зазвичай відвідував. Це було однаково, що повернутися до борделю рано-вранці по забуту парасольку й побачити там повію, що догоджала тобі всю ніч, у заспаному й занехаяному вигляді, позбавлену будь-якої привабливості.

Вона не сподівалася мене побачити. Так і стояла у дверному отворі, здивовано посміхаючись, вона навіть не запрошувала мене зайти.

– Яким вітром о такій годині?

– Та так.

Вона схопила мене за руку й затягнула всередину:

– Заходь.

Вона вже більше не боялася мене. Вистачило тарілки спагеті. Я вже став для неї цілком звичним явищем, так само як і мавпа на постері, як її сліпий собака. Віконниці були навстіж відчинені, і день заходив у кімнату. На столі були перевернуті стільці, а на підлозі ще блищали сліди від мокрої ганчірки. Італія вже помила підлогу і з гордістю дивилася на закінчену роботу, у її погляді був той самий блиск, що й на підлозі. А от я був невдоволений, якийсь висотаний.

– Я вимкну праску.

І вона пішла до прасувальної дошки, що стояла в кутку з клаптиком блакитної бавовняної тканини, певно, фартухом. Вона вже вдягнулася, щоб іти, але ще не накладала макіяж. Її вимиті очі пестили мене своїм поглядом. По моєму неголеному обличчю, по зім’ятому піджаку вона могла легко здогадатися, що я не ночував удома.

– Хочеш прийняти душ?

– Ні.

– А кави хочеш?

– Я вже випив у барі.

Я плюхнувся на той самий диван. Вона почала розставляти стільці навколо столу. Затягнуте у хвіст волосся відкривало її опукле чоло. Я спробував відновити в пам’яті той єдиний образ, який я хотів зберегти про неї, – її розгубленого податливого тіла. Але жінка, що стояла переді мною, була надто далекою від того образу. Без макіяжу шкіра в Італії була білою, немов припорошеною, вона червоніла лише під очима та на носі. Через чорні кеди на ногах вона була ще нижчою, ніж завжди.

Вона сіла навпроти мене, можливо, стидалася, що я побачив її без макіяжу, у її нормальному домашньому вигляді. Руки в неї були дещо почервонілі, вона намагалася сховати їх одна за одну. Я подумав, що така вона значно привабливіша, значно небезпечніша. Це була жінка без віку, немов черниця. І навіть її будинок нагадував мені одну з тих церков, що розкидані в приморській місцевості. Сучасні церкви без фресок, з гіпсовим Ісусом і штучними квітами у вазі без води.

– Це твій будинок?

– Він належав моєму дідові, та перед смертю він його продав. Я приїхала сюди допомагати йому, він зламав собі шийку стегна, потім я залишилася, а тепер уже мушу їхати.

– Звідки ти приїхала?

– З півдня, з Чіленто.

Собака пройшов через кімнату й улігся коло ніг Італії. Вона нахилилася до нього, рукою провела по голові.

– Йому було зле цієї ночі. Може, він мишу з’їв…

Я підійшов до тварини, він дозволив погладити себе, розлігшись на спині та розставивши лапи. Він ледве заскімлив, коли я натиснув йому на болюче місце.

– Нічого страшного немає, досить дати йому знезаражувальне.

– Ти – лікар?

– Так, хірург.

Її ноги були за кілька сантиметрів від мене. Я з силою розвів їх і став цілувати її білі, трохи синюваті стегна. Я заліз головою до неї між ніг, вони були холодні, хоча й спітнілі. Італія нахилилася до мене важко дихаючи. Вона доторкнулася до моєї потилиці своїм ротом… Я несподівано випростався, ударивши її в обличчя. Я знову сів на диван, підніс до себе її руки, міцно їх стиснувши. Потім увіп’явся очима в її вузлуваті пальці.

– Я одружений.

Я не дивився на неї, помічав її присутність кутиком ока.

– Я більше не прийду, я повернувся, щоб тобі про це сказати…

Вона сиділа, нахиливши голову й притискаючи руку до носа. Може, я її сильно вдарив.

– …щоб вибачитися.

– Не переймайся.

– Я не належу до чоловіків, що зраджують своїх дружин.

– Не переймайся.

З її носа цібеніла кров. Я наблизився до неї й відхилив голову назад.

– Тримай так голову.

– Не переймайся, нащо ти так переймаєшся?

Неочікувана ледь помітна усмішка прикрашала її обличчя. При такому милосерді мені здавалося, що я зазнаю поразки. Я закинув їй голову назад, я хотів перемогти, хотів її перемогти.

– Ти часто віддаєшся чоловікам, яких не знаєш?

Вона не збентежилася, але відчула цей удар. Італія дивилася начебто перед собою, але хто знає, де блукали її думки. Погляд у неї був замуленим, як у її собаки. Ні, я не мав жодного права ображати її, я сховав своє обличчя в долонях. Скажи мені, що це не так, скажи мені, що ти це робиш лише зі мною і стаєш сірою й старою, як змія перед смертю, тільки зі мною ти маєш сміливість умерти. Кревалькоре вкрав у неї один з тих капців кольору фуксії і зараз обережно тримав у пащі.

– Вибач.

Але вона вже мене більше не слухала. Можливо, одного дня вона вб’є себе, може, вона забереться з цього світу, не через мене, а через іншого, подібного до мене, через хижака, що накинеться на неї з такою ж ненаситністю, з такою ж нелюбов’ю.

– Ти мусиш іти, – сказала вона, – я теж маю йти на роботу.

– Що в тебе за робота?

– Повія.

Тепер вона стала порожня, як шкіра, яку щойно скинула змія.

У моїх очах переливчастий фіолетовий шарф, який ти, Анджело, обмотуєш навколо шиї, коли позичаєш його в мами, він з вовни, що не боїться часу, він старший від тебе, ми його купили в Норвегії.

На поромі, що йшов до Лофотенських островів, твоя мама залишилася в приміщенні, щоб попити чай. Руки її приклеїлися до гарячого скла чашки, тоді як я стояв на палубі, попри шквали крижаного вітру, що здіймали на морі величезні хвилі. На поромі, потрісканому, як ті фіорди, що віддалялися за нашими спинами, пливли не туристи, а грубуваті місцеві мешканці: рибалки та продавці риби. Скрізь навкруги видно лише неспокійне море. Зміна кольорів і клімату, светр із подвійної нитки, що був на мені, сморід від риби під сіллю, який розходився з трюму, – усе це робило мене іншим чоловіком, як часто трапляється у відпустці. Я був щасливий, що стояв тут сам, щасливий, що негода не пускала твою маму вийти до мене. Якийсь моряк у цератовому плащі, насилу вийшовши по мостику, сказав щось незрозуміле, проходячи повз мене, потім показав на двері, з яких виходив, натякаючи на те, що мені краще повернутися. Вода затекла мені за комір светра, я труснув головою. Усміхнувся.

– It’s okay[10], – крикнув я.

Він теж посміхнувся. Це був молодий хлопець, але шкіра на його обличчі була дуже опалена цим морозним вітром, і ще від нього тхнуло алкоголем. Він підвів руки до неба.

– God! God![11] – закивав він мені, відходячи до носової частини.

Якийсь птах всівся біля мене, так неочікувано, що я навіть не побачив, як він підлітав. Пір’я в нього було якогось брудного кольору, щось середнє між сірим і зеленим, перетинчастими лапками він міцно схопився за металевий фальшборт, неначе маленькими ручками. Це була дивна суміш рибалочки й чорного лелеки. Його живіт весь час надимався й здувався. Він, напевно, украй стомився від важкого перельоту до цього плавучого корита. Птах не такий уже й лагідний, поряд з ним страшно стояти. Втупився в море хижими червоними очима з облямівкою, ніби він шукає місце наступного приземлення. Мав якийсь неймовірний дзьоб і щось людське в погляді. Я задумався, чому таке крихітне створіння приймає без страху виклики, які кидає море, а ми тікаємо від кількох бризок, ми, у туфлях, у светрах, чому настільки позбавлені сміливості?

Мені здається, що твоя мама помітила під час цієї відпустки, дивлячись на мою спину, яка рухалася за кілька кроків від неї, коли ми дерлися крутими скелями над морем, що я неначе відсутній на прогулянках. Та нічого не сказала. Вечорами ми втискалися за той довгастий стіл з іншими співтрапезниками в невеличкому ресторанчику з дерева та червоної цегли, щоб поїсти риби з картоплею й випити кухоль пива. Вона простягувала руку, клала її на мою й дарувала мені усмішку, сповнену витонченості й тепла. Мене теж охоплювала її бадьорість. Я обіймав її, сидячи поряд із незнайомими людьми в задимленій і гамірливій кімнаті.

А потім, коли я знову торкався руками до її тіла, я робив це з абсолютною відданістю. Я ставав неочікувано щирим в коханні, і Ельза це помітила.

– Я тебе кохаю, – говорила вона мені багато разів у сутінках, пестячи моє волосся. Можливо, за кілька днів до цього вона боялася, коли я наполягав на тому, щоб відвезти її з нашого будинку на морі. Боялася, що ми будемо вдвох самі. Я не відпускав її до останньої миті оргазму, лише потім лягав поряд із нею. Від насолоди в неї затуманювалися очі. Вона простягнула свою ватяну руку до мене.

– А ти?

Я взяв її руку, ледве торкнувся губами її обручки.

– А мені й так добре.

Мій член був уже мініатюрним, висів десь між стегнами, як у малюка. Вона подивилася на мене, туман у її очах став ще густішим. Тепер я очікував, що вона в мене щось запитає. Вона провела рукою по моєму обличчю, щоб збентежити мене, позбавити спокою мій звернений на неї погляд. Ні, у неї не було жодного бажання ускладнювати собі цю мить насолоди. Невдовзі після цього вона заснула. А я так і лежав, не відриваючи очей від дерев’яної стелі, без будь-яких жалощів. Я провів свою дружину крізь стрімку течію своїх фантазій до самого берега з гарячим піском, де вона змогла розчинитися в насолоді. Тепер вона відпочивала, а я пішов блукати дорогою на скелі. Наступного ранку, коли повітря було кришталево чистим, ми ввійшли разом у магазин, де перед величезним верстатом стояла маленька жінка. Твоя мама вибрала собі фіолетові й пурпурові нитки для шарфа, вона спостерігала, як вони намотувалися на дерев’яні навої. Цей шарф вона носила всю відпустку, дивилася на нього у світлі та в темряві, щоб побачити, як змінюються кольори. Цей шарф увійшов у наше життя, його то забували, то діставали знову, доки одного дня, Анджело, він не опинився в тебе на шиї й не увібрав у себе твій запах.

Повернувшись з відпустки, уже на летовищі ми пірнули в те саме спекотне повітря. Ельза поставила валізку, наділа купальник і попливла до Рафаелли. У такі насичені серпневі дні населення цієї місцевості різко зростало, і всі, навіть наш постачальник провіанту чи то газетяр, дещо втрачали ввічливість. Лише бар залишався майже порожнім, це був барак під джутовим дахом з кількома столиками, розставленими на піску. Він розташовувався біля гирла, де від моря йшов сморід, і через це відпочивальники не ходили на той пляж. Власник бару називав себе Ґае, старий парубок з тілом Ісуса Христа, що його вкривало лише вигоріле парео.

Ми відкрили для себе цей бар зовсім випадково того літа, прогулюючись до гирла. Там був лише док для човнів, де два замащені поляки знімали мотори, а далі пляж закінчувався. Ельзі цей барак здався гнітючим і недостатньо чистим. Я з нею погоджувався, але потім призвичаївся ходити туди майже щодня. Уранці я пив каву й читав газету. Коли сонце сідало, Ґае демонстрував свою майстерність готувати такі густі й міцні аперитиви, що після двох ковтків можна було очманіти. Товариство було невелике, поляки впивалися й говорили на весь голос; Ґае підсаджувався до мого столика й пропонував мені сигарету з гашишем, від якої я відмовлявся. І все ж мені це місце подобалося. Там море, можливо, через вкрите водоростями дно, мало інший колір.

Якось після полудня мене там оточила ціла група інвалідів, які виходили на пляж на милицях або просто на інвалідних кріслах, залишаючи після себе глибокі сліди на піску. Вони зайняли всі столики в барі й замовляли собі напої. Один з опікунів дістав із сумки радіо, і за кілька хвилин запанувала атмосфера сільського свята. Літня жінка з обличчям опосума й засмаглими товстими плечима почала танцювати на піску.

Мені стало ніяково, я піднявся й попрямував до барака, щоб розрахуватися за випите й піти звідти. Але потім мій погляд зупинився на хлопцеві з недоумкуватим обличчям, його тонесенькі руки застигли в судомах, а пальці були розчепірені, як зубці граблів. Він метляв головою, намагаючись робити це в одному ритмі з музикою, і в цей час дивився на свою подругу в інвалідному кріслі, яка йому всміхалася, демонструючи свої гострі та рідкі зуби, як у хижої риби. Вигляд у дівчини був такий самий недоумкуватий, у її вухах висіли дві пластикові сережки. Вона так дивилася на того хлопця, що в мене перехопило подих. Вона не помічала його різкуватих рухів, дивилася йому просто у вічі. Вона його кохала, просто кохала його. Я мусив йти, сонце вже сіло, Ельза чекала на мене з вечерею, я випив щонайменше півкелишка одного з убивчих аперитивів Ґае і розраховував, що хміль вийде з мене, поки я дійду додому. Але, спираючись ліктем на стійку й тримаючи десять тисяч лір у руці, я подумав, що охоче покинув би своє місце серед здорових людей, щоб на мене хтось подивився таким поглядом, як ця нещасна дівчина на того хворого хлопця, хоча б раз у житті. Отже, доню, Італія ненадовго увійшла в моє життя й перетнула його, як підводний човен.

Знову був вечір, знову я сам у місті. Висипав на письмовий стіл повну скриньку фотографій. Випадково в моїх руках опинилася світлина, на якій я стою ще маленьким хлопчиком у коротеньких штанцях із похмурим поглядом. Я був товстеньким, навіть не пам’ятаю себе таким. Кілька років по тому я вже був худорлявим, про що свідчить фото, зроблене для залікової книжки. Мою цікавість поступово витиснуло дивне відчуття розгубленості. Я помітив, що з часом став уникати фотографування. Усе моє життя було тут, я міг простежити його, воно було в мене під руками на цьому глянсовому папері до найостанніших знімків, на яких я з’являвся рідко, ніколи в центрі кадру, з розгубленими очима, несподівано захоплений фотографом. У цьому поступовому виході, можливо, чаїлася загадка. Я добровільно уникав поневолення спогадами. Якби я помер зненацька, Ельзі було б непросто знайти мою нещодавню світлину для пам’ятника. Ця думка не лише не засмутила, а навпаки, утішила мене. У мене не було свідків. Можливо, саме зневага до патетичного егоцентризму мого тата привела мене в тінь, у якій заховався значно більш оманливий нарцис. Можливо, навіть у житті, у моїх найтісніших стосунках я був удавальником. Я підготував картинку, потім вийшов з кадру й натиснув на кнопку. Горіла лише лампочка під абажуром, я зняв окуляри й став вглядатися в темряву перед собою. Я відчинив балконні двері у своєму кабінеті й вийшов на балкон. Я помочився на рослини внизу, спостерігаючи, як підіймалася тепла пара з землі у вазонах. Подзвонив телефон, я повернувся в кімнату:

– Ельзо, це ти?

Жодної відповіді.

– Ельзо…

Потім у слухавці я почув тихе дихання й упізнав його.

Щойно приїхавши, я притягнув її до себе, узяв у полон у свої обійми. Вона лише дихала, притиснувшись до мене. Не знаю, як довго ми так стояли, нерухомі й притиснуті одне до одного.

– Я боялася.

– Чого?

– Що ти більше не прийдеш.

Вона тремтіла, не відпускаючи мене. Я втулив носа в чорний проділ її фарбованого волосся. Я відчував потребу вдихати запах її голови. Єдине, чого тоді потребував. І нарешті, я почувався добре. Її губи ковзнули до моїх грудей. Я підвів її за руки.

– Дивись на мене, прошу тебе, дивись на мене.

Вона почала розстібати собі сорочку, ґудзики швидко випадали з люрексних петельок, вони рухалися під її пальцями, немов чотки. Виткнулися її маленькі груди. Я зупинив її руку.

– Ні, не так.

Я взяв її за плече й потягнув до ліжка в кімнаті. Повільно познімав з неї одяг, рухаючись навколо, затамувавши подих, умілими руками, немов готуючи тіло до автопсії. Вона покірливо дозволяла мені це робити. Коли вона залишилася повністю голою, я відійшов, щоб оглянути її. На обличчі Італії з’явилася розгублена усмішка. Вона прикрила собі лобок руками:

– Не треба, я надто невродлива…

Але я взяв її за руки, підніс їх угору, над головою, над розкиданим по попелястому покривалу волоссям.

– Не ворушися.

Повільно я пройшовся очима по її тілу, клаптик за клаптиком. Потім я теж скинув одяг повністю, як ще ніколи перед нею не робив. Я теж не був гарним: тонкі руки, невеличке пузо й кривий корінець, що нависав з волосся, – і теж соромився. Але я хотів, щоб ми такими й залишалися, голими і непривабливими, без поспіху, без запалу, занурені в часі. Коли я ліг на неї, то довго залишався в ній, не рухаючись, дивлячись у її ясні, але змарнілі очі. Ми так і залишалися нерухомі на цьому вогненному полі. Одна сльозинка збігла їй на скроню, я підібрав її губами, я більше не боявся її, лежав на ній, як чоловік, як син.

– Тепер ти моя, лише моя.

Потім, улігшись на краю ліжка, вона зрізала мені маленькими ножицями нігті на ногах.

– Скільки тобі років?

– А скільки даси?

Ми заснули приклеєні одне до одного. Я пестив їй голову, доки сон не зупинив мою руку. А коли я прокинувся, Італії не було поряд. На столі я знайшов записку: «Я спробую повернутися якомога швидше. Кава вже готова в кавоварці». Під написом вона залишила помадний відбиток свого поцілунку. Я поцілував його.

Я пішов на кухню й увімкнув газ під кавою. Відчинив кухонну шафу й здивовано витріщився на речі, розставлені в ідеальному порядку: піраміди тарілок, маленькі келишки, потім більші, пакети з цукром і з борошном, застебнуті дерев’яною прищіпкою для білизни. З внутрішнього боку дверцят висів календар. Деякі дні за останні два місяці на цьому календарі були позначені хрестиком. Я порився у своїй пам’яті, це не було надто важко, бо я одразу ж зрозумів, що це були дати наших зустрічей. Потім було ще одне відкриття, уже на холодильнику. У скляній банці лежали банкноти, деякі з них затерті, інші складені. Я перерахував їх, вони там були всі до останньої ліри.

Я став перед вікном. Сонце розпалило шляхопровід, висушувало поля й дерева. Поряд із житловим трейлером циганка розвісила сушитися білизну. Три карликові курки з відстовбурченими хвостами ходили одна за одною навколо садка, де лежали темні, нещодавно политі брили. Італія не доторкнулася до моїх грошей, вона прийняла їх і запхнула в цю банку. Я прийняв душ, потім у халаті Італії, рукави якого ледве доходили до ліктів, узяв слухавку й сів на ліжко. Я подзвонив твоїй мамі та сказав, що не зможу приїхати до неї на вихідні.

– Чому?

– Маю бути в лікарні.

Мавпа на стіні дивилася на мене, а я на неї. Я почув, як ключ повернувся в замковій щілині.

– Ти ще тут?

– А де ж мені бути?

Я обняв її. Зараз від неї пахло інакше, іншими стінами.

– Де ти була?

– Працювала.

– Де ти працюєш?

– На сезонній роботі в готелі. Прибираю в номерах.

Від неї пахло автобусом, натовпом.

Ми вийшли з нею на вулицю, як посутеніло. Ми йшли, тримаючись за руки в кварталі з привидами, майже весь час мовчки, слухаючи звуки наших кроків, довіряючи нічному світу наші думки. Я й на хвилину не відпускав її руку, а вона мою. Мені здавалося дивним, що поряд зі мною була ця жінка, яку я не дуже добре знав, а проте така близька. Перед виходом вона зробила макіяж. Я стежив за нею, як вона нахилилася над уламком дзеркальця й поквапливо підмальовувала лінії, які, напевно, здавалися їй недостатньо виразними. Її косметика, підбори, на які вона видиралася, зблякле волосся… У ній не було нічого, що відповідало б моїм смакам. Однак це була вона, Італія, і мені в ній подобалося все. І я навіть не знав чому. Тієї ночі вона була всім, чого я бажав.

– Біжімо! – крикнула вона.

І ми побігли, натикаючись одне на одного і сміючись, обіймалися коло стіни. Робили всі ті безглузді речі, що їх роблять закохані. Наступного ранку, коли ми прокинулися, Італія тремтіла знову. Посмажила мені яєчню з яєць, що назбирала у своїх курок, випрала й випрасувала мені сорочку, а зараз, коли я її цілував, коли я повернувся до неї спиною, тремтіла. Кохання, що народжується, сповнене, Анджело, страхами, які не мають свого певного місця.

Завібрував мій мобільний телефон. Я поклав його на підвіконня, тому що там кращий сигнал. Я не відповів одразу, відчинив вікно, потім натиснув на зелену кнопочку. Мені потрібне повітря. Голос твоєї мами лунає цілком виразно, не чути ніякої метушні, характерної для летовищ, жодних оголошень рейсів, що прибувають чи вилітають.

– Тімо, це ти?

– Так.

– Мені сказали…

– Що тобі сказали?

– Що стався нещасний випадок із кимось з моїх рідних… у мене в руках уже зворотний квиток.

– Це так.

– Щось з Анджелою?

– Так.

– Що з нею?

– Вона впала з моторолера, зараз її оперують.

– Що їй оперують?

– Мозок.

Вона не заплакала, загаласувала в слухавку, неначе хтось став її шматувати. Але галасування раптом припинилося, знов залунав її голос, пригнічений, глухий.

– Ти в лікарні?

– Так.

– Що сказали? Що кажуть?

– Вони вірять, так…

– А ти? Що ти скажеш?

– Я скажу що… – Я мало не розридався, та не можна було плакати. – …Сподіваймося, Ельзо, сподіваймося.

Зігнувшись, висунувся у вікно… Чому я не падаю? Чому я не падаю туди, униз, де зараз прогулюються двоє пацієнтів, накинувши пальто на піжаму?

– Коли ти вилітаєш?

– За десять хвилин, «Бритіш Ейрвейз».

– Я тебе зустріну.

– А шолом? Вона була в шоломі?

– Вона його не застебнула.

– Як це? Як це вона його не застебнула?

Анджело, чому ти не додержувалася домовленостей? Чому юності так притаманна легковажність? Усмішка на обличчі, і, мамо, іди в сраку. А в мами віднялися ноги, голова. Як же ти тепер перед нею вибачатимешся?

– Тімо?

– Що?

– Поклянися мені Анджелою, що Анджела не вмерла.

– Клянуся. Анджелою.

Пацієнти внизу зупинилися, сіли на лавку, курять. Поряд із грядками проходить жінка середнього віку в теракотовому пальті. Люди, доню, люди рухаються, кудись лізуть. Люди живуть собі далі. Що буде з нами, зі мною і твоєю мамою? Що буде з твоєю гітарою?

Ми кохалися, а потім лежали нерухомо, слухали шум від машин на шляхопроводі, вони їздили так близько, що здавалося, ніби по даху. Я маю вдягатися та повертатися додому, та мені важко розривати цей зв’язок, що зробив нас бранцями. Де шкарпетки, штани, ключі від машини… тож я не поворушився. Завтра я їду, повинен взяти участь у конгресі онкологів, та не маю жодного бажання туди їхати. Італія повільно гладить мою руку, вимірює самотність, що на неї чекає. Я уявляю собі конференц-зал, свої окуляри, своє обличчя за карткою, на якій надруковано моє ім’я, колег із фото на пластиковому бейджі на піджаку, готельний халат, бар-холодильник уночі…

– Поїдеш зі мною.

Вона повертається на подушці, дивлячись великими недовірливими очима.

– Поїдеш?

Вона захитала головою:

– Ні, ні.

– Чому?

– Не знаю, що мені вдягнути.

– Поїдеш у трусиках. Тобі дуже личить у трусиках.

А пізніше вночі я коригував свою доповідь червоним олівцем, пробігав її очима, дочитував до кінця і повертався до самого початку, щось підкреслював, викреслював чи дописував. Нарешті подзвонив їй.

– Ти спала?

– Мені краще не їхати, правда ж?

– Я заїду по тебе о шостій. Це не надто рано?

– Якщо ти передумаєш, то нічого страшного.

О шостій ранку вона вже стояла на дорозі, уже з макіяжем. Такий собі клоун у сірому. Я поцілував її, а в неї шкіра, як лід.

– Ти давно чекаєш?

– Щойно прийшла.

І вже замерзла. На ній чорна куртка з короткими рукавами, а підплічники такі великі, що аж закривають їй шию. Шкіра на руках у плямах, як мармур. Вона розтирає руки між ногами. Я увімкнув обігрів на максимум, хочу, щоб вона якнайшвидше зігрілася. У неї перелякане обличчя, навіть очі замерзли. Вона сидить, не рухаючись, нічого на собі не поправляє, неначе статуя, трохи відхилившись від спинки. Потім від тепла напруга в неї спадає, а тим часом автомобіль летить по безлюдній смузі автостради. Я торкаюся до кінчика її носа.

– Тобі краще?

Вона посміхається, киває.

– Чао, – кажу я їй.

– Чао, – відповідає вона.

– Ну, як ти? – запитав я і всунув руку їй між ногами.

Це було невелике містечко, побудоване з туфу, з одностороннім рухом і стрілками на дорожніх знаках, що з будь-якого місця вказували напрямок до однієї й тієї ж ротонди. Я поставив машину на паркінгу. Ми говорили про це, я забронював номер на її ім’я. Я не можу ризикувати, багато моїх колег беруть участь у конгресі, серед них буде й Манліо. На вулиці ми тримаємося на відстані. Італія дуже боїться за мене, не знає, куди їй іти, але йде впевнено. Вона взяла з собою валізку на колесах, надто велику для виїзду на кілька днів. Валізка напівпорожня, Італія, трохи зігнувшись, тягне її поряд. А я, на відміну від неї, уже звик до коротких поїздок. У мене невеличка шкіряна сумка, функціональна й елегантна, – подарунок Ельзи. Цього ранку в мене немає пуза, я тугіше затягнув ремінь на одну дірку. Іду легко, настрій чудовий, відчуваю себе юнаком у шкільній поїздці. Ззаду легенько торкаюсь її сідниці.

– Перепрошую, синьйорина.

Вона серйозна, навіть не обертається до мене, відчуває себе непроханою гостею. На ній ця жалюгідна куртка, а спідниця трохи довша, ніж зазвичай, ще одна спроба бути менш помітною.

Ключ уже в моїх руках. Італія розмовляє з чоловіком, що стоїть за стійкою рецепції. До мене підходять двоє колег, ми ручкаємося.

– Сауна вже розігрілася чи ще треба зачекати? – запитую я в дівчини в синій камізельці, яка реєструє документи, це – привід, щоб затриматися тут.

Чоловік, що стоїть перед Італією, тримає олівець у руці й пробігає ним по списку заброньованих номерів. Вона повертається до мене з розгубленим поглядом. Я підхожу до них:

– У вас якась проблема з поселенням моєї колеги?

Чоловік підвів до мене очі, пильно подивився, потім з подивом перевів погляд на Італію.

– Я намагаюся знайти місце, адже в синьйори немає акредитації.

На губах наквацьована помада, волосся, як солома, від постійного знебарвлення… Вона зіщулюється у своїй синтетичній куртці, підтягує до себе свою надто велику валізу, відчуваючи, що цей чоловік дивиться на неї оцінюючи. Так і стоїть, схиливши голову, а можливо, вона вже шкодує, що приїхала.

Італія перетинає хол, дивлячись зневажливо, майже вороже. Її риси здаються ще грубішими, бо на душі в неї безрадісно. Вона захищається. Ми піднімаємося ліфтом лише вдвох, проте я навіть не торкаюся її. Зараз вона викликає в мене жаль, вона йде коридором на своїх понівечених підборах і викликає в мене жаль. Наші номери на одному й тому ж поверсі, у коридорі немає нікого. Італія входить у мою кімнату, так і залишається стояти, навіть не оглядається, а тільки гризе собі нігті.

Конгрес триває чотири дні: конференції, засідання, курси підвищення кваліфікації. Італія не хоче виходити з готелю, весь час лежить у ліжку, дивлячись телевізор, я замовляю їй їжу в номер, а сам вечеряю в готельному ресторані з іншими колегами. Я не поспішаю, насолоджуюся стравами, веду бесіди, жартую. У мене всередині ледве помітними хвилями плюскається насолода. Італія там, нагорі, ховається й завжди готова кинутися мені в обійми. Вона чекає на мене в замкнутому номері. Щоразу, стукаючи в двері, я чую, як вона поквапливо біжить босоніж по килиму. Говорить тихо, бо весь час боїться, що хтось може нас почути. Шкодує, що інший номер стоїть порожній, бачить ціну на зворотному боці дверей і ледь не зомліває. Навіть не бере воду з бару-холодильника, п’є з-під крана; я лютую, але вона невблаганна. Італія не виходить, навіть коли приходять прибиральниці, сидить собі в куточку та й дивиться на них. Уночі ми кохаємося годинами, ніколи не засинаючи. Італія звішує голову з подушки, шия в неї тремтить, а волосся спадає на підлогу. Неначе вона щось шукає за моєю спиною, може місце, де вона знову з’єднається із заблукалою частиною її самої. Тікає від мене, і частинки її теж утікають з моїх рук. Очі її дивляться у вікно, де горять вогні готельного патіо. Там, унизу, є фонтан, який вимикають о певній годині. Італія піднімається з ліжка, щоб побачити, як його вимикають, їй подобається дивитися, як той струмінь спадає. Говорить вона мало й не вимагає для себе місця, бо знає, що вона не молода у весільній подорожі. Я так ніколи й не знатиму, скільки чоловіків кохалися з нею до мене, але знаю, що кожен із них, пестячи чи то дряпаючи її, зробив свій внесок, щоб вона стала такою, якою була.

Другої ночі ми вийшли пізно, залишили ключ і вишмигнули з холу. Я подарував їй пару білих туфель, побачив їх на вітрині й купив. Вони були завеликими для неї, але Італія запхала в носки трішки туалетного паперу. Містечко тягнулося до самої верхівки пагорба, провулок за провулком, і будинки були з нетесаного каменю. П’ятки Італії вискакували з надто широких туфель. Ми видерлися до самої скелі, що височіла за будівлею мерії. Стоячи перед бельведером, ми споглядали внизу нічну рівнину, на якій, мов зорі, миготіли вогники. Ми зійшли на кілька сходинок і опинилися на брукованому майданчику, з кількома дитячими атракціонами в центрі. Гойдалка скрипіла від вітру. Було темно, лише дзвіниця з романськими шпилями виднілася між чорними дахами будинків. Сидячи на кам’яній лавці, ми дивилися просто перед собою на дерев’яного коня, у якого замість ніг була пружина, і в нашу схованку додалося трохи меланхолії. Від цих атракціонів без дітей нам стало сумно. Гойдалка, що так і скрипіла від вітру, псувала нам настрій. Італія підвелася й пішла до гойдалки, сіла на маленьке залізне сидіння й відштовхнулася від землі, раз, потім другий. Ноги її згиналися в повітрі, спина рухалася то вперед, то назад. Білі, як у молодої, туфлі злетіли з її ніг, не втримавшись.

Наступного дня я зустрів її в коридорі. Вона потоваришувала з готельними прибиральницями, ходила за їхнім візком, що мандрував від одного номера до іншого, і допомагала. Вона нахилялася за чистими простирадлами й подавала їх своїм новим подругам. Вона мене не одразу побачила, тож я мав час за нею спостерігати. Італія розмовляла квапливо з південним акцентом. З цими дівчатами у фартухах вона була собою, немов втекла з в’язниці й приєдналася до собі подібних. На її сухому волоссі була шапочка для душу, вона передражнювала вередливу клієнтку, що залишилася без води. Огрядна дівчина поруч голосно реготала. Я не знав, що в Італії є таке почуття гумору. Я гукнув її, вона повернулася до мене, повернулися й прибиральниці. Італія зірвала шапочку й підійшла. Її обличчя почервоніло, і сама вона затремтіла.

– Ти вже тут… – прошепотіла.

Останнього вечора я вечеряв у ресторані й упросив її теж прийти. Мені кортіло подивитися на неї в товаристві людей, які не знали про наші стосунки. Вона прийшла пізніше. Хутко попрямувала до столика в кінці зали, поряд зі скляними дверима, що вели до іншої зали. З моїх співтрапезників уже виходив дух вина й професійної злостивості. Манліо прибув лише цього ранку, та йому вже все насточортіло. Усю свою увагу він спрямував на дослідника зі Сполучених Штатів, гуру альтернативної фармакології. Він дивився на все з презирством і лише жадібно втягував сигаретний дим, поряд із його серветкою лежала золота запальничка. Я думав про те, що замовила собі Італія, мені б хотілося почастувати її келихом вина. Але їй ще нічого не принесли, можливо, вони забули про неї, я почав озиратися, шукаючи очима офіціанта. Вона була неспокійною; зробила мені таку ласку, а тепер сиділа, поставивши лікті на стіл і пощипуючи себе за підборіддя, тільки й чекала, щоб піти звідси геть. Я міг помітити її розгубленість навіть на такій відстані. Нарешті офіціант схилився над нею й підняв високу кришку, під якою страва залишалась гарячою. Італія їла ложкою, мабуть, це був суп. Я повернувся на Манліо: він не зводив з неї очей. Вона, напевно, це помітила, перестала їсти й почала бгати край серветки. Італія підвела очі, і я побачив, що вона без будь-якої обачливості дивиться на Манліо. Її обличчя знову набуло нахабного виразу. Манліо підштовхнув мене ліктем.

– Вона на мене дивиться… – прошепотів він, широко посміхаючись, від чого в нього аж щоки надулися. – Вона сама, запросімо її до нашого столика, як ти?

І перш ніж я встиг затримати його, якщо тільки мав такий намір, він уже підхопився, і підійшов до неї з мавпячою посмішкою. Усі навколо засміялися, бо були вже напідпитку. Я побачив, як Італія захитала головою, підвелася й, задкуючи до виходу, наштовхнулася на візок із фруктами. Манліо повернувся й сів коло мене, поклавши руку на золоту запальничку.

– Здалеку вона здавалася вульгарною, – сказав він, – а зблизька виявилася потворною.

Ось вона вже в ліжку, пробігає поглядом рекламний проспект готелю.

– Хто цей хамло? – поцікавилася вона не відриваючи очей.

– Хірург-гінеколог.

Я добре поїв, добре випив, тепер у мене було бажання кохатися. Але Італія дуже довго сидить у ванній, а коли виходить, не йде до ліжка, бере стілець і сідає біля вікна, починає дивитися на патіо; її обличчя пожовтіло від світла, що падає звідти; вона чекає, поки вимкнуть фонтан.

Італія приготувала два бутерброди на дорогу додому. Вона купила сиру, ковбаси, потім понакладала це на хліб просто на ліжку. Я прокинувся від того, як вона збирала рукою крихти з простирадла. Підходячи до ліфта, вона привіталася з прибиральницями, попросила їхні адреси й обняла їх, немов сестер. В автомобілі дорогою назад ми мало розмовляли.

Раптом вона запитала:

– Ти мене соромишся, правда?

Вона промовила ці слова, не дивлячись на мене, не відводячи погляду від дороги, вони неначе вилетіли з її уст. Її клаптикова сумка переповнена баночками з медом і варенням, які вона назбирала під час сніданків. Я посміхнувся й простягнув руку поправити дзеркало заднього огляду. Моя голова забита плутаними думками, які змішуються між собою без жодного логічного зв’язку. Цього ранку телефонувала Ельза, дзвінок застав мене ще в номері, усі речі вже були зібрані, я подумав, що, можливо, це дзвонили з рецепції готелю, тож необачливо підняв слухавку. Саме тоді Італія щось запитала про документ, який вона забула забрати. Твоя мама почула її голос.

– Хто там з тобою?

Я сказав, що це прийшла прибиральниця, що двері були відчинені, бо я вже виходив. Я говорив на підвищених тонах.

– Чому ти лютуєш?

– Бо поспішаю.

Потім я попросив у неї пробачення. Вона ще щось сказала, але її голос уже дещо змінився. І сидячи за кермом, я думав, що більше не впевнений у тому, що роблю. Я висадив Італію перед будинком, узяв її руку й поцілував. Я поспішав розстатися з нею, і вона, можливо, це помітила. Але я ввічливо вийшов з автомобіля, щоб дістати її валізку з багажника, та потім, коли вона зникла в проході, занурившись у сморід, відчув полегшення. Я не залишався там більше й миті. Те місце видавалося жахливим.

Я поїхав прямо в лікарню, де занурився в роботу. Медична сестра того дня була якоюсь дуже невпевненою, мабуть, новенька. Ледве тримала інструменти, подаючи їх мені. Я залютував. Пінцет випав у неї з рук. Я з такою силою штурхнув його ногою, що він опинився аж в іншому кінці операційної.

У нашому будиночку на морі твоя мама почала збирати свої речі, літо вже майже скінчилося. А я сиджу в садку, дивлюся на Великий і Малий Віз і на Полярну зірку. Вона виходить до мене, у неї на плечах кардиган, а в руці келих з вином.

– Ти щось вип’єш?

Я похитав головою.

– Що з тобою? – запитує вона.

– Нічого.

– Невже?

Скоро настане осінь, море посіріє, пісок буде брудним і його носитиме вітер, будинок замкнуть. Ельза відчуває цей невеликий осад меланхолії. У ліжку вона притискається до мене, хоче кохання.

– Ти вже збираєшся спати?

Я не поворушився, лежу, як і лежав.

– А ти не збираєшся?

Вона не збирається спати. Припиняє цілувати мене, але залишається поруч і навмисно дихає прямо на мене. Її подих віддаляє від мене сон.

– Вибач, але я надто стомився.

Я повертаюся до неї, переді мною її кам’яне обличчя. Її тіло шарудить по простирадлу й відсовується від мого. Тепер вона повернулася до мене спиною. Я чекаю. Не хочу, щоб вона сумувала. Простягаю до неї руку, але вона скидає її зі свого плеча.

– Спімо.

Наступного ранку я прокидаюся пізно. Ельза стоїть на кухні в шовковому халатику.

– Привіт, – кажу я їй.

– Привіт.

Я беру кавоварку, ставлю її на вогонь і сідаю, чекаючи на каву. Дружина в мене висока, спина її – досконала трапеція, дві похилі йдуть від плечей до звуження на талії. Вона ставить квіти з довгими стеблинами у вазу.

– Де ти їх узяла?

– Мені їх подарувала Рафаелла.

Вона ще розлючена, я бачу це за її жестами. Різкими рухами вона хоче показати, наскільки їй байдуже до мене. «Як довго я не дарував їй квітів?» – подумав я. А може, вона подумала про те саме. Заправила волосся за вуха. Ельза стоїть перед вікном, у яке прозирає яскраве світло, ледь притлумлене бавовняною фіранкою. Я дивлюся на її профіль, її безбарвні губи, надуті як дві бульки. На цих губах зібралося багато думок щодо мене, а можливо, і проти мене. Я підводжусь, наповнюю свою філіжанку кавою і п’ю.

– Вип’єш трохи кави?

– Ні.

Наливаю собі ще одну філіжанку й випиваю її теж. Ельза порізалася. Впустила ножиці на стіл і піднесла поранений палець до рота, щоб зализати кров. Я підхожу до неї.

– Та немає нічого, – каже вона.

Але я беру її руку й підставляю палець під струмінь холодної води. Рожева від її крові вода зникає в чорній дірці посередині мийниці. Витираю її палець об свою майку, а потім відчиняю шафу й шукаю на полиці з медикаментами щось знезаражувальне й пластир. Твоя мама не вириває руки, їй подобається, коли я приділяю їй увагу як лікар. Потім цілую їй шию. Ось вона поряд, її шия, і я її цілую в те саме місце, де вона під волоссям переходить у потилицю. І ми стоїмо, обіймаючись, поряд з розкиданими по столу квітами.

Коли я виходжу після душу, вона вже барабанить по друкарській машинці, що стоїть у кутку вітальні. Каже, що їй треба надолужувати, бо вона відстала по роботі. Вона більше не хоче ані купатися, ані засмагати. Вона не проти, щоб її темна шкіра втрачала засмагу протягом зими. Вона так і не одягнулася, на ній лише той самий шовковий халатик. Унизу цей шовк спадає на підлогу, і її ноги залишаються відкритими. Ставлю на програвач «Патетичну» симфонію Чайковського. Музика, немов кришталевий ураган, захоплює вітальню, у яку прозирає сонце. Я теж сиджу з голими ногами й читаю. Очі твоєї мами бігають по клавішах, час від часу вона висмикує аркуш з друкарської машинки, жмакає його й кидає в кошик для сміття поряд. Характер у неї дражливий, змінюються її наміри, а з ними також і обриси її тіла. Вона мені не належить і ніколи не належала. Ми не запрограмовані належати одне одному, ми запрограмовані жити разом, користуватися одним біде.

Вона дивиться на мене, залишає друкарську машинку й підходить до мене. Сідає на диван навпроти, підігнувши одну ногу, друга нога, боса, стоїть на підлозі. Вона починає говорити обміркований ланцюжок фраз. Спочатку йдуть загальні речення про її роботу, про колегу по редакції, яка їй накапостила, а потім ні з того, ні з сього:

– А що ти робив на конгресі?

Й одразу ж мене запитує, хто був і кого не було, і я відчуваю, що коло звужується, коли вона каже:

– Який у тебе був номер?

– Звичайний.

Я посміхаюся, бо це не я опинився у важкій ситуації, а вона. Я даю їй час поваритися у власних думках, а сам я спокійнісінький, якщо вона хоче в мене щось запитати, то прошу дуже. Сміливіше, жінко, ну ж бо далі. Якщо ти насправді потребуєш ясності, то цього разу шукай її сама, я тобі в цьому не помічник. Я своєї провини не відчуваю, просто не можу відчувати. Чайковський грає собі, і цього ранку в його музиці мені нічого не здається таким уже драматичним. Ельза з люттю накручує пасмо волосся, яке здається білим від сонячного світла, що падає на неї ззаду. Вона намагається втримати рівновагу між цікавістю й страхом перед стражданнями. І все ж таки, якщо вона попросить мене зробити це сьогодні, я готовий навіть розтрощити ліжко. Але щоб дійти до правди, треба попітніти, вона не пристосована до царського характеру моєї дружини. Я вже знаю цю її манеру дивитися так на мене, навіть якщо мені тільки зараз здається, що я розшифровую почуття, приховане за цим непроникним поглядом, там порожнеча, ступор, зречення. У неї очі немов у недоумкуватої. Це приголомшливе відкриття. За такою зовнішньою розумністю криється безчуттєва глухота, майже відсутність свідомості: це її лазівка від болю. Коли в неї труднощі, вона підводить очі, ті самі очі, якими вона начебто мене розуміє, хоча насправді залишає мене самому собі.

Зараз вона піднімається й прямує до кухні, вона майже дійшла до дверей. Вона прямо тримає спину, а її чудове волосся трохи підскакує при кожному кроці. Я цілю в центр її тіла й, немов ніж, кидаю фразу:

– Ти хочеш дізнатися, чи я ще з кимось трахаюся?

Вона обертається:

– Ти щось сказав?

Чайковський заглушає мої слова. Вона не почула. А може, і почула, і через це вона трохи тремтить.

Цей вечір ми присвячуємо коханню. Це твоя мама бере мене, я ще не бачив її такою запальною.

– Легше, – шепочу я, посміхаючись. – Легше.

Але вона сильніша від мене, у неї свій задум. На мені зараз згусток енергії, сьогодні я її здобич. З неї виходить справжній еротичний фарс, який вона, напевно, здобула в якійсь книжці чи у фільмі. Цієї ночі вона зважилася на палкі пристрасті. І я в середині цих пристрастей, мене кидає то в один, то в інший бік, неначе загнану коняку в несамовитому галопі. А ось вона ковзнула під мене й важко дихає під моїм животом. Я не звик до такої її покірливості. А тепер маю таке відчуття, що це через мене вона погодилася на таку розпусту. Я хочу піти, хочу втекти з цього ліжка, але залишаюся в ньому. Тепер я збуджений, я подивився на її голову й подумав… І ця думка мене збудила. Я накинувся на твою маму й мордую її. Заштовхав у кінець ліжка й там беру її, наче козу, і при цьому я себе питаю, що ж це я роблю.

Потім вона лежала піді мною, немов розчавлене яйце, вона забралася у свою шкаралупу й дивилася на мене з новим бажанням. Вона здавалася щасливою й підступною, немов відьма, як та відьма, якій вдалося чаклування. Уперше з тієї миті, як ми з нею познайомилися, я подумав, що хочу піти від неї.

Невеличке тіло моєї коханки зігнулося на краю ліжка, я дивився на те місце, де її худорлява спина, розширюючись, переходила в сідниці. Я облизав її, мій язик пройшовся від проділу на голові до самих кінчиків ніг, я заштовхував його в кожну щілинку між пальцями. Їй було одночасно приємно й холодно, її шкіра зморщувалася, коли я проходив по ній язиком. Я відчував, що хочу кохати її таку, крок за кроком, у непорушності, у тиші. Усе було вже не так, як раніше, не було палкого сліпого злягання, як колись. У мене з’явилася звичка тримати її тут поруч, на ліжку, тільки для поцілунків. Я хотів, щоб у моїх пестощах вона пізнала себе саму. Я проходив по ній стражденним язиком, наприкінці вже без слини. Вона була безсоромною, майже нахабною в сексі, хоча стидалася своїх мозолів, від яких її ступні були твердими, стидалася кохання. Я брав її лише наприкінці, коли вже був стомленим, я ставав за нею, як собака. Собака, який біг днями й ночами крізь чагарник, ожину, каміння й уже безсилим дістався свого місця.

– Залиш мене, – шепоче вона. Голос у неї тихий і холодний, як звук металевого дроту.

– Що ти кажеш? – Я наближаюся до неї й гладжу по спині.

– Я не можу, не можу більше… – І вона хитає головою. – Краще зараз, розумієш, зараз. – Долонями вона підтримує голову: – Якщо ти мене хоч трохи любиш, залиш мене.

Я так її міцно стиснув, що аж лікті увійшли мені в шкіру.

– Я ніколи тебе не залишу.

І я настільки впевнений у тому, що кажу, що моє тіло напружується, кожен мій м’яз напружується, коли я її обіймаю, немов я весь оточений бронею. І ми так стоїмо, поклавши підборіддя на плече одне одному, щоб кожен дивився у власну порожнечу.

Що значить, доню, кохати? Ти знаєш? Кохати для мене означало тримати подих Італії у своїх руках і не помічати більше жодного іншого шуму. Я – лікар, умію пізнавати пульсацію мого серця, завжди, навіть коли я цього не хочу. Клянуся тобі, Анджело, це було серце Італії, що билося в мене всередині.

Я весь час мріяв, мріяв, що її поїзд поїде без неї. На вокзал вона приїхала завчасно, на ній була гарна сукня, вона купила собі журнал і потім спокійно йшла під навісом. Поїзд, на який вона чекала, уже стояв там, на колії, це був елегантний червоно-сірий поїзд, як вона сказала. Вона вже піднімалася у вагон і навмисно гаяла час, риючись у сумочці в пошуках квитка. Вона хотіла прочитати пункт призначення й таким чином гаяла час… Поїзд рушив, а вона так і залишилася стояти там, і в неї вже не було ані сумочки, ані туфель. Вокзал був порожнім у неї за спиною, а вона стояла голою, «як на картині». Вона розповіла мені, що цей сон довго мучив її з юності, потім зник і знову з’явився вже зі мною.

Я гадаю, що уві сні ми караємо себе, Анджело, і дуже рідко отримуємо винагороду.

– Дай мені руку, – попросила вона, – ліву.

Розпрямила її, потім провела своєю долонею по моїй, немовби хотіла очистити її, прибрати з неї кожну порошинку й усе інше, що нас не стосувалося.

– У тебе довге життя, перерване в центрі.

Я не вірю в такі дурниці, тож тільки знизав плечима.

– Що це означає?

– Що ти це переживеш.

Але зараз я запитую себе, чи тим перерваним місцем була ти, Анджело. Чи це тебе знайшла Італія в мене на долоні?

– А тепер стисни міцно долоню й погляньмо, скільки в тебе буде дітей.

Вона пильно розглядала зморшки на моєму кулаку, побіля зап’ястка.

– Так, одна, а ні, дві. Молодець, – засміялася вона.

– А в тебе, – запитав я. – Покажи мені твою руку, яке в тебе життя?

Вона підвелася, продовжуючи сміятися.

– Воно в мене дуже довге, не переймайся, бур’ян ніколи не вмирає, моя мама називала мене Суріпкою.

Коли ми прощалися, вона побігла за мною й притиснулася до мене.

– Ніколи не стався серйозно до моїх слів, коли я тебе прошу покинути мене. Не відпускай мене, прошу, не відпускай. Приїжджай, коли захочеш, раз на місяць, раз на рік, але не відпускай…

– Звичайно, я не відпущу тебе. Я кохаю тебе, Суріпко.

Вона розплакалася, сльози полилися ручаєм, гарячі сльози обпікали мені шкіру.

– Ну, що з тобою?

Італія відсторонилася від моїх обіймів. Червоне обличчя, її очі, теж червоні, дивилися в мої, вона міцно тримала мою руку:

– Я трахаюся з дванадцяти років, і ніхто ніколи не казав мені, що любить. Якщо ти мене обдуриш, я тебе вб’ю!

– Цими кулачками?

– Так.

А ти, Анджело, ти коли-небудь кохалася? Я пам’ятаю день, коли в тебе почалися перші місячні, це сталося три роки тому. Ти тоді була в школі, учителька англійської мови відвела тебе в учительську, а ти звідти зателефонувала мамі в редакцію, а вона заїхала по тебе й відвезла додому. В автомобілі твоя мама жартувала, а ти, знесилена, ледве посміхалася, немов хвора, ти була розгублена й трішки розлючена. Ти очікувала цей момент, але тоді тобі вже не хотілося рости. Ти була дівчинкою незалежною й грубою, ти звикла вирішувати свої проблеми сама, а тепер ти стала таким собі дванадцятирічним грибочком. Тіло в тебе було ще дитячим, значно більш дитячим, аніж у твоїх подруг, і думки та ігри в тебе були ще як у дівчинки. Але все ж таки щось у тебе всередині зрушилося, хотіла ти цього чи ні. Перша яйцеклітина визріла й луснула. Кровотеча означала кінець дитинства.

Мені сказала про це твоя мама, вона вийшла назустріч до дверей. Обличчя в неї аж світилося, вона вже була не тією жінкою, яка вранці вийшла на роботу, у неї було обличчя акушерки. Ви, жінки, мінливі, ви готові схопити життя, щоб заповнити його метеликами. А ми, чоловіки, шикуємося перед вами, немов дощові черв’яки перед муром. Я всміхнувся, не міг навіть руку з пальта витягнути. Ти була в ліжку, твої чорні очі розширені на видовженому кістлявому обличчі, як у кішки. Я підійшов до тебе й нахилився:

– Анджело…

Ти ледве посміхнулася, від цього на твоїй блідій шкірі з’явилися невеличкі зморшки.

– Привіт, та-ат.

Я хотів багато чого тобі сказати, але нічого не спадало на думку. Тієї миті ти належала тільки своїй мамі, я був немов той незграбний гість, що перевертає келишки. Свої руки ти тримала на животі, а трохи підігнуті ноги лежали непорушно. Ти – моя спаржа, мій улюблений аромат. Скільки разів я відштовхував тебе на гойдалці, скільки разів ти знов поверталася до мене в руки. І я не зупинив ту мить, дав їй промайнути, а може, і не дуже хотів гойдати тебе, я би радше почитав газетку. Я ледве торкнувся твого чола.

– Молодчина, – сказав, – молодчина.

Я у своєму кабінеті, сиджу під великим абажуром, що спрямовує гаряче світло на поверхню письмового столу й на мою лису голову, я все ще думаю про тебе. Я забився сюди, залишивши вам, жінкам, решту квартири, білі простирадла, вату, дівочу кров. Твоя мама приготувала тобі чай і принесла його на лондонській таці з котами. Вимочуєте в ньому сухарі, схрестивши ноги на килимі, немов однолітки. Сьогодні особливий день, ми не виходимо з дому на вуличну спеку, вечері не буде. Я поїм пізніше трішки сиру сам на кухні. Я думаю, що одного дня в тебе дійде до кохання. Одного дня якийсь чоловік простягне до тебе свої руки, розповість свою історію. Він підійде до моєї вже великої дівчинки в коротких штанях не для того, щоб обмінюватися фігурками або вимагати своєї черги на гойдалці, а щоб насадити тебе на свій кийок. Я розтираю собі очі руками, бо картина, що стоїть перед очима, нестерпна для мене. Я твій тато, і твій статевий орган для мене – це все ще шматок плоті, у який після ігор на пляжі набивався пісок. Але я – і чоловік. Я був тим злим і брутальним чоловіком, що зґвалтував жінку, дівчинку, яка ледь підросла. Я зробив це тому, що одразу ж покохав її, а не хотів її кохати, я зробив це, щоб убити її, а хотів її врятувати. Поки я розтираю очі, щоб загнати назад ту картину, на якій я сам, – я бачу чоловіка, його хтиву спину, що наближається до тебе. І зараз я хапаю його за потилицю й кажу йому: «Обережно, це Анджела, єдине світло мого життя». Потім я відпускаю його. Жену ті думки, що ображають тебе, я не маю ніякого права думати про те, як ти кохаєшся. Буде так, як ти захочеш. Буде добре, це в тебе буде з кращим від мене чоловіком.

Мій день народження. Це не та подія, яку я сприймаю з особливою радістю, ти це знаєш. Попри роки, що промайнули, до мене знову повертається гіркота, яку я відчував у дитинстві. Школи ще були закриті, мої друзі перебували невідомо де, через це в мене ніколи не було справжнього свята. З роками я сам почав ігнорувати цю дату. Я благав твою маму не гаяти часу на організацію несподіваних свят, які для мене не були несподіванкою. Вона дозволила переконати себе в тому, а я, ніколи не зізнаючись їй у цьому, почав злитися на неї за те, що твоя мама знехтувала мене так легко.

Це був не найкращий день. Сонце залишалося за скупченням хмар вапняного кольору. Мої тесть із тещею щойно повернулися з круїзу по Червоному морю й приїхали до нас у гості. Опівдні ми повернулися під парасолі. Бабуся Нора демонструвала своє засмагле тіло, на якому маленькими цяточками була позначена робота косметолога з виведення старечих плям. Над чолом дідуся Дуїліо виступав козирок кашкета, як у капітана далекого плавання. Улітку він одягався завжди так: шорти, тугі гольфи, що прикривали ще міцні литки, і легкі туфлі, плетені з мотузки. Він сидів на низенькому пляжному стільчику й барабанив пальцями по коліну, немов відбиваючи ритм свого багатозначного мовчання. Я не дуже приємно почувався в товаристві свого тестя. Ти знаєш його таким, яким він є зараз, розгубленим, м’яким, дуже люблячим тебе. А шістнадцять років тому він ще зберігав свій презирливий погляд, твердість, що привела його до таких вершин у його професії. Він був одним із найзначніших архітекторів цього міста, і коли він помре, одну з вулиць, без усякого сумніву, назвуть його іменем. Він лише починав старіти, і йому не хотілося залишатися осторонь, як це слід було робити в його віці. Зі своєю дружиною він поводився жахливо, але вона вже була надто пригнічена, щоб це помічати. Ельза по-справжньому шанувала свого тата, і в перші роки після нашого шлюбу мене просто ображали її безмірно схвальні відгуки про нього. Коли він був поруч, мене не існувало. Потім із плином часу все змінилося, він геть зістарився, і, на жаль, я почав старішати теж. Зараз, коли він цілими днями сидить перед телевізором з маленькою філіппінкою, яка за ним доглядає, ми – добрі друзі, ти це знаєш. І якщо я щонайменше два рази на тиждень не заїду до нього поміряти кров’яний тиск, він ображається.

Охопивши руками голову, Ельза лежала на боці й балакала з мамою. У їхніх стосунках були невеликі складнощі, Ельза так і не змогла пробачити бідолашній Норі її фривольності. Вона, як і її тато, ніколи не була поблажливою, насправді її слабке місце саме в цьому.

– Моя мама така добра, – казала вона, – і така дурепа.

Коли Нора померла, немов хто почаклував – і вона перестала бути дурепою. Твоя мати, з якогось дива почала створювати їй новий образ, жінки вразливої, але вольової, що була для неї яскравим взірцем. Аж до того дня, коли вона тобі сказала:

– Твоя бабуся не була людиною великої культури, проте вона була найрозумнішою жінкою, яку я будь-коли зустрічала.

Я подивився на неї, але вона спокійно зустріла мій погляд. Твоя мама вміє забувати, уміє вибирати саме ті речі, які їй потрібні в той момент, коли вона їх використовує. З одного боку, це жахливо, але з іншого, це все одно, що давати можливість усім речам, які тебе оточують, постійно оживати. Я напевно відроджувався багато разів у її руках, не помічаючи цього.

Так я й жив, занурившись у тишу знайомого мені життя. Тут я був вільною людиною, у мене не було потреби ховатися. Люди мене знали, моя дружина, мій тесть, усі мене знали. А проте мені здавалося, що саме це життя було паралельним, а не інше. Те життя з Італією, з шепотінням, з переховуванням від усіх, було справжнім життям. Підпільне, без неба, боязке, та все ж справжнє.

Якась жінка купалася в морі, її голова то пірнала, то знов виринала серед морської піни. Потім вона стояла по саму талію у воді. Вона викрутила собі волосся руками, стряхнула головою й пішла до берега. Вода все менше й менше приховувала її тіло. На ній був бірюзовий купальник-бікіні. Її тіло не було засмаглим, а білий животик трохи випинався, як у маляти, яке щойно поїло. Вона наближалася до мене, похитуючи кістлявими стегнами. Мені здалося, що я почув звук від її подиху, від морських крапель, що спадали з її тіла під час руху на пісок. Мені здалося, що я хотів підняти руку, аби зупинити її, але мені не вдалося навіть поворушитися. Я наче втратив здатність рухатися, наче замерз. Рухалася лише вона, ніби в уповільненому кіно. А я, скам’янілий, так і залишався чекати, чим це закінчиться. Вона пройшла повз мене, а я навіть не насмілився провести її поглядом, заклякнувши від шоку. Але перед очима, немов міраж, стояв її неясний обрис, після якого на піску залишилися ямки.

Потім навколо мене знову залунали різні звуки, подмух вітру, який ще не стих, балачки моєї тещі, яка так і не замовкала, і важке дихання мого тестя. Таке саме враження буває, коли підпливаєш до берега на човні, і що ближче човен до берега, то краще чути звуки, які там лунають. Я повернувся й побачив за плечима борошняний мур з дюн. Італія зникла.

Усю другу половину дня я залишався в трансі. Мені все здавалося надмірним: голоси надто різкими, жести надто нав’язливими. Ким були ці туподумні люди, що оточували мене, що жили в моєму будинку? І, соромно сказати, колись мені здавалося, що я зроблю великий стрибок у нове суспільство, якщо породичаюся з цієї родиною явних імбецилів. За вечерею мені було навіть важко підносити виделку до рота. Цей шлях від тарілки до губ став довжелезним. Я підвівся з-за столу й попрямував до ванної. У коридорі йоркширський тер’єр моєї тещі, вищирившись, вистрибнув із темного кутка. Я щосили копнув ногою цього салонного песика. Кульгаючи, він побіг до своєї хазяйки, яка вже мчалася йому назустріч.

– Пробач мені, Норо, я не хотів.

Я влігся на килимі просто на підлозі в одній з кімнат нагорі. Я почувався одним із тих кволих черв’яків, що влітку звисають з сухої виноградної лози й, утративши останні сили, падають на землю без жодного звуку.

Після вечері Ельзині батьки стали збиратися додому. Я пішов за ними. Ельза наказала мені супроводити їх до перших ліхтарів міста. Мій тесть вів машину дуже повільно тими темними вулицями, які він не надто добре знав. Крізь вітрове скло я спостерігав за цими двома нерухомими й мовчазними головами. Про що вони думали? Можливо, про смерть, дуже легко думати про смерть у неділю ввечері. А може, про життя, про те, аби щось купити, щось поїсти. Про таке життя, яке наприкінці полягає лише в тому, щоб наїстися. Коли тільки беруть і вже немає більше бажання щось дати навзамін. Ми з Ельзою теж рухалися до такого самого мовчання. Самотність, яку зараз освітлювали мої фари, чекає нас так само за кілька років. Два привиди неслися переді мною тієї ночі. У мене ще був час припинити цю поїздку й повернутися до життя, до іншого життя, у якому я б не став слідувати за цими особами похилого віку.

Я повернув і зупинився на узбіччі. Автомобіль мого тестя зник переді мною за чорним поворотом. Того вечора я відчув, що помру молодим і що Італія була тим «даром Божим», якого я не зречуся.

– Як ти знайшла мій будинок?

– Пройшлася пляжем.

– Навіщо?

– Хотіла зробити тобі подарунок на день народження, хотіла, щоб ти мене побачив у купальнику.

Вона ще стояла в халаті й притискала до себе собаку, не говорячи ані слова.

– Я піду, спи.

– Ні, ходімо погуляємо.

Італія повільно йшла вулицею, не забираючи своєї руки з моєї. Ми увійшли в бар, у той самий.

– Що ти питимеш?

Вона не відповіла. Зіперлася всім тілом на барну стійку. Я побачив, як її рука поповзла до коробки з паперовими серветками. Різким рухом вона витягнула їх і, зігнувшись, кинулася надвір, кульгаючи. Я підійшов до неї, вона притулилася до стіни, нахиливши голову.

– Що з тобою?

Італія тримала руки між колінами, стискуючи в них серветки.

– Мені зле, відвези мене додому, – прошепотіла вона.

Там було мало світла, але я побачив, що білі серветки, які вона тримала, стали темними в її пальцях.

– У тебе кровотеча…

– Відвези мене додому, прошу тебе.

Але цієї миті вона знепритомніла. Я взяв її на руки й пішов до своєї машини, там я поклав її на сидіння. Я ризикнув відвезти її до своєї лікарні. Я їхав і намагався згадати, чи не чергує цього вечора якийсь мій приятель. Вона прийшла до тями, бліда, з розплющеними очима, що пригнічено дивилися на нічне місто.

– Куди ти мене везеш?

– У лікарню.

– Ні, я хочу додому, мені вже краще.

Вона сповзла з сидіння й сіла біля нього.

– Що ти робиш?

– Так я не замащу тобі сидіння.

Одну руку я відірвав від керма й нахилився до неї. Міцно взявши її за край блузки, наказав:

– Сядь нормально.

Але вона не піддалася:

– Мені й тут добре, я так можу на тебе дивитися.

У приймальному покої майже нікого не було, тільки якийсь старий у куточку з ковдрою на плечах. Я знав особисто одного з чергових санітарів, такий кремезний хлопець, з яким я час від часу балакав про футбол. Я віддав Італії свій рушник, з яким ходив на море, він залишився на задньому сидінні. Вона вийшла з машини, обгорнувши ним стегна. Санітар наказав їй лягти на ноші, що стояли в цьому приймальному покої, Італія лягла й дивилася на мене, повернувши голову. Черговий лікар прийшов майже одразу, це була молода жінка, я щось не пам’ятав, щоб раніше її бачив.

– Ходімо, зробимо вам ехографію.

Ми зайшли в ліфт утрьох. Обличчя в лікарки було заспане, волосся позбивалося, вона шанобливо всміхалася мені, бо знала, хто я. Тепер в Італії колір обличчя став кращим, вона сама дійшла до ліфта.

Під час обстеження я їх залишив і пішов до свого корпусу. Я скористався цією нагодою, щоб оглянути одного пацієнта, якого прооперував напередодні. Я підійшов до ліжка: чоловік спав, дихання в нього було нормальним.

– Професоре, завтра можна зняти з нього дренаж? – запитала санітарка, що супроводжувала мене в палату.

Коли я повернувся, Італія вже виходила з кабінету ехографії.

– Усе нормально, сталося часткове відділення плаценти, але з ембріоном усе гаразд.

На якусь мить я не міг відірвати погляду від обличчя лікарки, її квадратні щелепи, сяюча шкіра на носі, надто близько посаджені очі. Я ступив крок назад й інстинктивно подивився, чи не було когось у неї за спиною, я майже злякався, що хтось інший може почути її слова.

– Добре. – Мені здалося, що я вимовив це слово.

Жінка, без сумніву, помітила мою стурбованість. Вона тепер дивилася на мене якимсь дивним змовницьким поглядом.

– Професоре, я б усе ж таки залишила її в лікарні. Краще б ця синьйора не перевтомлювалася, хоча б найближчим часом.

А синьйора стояла лише за кілька кроків від неї ледь жива; я міг ясно бачити, наскільки вона схвильована. Вона не синьйора, вона – синьйорина, моя коханка. На якусь мить наші погляди крадькома зустрілися. Я переступив з ноги на ногу, щоб напрямок мого погляду не скеровувався в її бік. Мені не треба було підтримувати якісь контакти з нею принаймні на той час. Я був тут, у своїй лікарні, перед жінкою, яка знала про мої професійні заслуги і яка зараз напевне здогадувалася про моє особисте життя. Я мусив забрати її звідси, так, треба було, щоб вона зникла, потім я подумаю. Ми пішли до ліфта, сідниці лікарки колихалися під халатом. Хто міг мені гарантувати, що ця жінка нікому не скаже про це? Мені здалося, що в її ході було щось неохайне. Завтра, вочевидь, ця новина облетить усю лікарню, злосливі погляди супроводжуватимуть мене, продірявлюючи спину, поповзуть плітки, які я не зможу придушити. Італія йшла слідом за мною, я вже відчував, як розсердився на неї. Вона мені нічого не сказала, я залишався необізнаним, вона поклала на чужу людину обов’язок сповістити мені про таку подію, тут, у моїй лікарні. Вона отримувала задоволення від мого здивованого обличчя. У мене майже виникло бажання вдарити її, заліпити ляпаса, щоб на цьому брехливому обличчі залишилися червоні сліди від моєї п’ятірні.

Ми дійшли до приймального покою. Я повернувся до Італії й подивився на неї так, що вона мала жахнутися.

– Що будемо робити, шановна синьйоро?

– Я хочу поїхати додому, – пробелькотіла вона.

– Синьйора підпише заяву про відмову від госпіталізації, – я повернувся до санітара, – дай мені бланк.

Я дістав ручку з внутрішньої кишені піджака й сам заповнив той бланк, потім підсунув його під погризені пальці Італії й подав їй ручку. Перевів погляд на її сполотніле обличчя… Я не віддав їй ручку. Я не був більше впевнений у тому, що робив, усе ж таки я лікар і не міг ризикувати. А якщо в неї почнеться кровотеча? Я не міг відпускати її в такому стані. Я потім відлупцюю її, а зараз важливо залишити її тут, безперечно.

Я пошматував заяву.

– Госпіталізуємо.

Вона намагалася протестувати, але не наполегливо:

– Ні, я хочу додому, зі мною вже все гаразд.

Лікарка підійшла до стола.

– Синьйоро, лікар має рацію, вам буде краще залишитися тут.

Ми поквапливо оформили госпіталізацію, потім попрямували до відділення гінекології. На поверх піднялися ліфтом. У нічному коридорі стояла повна тиша й звичний запах медикаментів і супу. Мені, Анджело, подобається бути в нічній лікарні, я знаходжу в ній прихований смак жінки без макіяжу в темряві. На відміну від мене, вигляд в Італії був переляканий, вона йшла, майже хапаючись за стіни, обгорнувши таз рушником з морськими зірками, як щойно врятована після кораблетрощі людина. На декілька хвилин ми залишилися вдвох.

– Чому ти мені не сказала, що вагітна?

– Я цього не знала.

Вона підтримувала руками рушник, голос у неї тремтів.

– Я не хочу тут лишатися, я вся замастилась.

– Я попрошу медсестру, щоб вона тобі щось дала витертися.

Прийшла медсестра.

– Ходімо, я проведу вас до ліжка.

– Іди, – прошепотів я, – іди.

Я бачив, як вона йшла напівосвітленим коридором, не обертаючись.

Уже вдома я зняв туфлі, не розв’язуючи шнурки, і закинув їх далеко від себе, потім улігся на ліжку в одязі. Я одразу ж заснув, немов провалився в бочку зі смолою, і прокинувся на світанку розгублений і вже втомлений. Я став під душ. В Італії буде дитина, вода збігала по моєму тілу, по кожній зморшці, обмиваючи всю шкіру, в Італії буде дитина. Що нам тепер робити? Я стояв повністю голий у ванні квартири, яку я ділив зі своєю дружиною, намилював собі шкіру між ногами. Мені потрібно було все обміркувати, а я кудись біг, і мої думки все громадилися, неначе театральні декорації за лаштунками.

Я приїхав у лікарню дуже рано, бо хвилювався, у мене було передчуття, що я не знайду її там. Її й насправді не було, вона підписала все, що їй сказали, і пішла звідти.

– Коли? – запитав я в медсестри.

– Щойно.

Я кинувся в машину й поїхав вулицею вздовж корпусів лікарні. Я знайшов її на автобусній зупинці. Я ледве пізнав її в халаті санітарки. Вона стояла, спираючись на стіну, у її руці метлялася пластикова сумка, у якій виднівся мій рушник. Я зупинив машину неподалік, вона мене не побачила. Вулиці тільки починали оживати. Я згадав той день, коли чекав в машині, шпигуючи за нею. Тоді стояла спека, вона була в макіяжі, вигиналася дугою, мені подобалися її високі підбори, мені подобалася її вульгарність. Скільки ж часу минуло? На ній був цей надто великий халат, за це літо вона ще схудла. Тільки зараз я помітив, як вона змінилась. Якою ж вона стала знебарвленою, можливо, це через мене вона стала знебарвленою. Клоун, але тепер уже без гриму. І все ж таки для мене вона була ще кращою, бажанішою. І тепер для мене більше не було нічого, залишилася стояти лише вона перед тою стіною, неначе в прицілі. Раптом мене охопила жахлива думка. А як у неї хтось вцілить? А якщо куля пройде їй прямо крізь серце й вона сповзе на землю, залишивши після себе тільки кривавий слід на стіні, біля якої я її зараз бачу… Я хотів їй крикнути, щоб вона відійшла звідти негайно, бо зараз хтось уже тисне на курок, якийсь снайпер, що стоїть у мене за спиною, а можливо, десь на даху лікарні. У неї був вигляд людини, яку зараз застрілять, а в неї немає сил ухилитися. Але вона поворухнулася, відійшла від стіни, і нічого не сталося. Під’їхав автобус і затулив її від мене. Я вже не встиг зупинити її, і вона сіла. Я їду слідом за автобусом, за його чорною трубою, що викидає з себе важкий дим. Автобус знов зупиняється, я кидаю машину посеред дороги й теж сідаю в автобус. Я шукаю Італію, щоб забрати її з собою, але знаходжу надто пізно, коли двері вже зачинилися. Вона сидить біля вікна, притуливши голову до шибки. Мою машину хтось забере, та вже нічого не вдієш.

– Привіт, Суріпко.

Вона аж здригається, потім повертається до мене й важко зітхає.

– Привіт.

– Куди це ти зібралася?

– На вокзал.

– Їдеш?

– Ні, я просто хотіла подивитися розклад поїздів.

Ми їдемо мовчки, дивимося на вулиці, які починають заповнюватися першими автомобілями. Якась жінка переходить вулицю з двома дітьми, Італія дивиться на них. Я кладу їй руку на живіт. Свою велику важку руку. Щось гурчить у неї в животі.

– Як ти себе почуваєш?

– Добре, – відповідає вона, прибираючи від живота мою руку. Вона соромиться цих внутрішніх звуків.

– Який у тебе термін?

– Невеликий, місяців два, навіть менше.

– Коли це сталося?

– Не знаю.

Очі в неї величезні й спокійні.

– Тобі не треба турбуватися ні про що, тобі не треба нічого мені казати, я вже сама все вирішила.

Я тільки хитаю головою, нічого їй не кажучи. А можливо, вона чекає, що я їй щось скажу. Італія знову дивиться у вікно, на вулиці, що залишаються за нами.

– Я лише одне в тебе прошу, не говорімо про це більше. Це не дуже приємна річ.

Ми виходимо з автобуса й ідемо одне біля одного, але не торкаючись. Італія одягнута, як санітарка, і ми з нею такі слабкі. У вітрині одного магазину дівчина знімає написи про знижки, щоб виставити осінню колекцію, вона переставляє свої босі ноги по килиму з пластикового листя й каштанів. Італія зупиняється подивитися на цю дівчину, яка зараз уже вдягає костюм на непричесаний манекен.

– Цього року зелений колір у моді…

Ми підходимо до припаркованих таксі, три машини вже чекають на нас. Перебігаємо вулицю, бо зараз засвітиться червоний. Я відчиняю дверцята таксі й допомагаю Італії сісти. Потім нахиляюся до неї й тихенько вкладаю в руку гроші, щоб вона заплатила за проїзд.

– Дякую, – шепоче вона.

– Не переймайся, – кажу я дуже тихо, бо не хочу, щоб мене почув водій. – Я все беру на себе, не думай ні про що.

Вона розтягує губи, щоб усміхнутися, але виходить вимучена гримаса. У неї є бажання побути самою, а може, вона більше мені не довіряє. Я просовую руку у відчинене віконце, гладжу її по обличчю, хочу, щоб вона не була такою переляканою, напруженою. Потім зачиняю дверцята й таксі від’їжджає.

Я залишаюся сам, роблю ще кілька кроків: але куди? Зібрати думки до купи, повернутися по машину, яку кинув посеред дороги. Я вже спізнився на операції, але нічого. До самого кінця я сподівався, що зможу сказати їй щось інше. У її очах лишалася надія, немов той віник у куточку, а я прикинувся, що не помічаю його. У мене навіть не вистачило сміливості бути невблаганним, примусити її до цього рішення. Я дав їй можливість зробити власний вибір, щоб вона взяла провину на себе, а за це оплатив її проїзд у таксі.

Твоя мама повернулася в місто. Від мого парубоцького життя не залишилося й сліду, столик, на який я клав ноги, коли читав, уже знову стоїть далеко від мого крісла, на своєму місці в центрі килима, оточеного диванами. На цьому низенькому дерев’яному столику з інкрустацією виставлені келихи з рожевими ніжками, піала з сирими овочами й миска з фаршированою сливами шинкою. Ельза запросила на вечерю наших друзів. Я оперував до пізнього вечора, долаючи різні перешкоди, попри відсутність асистентів в операційній, тому що з вересня почалися страйки. Я кинув ключі в скриньку з чорного дерева, що висіла при вході, і почув голоси у вітальні. Я зайшов у ванну кімнату й умився, перш ніж виходити до них. Привіт, привіт, привіт. Поплескування по плечах, поцілунки. Аромат парфумів, пасма волосся, запахи вина й сигарет.

Я спираюсь на книжкову шафу, Манліо стоїть переді мною. Він говорить про все. Про човни, про Мартіну, яка знову потрапила до клініки для алкозалежних, про шов на животі, гладенький, немов сідниця, поки туди не потрапила інфекція і не утворився рубець. У його руці сигара, і ця рука перед моїм носом.

– Ну, а ти як?

– Манліо, прибери від мене сигару.

– А, так, вибач. – І він трохи відсовує руку.

– Я маю з тобою поговорити.

Він дивиться на мене, потім випускає з себе цей смердючий дим від сигари:

– У тебе вигляд зомбі, що з тобою?

– А ось і спагеті.

За столом я нікого не слухаю, їм, дивлюся собі в тарілку й тикаю туди виделкою, випиваю келих вина, потім тягнуся до супниці й накладаю собі ще. Я голодний, як вовк. А за столом гомін, чути різні голоси. На скатертину падає велика макаронина, я піднімаю її рукою. Твоя мама дивиться на мене. На ній зелена муарова блузка з прозорими вставками, у вухах смарагдові сережки. Волосся зібрано на потилиці, лише одне пасмо спадає на обличчя, вона дуже гарна. Я згадую про босу дівчину у вітрині магазина та про Італію, яка сказала: цього року зелений колір у моді.

– Ти не будеш їсти десерт?

Але я вже виходжу з-за столу:

– Вибачте, я маю зателефонувати.

Я йду в кімнату й набираю номер. Ніхто не відповідає.

Я лягаю на ліжко. Входить Ельза.

– Кому ти телефонуєш?

– Нікому, там зайнято.

Вона заходить у туалет зробити пі-пі, я бачу її в дзеркалі шафи, як вона підібрала спідницю над сідницями.

– Пацієнт?

– Так.

Вона тягне за ланцюжок, щоб змити воду, вимикає світло й виходить з туалету.

– Рак у якоїсь важливої людини? – посміхається вона.

Не просто жити з чоловіком, який виконує таку сумну роботу, нарешті вона засвоїла мій жаргон, щоб жартувати разом зі мною.

Я посміхаюся їй у відповідь.

– Ти би хоч туфлі скидав, коли лягаєш на ліжко, – зауважує вона й виходить з кімнати.

– Алло?

– Де ти була?

– Удома.

– Я тобі дзвонив стільки разів.

– Можливо, я не чула.

Вона важко дихає, і в неї якийсь шум, що заглушає слова.

– Що в тебе гуде?

– Це пилосос, зачекай, зараз вимкну.

Вона відходить його вимкнути й знову бере слухавку, коли вже ніщо її не заглушає.

– Ти прибираєш о такій годині?

– Це в мене розрядка.

– Я хотів тебе поцілувати.

Манліо вийшов зі мною на балкон, куди я його потягнув.

– У мене є одна пацієнтка, якій я робив операцію на груді два роки тому. Вона вагітна, але пологи для неї дуже ризиковані, треба перервати вагітність.

– А як у неї зі строками?

– Усе гаразд.

– Чому ж тоді вона не ляже в лікарню?

Унизу під’їхала машина забирати сміття, перекидає бак. Манліо підняв комір свого піджака, щоб не нюхати сморід, мабуть, він усе зрозумів, бо аж присвиснув.

Вечірка закінчується на диванах, потім дивани порожніють, залишаються лише вм’ятини від тіл, що там були цілий вечір, пожмакані подушки, келихи стоять по всій кімнаті, у попільничках гори недокурків.

Ельза вже ходить без капців:

– Добре посиділи.

– Так.

Я піднімаюся й забираю одну попільничку.

– Не чіпай нічого, завтра Джанна все прибере …

– Я тільки повикидаю недокурки, щоб не тхнуло.

Вона йде в кімнату, змиває макіяж і надягає нічну сорочку. А я залишаюся сидіти перед телевізором, посеред цього кладовища брудних келихів. Коли я лягаю до неї в ліжко, то вмощуюсь на своїй половині, намагаюся влягтися зручніше й нарешті завмираю на боці. Твоя мама кладе свою ногу на мене, а потім її гарячі вуста торкаються мого вуха. Я напружуюся, я цього не робитиму, цієї ночі я просто не зможу. Вона тягнеться до мого рота, торкається його, але я не розмикаю губ. Вона знову лягає на простирадло, глибоко зітхаючи.

– А, знаєш, – каже вона, – можливо, нам варто спробувати кохатися в інший спосіб.

Я повертаюся до неї, вона має якийсь дивний вигляд, коли так пильно вдивляється в стелю.

– Ми могли б спробувати при цьому дивитися одне одному у вічі.

Її голос сповнений злістю, яка обгортає кожне вимовлене слово.

– Ти п’яна?

– Трішки.

Мені здається, що очі в неї блищать, а підборіддя тремтить.

– Ми й так дивимося одне на одного, ти така гарна, чому б мені на тебе не дивитися?

Я повертаюся до неї, поправляю свою подушку, сну вже як не було. Зараз вона розпочне ніч нотацій, вальсуватиме із закидами! Та ні, раптом я дістаю удар у живіт, одразу ж ще один, а потім ще. Потім руки твоєї мами ляскають мене по обличчю. Я намагаюся закритися від неї, але я зовсім не готовий до такої атаки.

– Ти! Ти! Ти знаєш хто! Ти знаєш, хто ти є?!

Обличчя в неї перекривилося, голос хрипить, я ніколи її такою не бачив. Я дозволяю їй лупцювати мене, мені шкода себе, шкода її, що їй важко дібрати слова, щоб образити мене:

– Ти… ти… ти – лайно! Егоїстичне лайно!

Нарешті мені вдається схопити її за одну руку, потім за другу. Я обіймаю її. Вона плаче. Я гладжу її по голові, вона важко дихає, схлипуючи. Твоя правда, Ельзо, я справді егоїстичне лайно. Я знищую життя всіх, хто мене оточує, але, повір мені, я й сам не знаю, чого я хочу, я просто зволікаю. Я хочу одну жінку, але, мабуть, я її соромлюся, я соромлюся цього бажання. Я боюся втратити тебе, але, можливо, я роблю все, щоб ти мене покинула. Так, мені хотілося б побачити, як ти збереш валізу й зникнеш посеред ночі. А я б побіг до Італії і, можливо, знайшов би в ній те, чого мені бракує. Але ти залишаєшся тут, ти вчепилася в мене, у наше ліжко, ні, ти не підеш посеред ночі, ти цього не зробиш, не ризикнеш, бо в мене може не бути ностальгії за тобою, а ти – жінка обачлива.

Двірники вимкнуто. На вітровому склі шар бруду, така собі похмура завіса, що відокремлює нас від іншого світу. У машині пахне мастилом, килимками, шкірою сидінь, яка сьогодні більш натягнута й рипить від кожного руху, забутий запах вигорілого автомобільного ароматизатора-ялинки, що теліпається на дзеркалі, є трішки запаху від мене, від мого лосьйону після гоління, від мого плаща, що ціле літо провисів біля дверей, а зараз знову зі мною, він лежить скручений на задньому сидінні, немов старий кіт. І головне, у всьому цьому є запах Італії, її вух, волосся, одягу, що був на ній. Сьогодні на ній квітчаста спідниця, обгорнута на талії широким чорним поясом, і жакет з цупкої бавовняної тканини. На грудях на дуже тонкому ланцюжку срібний хрест. Вона тримає його в роті, дивлячись крізь вітрове скло на цей похмурий світ, який здається їй таким далеким. Я щойно запитав, чи їй не холодно без колготок, вона відповіла, що ні, що їй ніколи не холодно. Волосся в неї стягнуте незліченною кількістю емальованих шпильок, багато з яких потріскані. Вона, як селючка, що купляє собі одяг на відкритих лотках або в тих магазинах без дверей, із закляклими продавчинями, які весь час жують гумку. Це перша субота жовтня, я везу її на аборт.

Італія приїхала в центр автобусом, я чекав на неї біля зупинки, підійшовши до мене, вона всміхнулася. Я не знаю, як вона себе почуває, я не питав її про це. У неї спокійний вигляд, вона сіла поряд зі мною, але ми не поцілувалися. Ми не ризикуємо в центрі міста. Вона обачлива пасажирка, створіння, яке вивозять зі звичного їй місця. Цього ранку вона суворіша, така ж цупка, як і жакет на ній. Італія смокче свій срібний хрест, і я відчуваю, що їй чогось бракує, те, що вона забула у своїй маленькій норі. У ній відчувається стриманість, яка мене робить самотнім. Можливо, мені було б легше, якби вона була плаксивою й меланхолійною, якою я й розраховував її побачити, але вона, навпаки, цього ранку на вигляд сильна, а її погляд жвавий, войовничий. Можливо, вона не така делікатна, як я розраховував, а можливо, тільки намагається підбадьорити себе.

– Хочеш поснідати?

– Ні.

Приватна клініка, у якій працює Манліо, розташована у віллі початку двадцятого століття, оточеній парком з високими деревами. Ми їдемо вузенькою вуличкою серед темних дерев до паркінгу, де вже стоять інші машини. Італія дивиться на цю будівлю з червоним тиньком.

– Немов готель.

Вона знає, що їй треба робити, я їй усе пояснив. Вона піде в реєстратуру й назве своє ім’я. Там на неї вже чекають, для неї заброньована окрема палата. Я, безумовно, не можу залишатися, уже й так не дуже зручно, що я довіз її сюди. Я зателефоную їй після полудня. Коли ми їхали цією вуличкою, Італія не помітила, як я подивився на її живіт, на хвилинку мені здалося, що вже можна щось побачити, якесь здуття. Не знаю, що я розраховував знайти там у її животі, щось таке, чого я вже ніколи не побачу… Одне колесо машини опинилося в кюветі, я дав газу, відчув поштовх, за яким у мене завжди буде ностальгія. Якщо це правда, що час має свої закони, відмінні від тих, у які ми віримо, і якщо ціле життя може пролетіти в одній миті, то мені здається, що я побачив упродовж цієї секунди, коли я тиснув на кермо, щоб машина повністю не потрапила в кювет, ту муку, яка була в мене попереду. Я побачив тебе, Анджело, твою гематому на діафаноскопі. Це був стрибок у круглу кімнату часу з великою кількістю дверей, які йшли по колу, і було незрозуміло, у яку входити, коли можна побачити щось нереальне і воно стає можливим.

Я зупинив машину на майданчику, перед клінікою. Італія подивилася на розсувні двері з тонованим склом, я узяв її руку й поцілував.

– Ти тільки не хвилюйся, це все дрібниці.

Вона повернулася до мене, забрала свою сумку з клаптиків:

– Ну, я піду.

Вона вийшла з машини й попрямувала до входу. Я став маневрувати на майданчику, щоб виїхати звідти. У дзеркальце я побачив, як вона ступає, більш невпевнено, ніж завжди, можливо, це через той щебінь, по якому вона йшла. Але я знав, що вона не впаде, вона вже звикла до цих надто високих підборів, до цієї надто довгої сумки, що теліпається в неї між ногами. І все ж таки вона впала, їй лишалося ступити останній крок, а вона гепнулась. Вона підбирає сумку, але не встає, так і залишається сидіти на щебені. Італія не обертається, бо впевнена, що я вже поїхав. Не рухайся, кажу я їй, не розуміючи, що я кажу. А можливо, вона знає, що я тут. Не рухайся. Бо зараз мені здається, що та її частина, якої їй бракувало, тепер уже була з нею, немов та ряднина зі стрічок, що накриває їй спину.

Я відчиняю дверцята й біжу до неї по щебеню.

– Що з тобою?

– Може, я все ж поснідаю?

Я допомагаю їй підвестися і, обіймаючи її, зиркаю вгору, над її головою. На другому поверсі, за великим темним вікном стоїть чоловік у халаті й дивиться на нас.

Ну й нехай! Ну й нехай би воно закінчилося зараз, нехай би ми увійшли в темряву таким чином. Переді мною ці очі, ця замащена рука, що тримається за мене. Ніхто мене так ніколи не кохав, ніхто. Я не поведу тебе туди, і ніхто не робитиме тобі чистки. Я тебе кохаю, і я тепер сильний і вже ніколи більше не ображатиму тебе.

– Подумай про себе, правда, подумай про себе, – шепоче вона.

Я вже вирішив, я тебе кохаю. І, якщо ти хочеш мою голову, дай мені сокиру, і я тобі подарую голову чоловіка, який тебе кохає.

– Ходімо звідси.

Я казав це, Анджело, нашій дитині. Маленький червоний листочок безшумно впав на вітрове скло машини й так і залишився там, коло двірників. Червоний листочок з тоненькими прожилками, можливо, він перший у цьому сезоні, упав до нас.

Я знову сів за кермо й повів машину подалі від клініки. Ми зупинилися в одному з перших передмість у північному напрямку, там, де краєвид змінюється й стає більш лісистим. Це ще міська зона, але вже відчувається подих лісів, тих гір без верхівок, що видніються на обрії й схожі на сплячих бізонів.

Ми зайшли в кінотеатр, в один із тих провінційних кінотеатрів, що бувають відкриті лише в суботу та неділю. На перший сеанс майже ніхто не прийшов, ми сідаємо в центрі на дерев’яні сидіння. Навіть там, усередині, було холодно, Італія поклала голову мені на плече.

– Ти втомилася?

– Трішки.

– Відпочивай.

Вона так і задрімала, притулившись до мене в темряві, одну щоку ледь освітлювали відблиски екрана. Це була комедія, трохи тривіальна, все в ній було добре. Ми були немов подружжя, може, уперше. Подружжя у відпустці, що йде в кінотеатр, зупиняється, щоб з’їсти булочку й потім продовжує свою подорож. Так, мені б хотілося поїхати з Італією в подорож, спати в готелях, кохатися, їхати далі. І, можливо, уже більше не повернутися. Ми б могли поїхати за кордон, у мене були друзі в Могадішо, один із них був кардіологом, працював у психіатричній лікарні, у нього був будиночок на морі, вечорами він курив марихуану в товаристві жінки, у якої ноги були такими ж тоненькими, як руки. Так, нове життя. Бідна лікарня, темношкірі босоногі хлопці, і очі в них блищать, немов таргани. Поїхати туди, де я потрібен, оперувати в наметах, лікувати злиденних.

– Тобі б хотілося виїхати звідси?

– Так.

– А куди б тобі хотілося виїхати?

– Туди, куди хочеш ти.

Твоя мама їде у відрядження на пару днів, для мене це ковток свободи. Вона укладає останні речі у валізу з плямистої замші, у ту саму, що ми брали в шлюбну подорож. Ельза ледь торкається мене плечем, шукаючи свою хустку в шафі з кількома дверцятами, що витягнулася на всю стіну. Одягає брючний костюм з широким коміром з м’якої джерсі кольору мускатного горіха й дуже простеньке намисто, зроблене з великих шматочків бурштину на чорній атласній нитці. Я беру сорочку, у мене є тільки білі сорочки й костюми з краватками, які висять разом на вішаках, щоб я не переплутав. Кілька разів Ельза підбивала мене спробувати носити капелюх, щоб я купив собі хоча б один. У неї є один друг, берлінський письменник, який хизується беретами, тюбетейками, панамами, вони йому дуже пасують, він ексцентричний, бісексуальний і дуже розумний. Цей берлінський письменник, без сумніву, зробив би її щасливішою. Можливо, вони зустрінуться в якомусь літературному кафе, він покладе своє сомбреро або хутряну шапку на стілець, читатиме їй свої твори і пробудить у ній емоції. Так вона достатньо зріла й достатньо підготовлена для бісексуального коханця. Мене завжди переповнювала гордістю думка, що поруч зі мною така елегантна жінка. А от сьогодні, навпаки, від її елегантності мені стає сумно. Кільканадцяте переодягання. Цього ранку вона подорожній журналіст з жіночим шармом. Її жести мене теж дратують. Ельза сьогодні кваплива й трохи груба. Вона вже увійшла в роль, яку повинна грати там, серед отих каналій, її колег. Я надягаю штани, ті, що вже з ременем, аби я не гаяв часу. Зараз я їй скажу. Так, мабуть, зараз я їй скажу. І нехай вона піде й обміркує це сама, і повернеться, уже все обміркувавши. Зараз я їй скажу: «Я кохаю іншу жінку, і в цієї жінки від мене буде дитина. Отже, ми повинні розлучитися». Я не маю намірів морочити їй голову, говорячи, що хочу пожити сам чи якісь інші дурниці. Я не хочу жити сам, я хочу жити з Італією, і, якби я її не зустрів, можливо, я б і не знайшов жодної обґрунтованої причини, щоб розлучитися з Ельзою. Я нічого не можу їй закинути, а може, багато чого. Я більше її не кохаю, а можливо, ніколи й не кохав її по-справжньому, вона звабила мене. Я терпів її тиранію, іноді я був від неї в захваті, іноді я побоювався й нарешті втомився. Зараз я уважно на неї дивлюся, поки вона не помічає мене, переглядаючи свою косметику в несесері, зараз я на неї дивлюся, який у неї пильний і тупий погляд, рот відкритий, я зараз думаю: «Що тут робить ця жінка? Що в мене з нею спільного? Чому вона не в будинку навпроти з тим чоловіком, котрого я час від часу бачу в трусах, чоловіка з невеликим пузом, але зі спортивною фігурою? Чому вона не перейде на той бік вулиці, не увійде в інший під’їзд і не ляже в ліжко до того чоловіка, щоб там ритися у своєму несесері? Так, було б краще, якби вона зараз була там із цим тупим обличчям. А може, я візьму собі ту маленьку, ту руденьку, що живе з тим міцним пузанем, можливо, вона симпатична, можливо, ми побалакаємо з нею, можливо, їй цікаво послухати, що думає людина, яка цілий день розрізає людей. Я дивлюся на свою дружину й не знаходжу нічого, що б мені в ній подобалося, нічого, що б мене в ній цікавило. Волосся в неї дуже гарне, це так, але, як на мій смак, то його забагато, груди в неї досконалі, повні, але без зайвини, та все ж у мене немає жодного бажання доторкнутися до них. Вона надіває сережки й уже викликала таксі. Я залишу їй усе, не буду ні на що претендувати, навіть книги не буду з нею ділити, тільки кину щось своє у валізу й піду. Чао».

– Чао, я поїхала.

– Куди ти їдеш?

– У Ліон, я ж тобі казала.

– Надішли мені звідти листівку.

– Листівку?

– Так, мені буде приємно. Чао.

Ельза сміється, забирає свою валізу з плямистої замші й виходить з кімнати. Цікаво, а який у того берлінського письменника член, м’який, як ярмулка, або твердий, як кепі?

Я поцілував пупець Італії, він був у неї, як ямочка, і весь у зморшках. Цей маленький вузлик м’яса втягував мене в себе. До нього підходив її зв’язок з життям. Зараз мені здавалося, що я зможу туди проникнути, що зможу губами розв’язати цей м’який вузлик, щоб всунути туди голову, потім плечі, спочатку одне, а потім друге, і нарешті влізти туди повністю. Так, я хотів би бути в її череві, скручений і сірий, як кролик. Я заплющив очі у своїй слині. Я був дитиною в її навколоплідних водах. Дай мені народитися, дай мені відродитися, кохана. Я більше дбатиму про себе, я кохатиму тебе, ніколи вже не ображаючи.

Я розплющив очі й подивися на все те, що було навколо мене: полакована підставка для касет, знебарвлений килимчик біля ліжка, а за вікнами сіра опора шляхопроводу. А потім ще світлина того чоловіка, притулена до дзеркала.

– Хто це?

– Мій тато.

– Він ще живий?

– Я не бачила його вже чимало років.

– Як це?

– Він не був створений для сім’ї.

– А твоя мама?

– Вона померла.

– А братів, сестер у тебе немає?

– Вони всі старші від мене, усі поїхали до Австралії.

– Я б хотів побачити місце, де ти народилася…

– Там немає нічого. Була одна дуже гарна церква, та вона розвалилася від землетрусу.

– Це не має значення, я хочу побачити місце, де ти зростала, вулицю, на якій ти жила.

– Нащо це тобі?

– Щоб знати, де ти була до того, як я з тобою познайомився.

– Я була тут, усередині, – і вона доторкнулася до мого живота своєю гарячою рукою.

Того вечора я повіз її, Анджело, у те місце, де жив у дитинстві. У той шикарний квартал, де колись жили робітники та дрібні службовці. У часи мого дитинства це була периферія, а зараз, коли місто значно зросло, цей квартал став майже центральним, там є кінотеатри, ресторани, театр і безліч офісів. Ми пішли в той парк, що здавався мені велетенським у дитинстві, але насправді був скромних розмірів, у поганому стані й затиснутий між багатоповерхівками. Він був схожий на жмутик старої вовни, забутий серед нових мотків. Я шукав саме те місце, де під якимось деревом зупинялася моя мама, поки я грався. Вона виносила покривало, розкладала його на траві й сідала. Мені здалося, що я знайшов те дерево, і ми сіли під ним. Італія дивилася перед собою, якраз проходив якийсь чоловік з собакою.

– Яким ти був у дитинстві?

– Таким, весь час трішки скиглив.

– Чому?

– Я був товстим і боязким, і пітнів… Можливо, я скиглив, тому що пітнів, а пітнів, тому що боявся поранитися.

– А потім?

– Потім я виріс і став худим, і вже більше не пітнів. Але я так і залишився скиглієм, такий у мене характер.

– Ти мені таким не здаєшся.

– Ні, я такий. Я дуже добре це приховую.

А ось і сходи до моєї школи. Уже минуло тридцять років, але вона ще там, така ж, як і була. Залишився і двір, оточений чорним металевим парканом, і навіть колір тиньку такий же, жовтавий. День добігає кінця, світла стає все менше, але нам його ще вистачає. Ми й так довго сидимо на вулиці та ще бачимо одне одного, одяг і руки, яких ми не рознімаємо, темнішають. Я хотів поговорити, але мовчу, занурився в спогади. Ми сидимо на верхній мармуровій сходинці, притулившись до металевого паркана. На цьому місці разом із друзями я сидів стільки разів уранці, але жодного разу при заході сонця. І хоча все стирається з пам’яті, я відчуваю, що життя чудове, попри те що минає. Головне, щоб залишалася школа, паркан, до якого можна притулити спину. Місце, що бачило нас дітлахами, а тепер знову прийняло нас дорослими у звичайний день, коли ми тут опинилися. Тепер я знав, що я не змінився, що я завжди був таким і що, можливо, люди не змінюються, Анджело, а просто пристосовуються.

– Ти добре вчився в школі?

– Так, на жаль.

– Чому на жаль?

На жаль, тому що потім я зґвалтував тебе, на жаль, тому що не плакав, коли помер мій тато, на жаль, тому що не любив нікого, на жаль, Італіє, Тімотео боявся життя.

Ми йдемо, а моя голова в якомусь дивному ореолі, де розмиті спогади перемішалися з теперішніми подіями. Я притискаю Італію до себе, і ми йдемо, трохи накульгуючи, немов закохані в незнайомому місті, тому що цієї ночі ця частина міста, яка бачила мене ще дитиною, стала незнайомою для мене.

Люди на вулиці проходять, торкаючись нас. Вони не знають, які ми закохані. Вони не знають, що вона вагітна. Випадково ми опинилися перед тим будинком, у якому я мешкав. Ми вийшли з якоїсь вулички, що веде вниз, там на розі від печі розходиться приємний запах піци. Я подумав, що ми з’їмо по шматочку, і ось ми вже перед моїм будинком.

– Я тут жив до шістнадцяти років, на третьому поверсі, моїх вікон ти не побачиш, вони виходять у двір, хоча, чекай…

Ми переступили через низенький цегляний парканчик і опинилися у внутрішньому дворику.

– Ось воно, ось моє вікно.

– Зайдімо, – запропонувала Італія.

– Ні…

– Там є консьєрж у службовій кімнаті при вході, запитаймо в нього. Тобі відчинять, не може бути, щоб тобі не відчинили.

Саме вона й потягнула мене до дверей під’їзду. Нам відчинила дівчина, але я не дивлюся на неї, дивлюся їй за спину. Вона дозволяє нам зайти. Там навіть уже стін немає, є велика кімната з темним паркетом, у кінці стоїть металева книжкова шафа, є білий диван і телевізор на підлозі. Дівчина гарна, така ж сучасна, як і її квартира. Вона та Італія немов собаки різних порід. Я нічого не впізнаю й усміхаюся.

– Може, ви щось вип’єте, будете чай?

Я похитав головою, Італія теж похитала, але менш упевнено. Вона б, можливо, і залишилася, щоб подивитися на цю молоду жінку, таку вишукану, з чорним, як нафта, волоссям. Ручки на вікнах залишилися ті самі…

– Так, рами ми залишили.

Дівчина мешкає тут менше року.

– Раніше тут жило якесь подружжя, але потім вони роз’їхалися. Я купила квартиру за непогану ціну.

Я підходжу до віконної ручки й торкаюся її. У мене за спиною немає нічого, що я пам’ятаю, нічого. Отже, тепер я знаю, що мої спогади – в місці, якого вже не існує, його стерли з земної поверхні, і оці чотири кімнати, ця ванна, ця кухня житимуть лише в мені. Усього того, що здавалося незмінним, тепер немає. На попіл перетворився унітаз, тарілки, ліжка. Від нашого перебування не залишилося й сліду, запах від нашої родини зник назавжди. «Для чого я сюди прийшов?» – думаю я. Я берусь за віконну ручку, єдине, що залишилося, ця маленька латунна штучка… раніше я брав стільця, щоб дотягнутися до неї. Я виглядаю у вікно, і навіть краєвид інший. Нові будівлі затуляють обрій, дворик той самий, але в ньому повно припаркованих автомобілів.

– Дякую.

– Немає за що.

І знову ми на вулиці, ще чути запах від печі.

– Ну, які в тебе враження? – запитує Італія.

– Ти піцу будеш? – відповідаю я.

Ми їмо, уже повертаючись звідти, я відкушую великі шматки й при цьому ще веду машину. Італія погладжує мене рукою по вуху, по обличчю і по голові. Вона знає, як мені важко, їй дуже шкода мене. Вона не відсторонюється від болю, навпаки, іде йому назустріч. Мені стає легше завдяки її пестощам.

Пізніше, уже в ліжку, коли я знову цілую її живіт, вона мені каже:

– Я відмовлюся від цього, якщо ти хочеш, я від цього відмовлюся, але скажи мені це зараз, скажи мені, поки ми кохаємося.

Мені було непросто кохати, повір мені, Анджело, непросто, я мусив цього навчитися. Я мусив навчитися пестити жінку, правильно тримати при цьому руку. А в мене руки ставали клешнями під час кохання, власне клешні.

Коли машини їдуть шляхопроводом, аж стіни трясуться в її будиночку. Гомін вривається всередину крізь вікно. Дрижать шибки, їх трохи підтримують наклеєні липкі стрічки, але вони вже майже повністю поскручувалися від сонця.

– Коли я була в п’ятому класі, якось на одній із яток на базарі я побачила сукню з ажурної тканини з червоними квітками. Була субота, я кружляла по базару, але все одно поверталася до тієї ятки, щоб ще раз подивитися на цю сукню. Був час обіду, на базарі майже нікого не було, а продавці складали вже свої речі. Там був чоловік, який збирав майки з ятки.

«Хочеш приміряти? – запитав він. Я відповіла йому, що в мене немає грошей. – За примірку грошей не беруть». Я залізла в його фургончик, він подав мені руку, і стала приміряти сукню за занавіскою. Чоловік теж зайшов туди й почав мене мацати: «Тобі подобається сукня…» Я не могла поворухнутися, так і стояла, як стовп, поки він мене мацав. Потім він, повністю спітнівши, сказав мені: «Нічого нікому не кажи». І подарував мені сукню. Коли я верталася додому, ноги в мене були ватяними. Я йшла в цій квітчастій сукні, а свій одяг тримала в руках. Удома я скинула її з себе й засунула під ліжко. Уночі я прокинулася, зробила на неї пі-пі, бо подумала, що ця сукня накличе на мене лише біду, а наступного дня спалила. Цього ніхто не знає, але мені здається, що про це знають усі й що всі можуть затягнути мене у фургон і робити там зі мною таке хамство.

Вона вперше тоді розповіла мені про себе.

Ельза повернулася з відрядження. На столику при вході лежить її сумка поряд з окулярами від сонця. Пахне карі, і лунає незнайома мені музика, що нагадує звуки від крапель дощу, який б’є в шибки, та вітру, що віє між деревами. Твоя мама, напевно, купила якийсь новий диск. У вітальні стіл уже накрито. Цього вечора на стільниці вишневого дерева не знайти стоси книжок і газет, які там зазвичай накидані, на ньому стоїть пляшка французького вина, блакитна свічка й келихи на високих ніжках.

Твоя мама зупинилася перед кухонними дверима:

– Привіт, любий.

– Привіт.

Вона всміхається мені, зробила макіяж, гарну зачіску, на ній пуловер із короткими рукавами кольору слонової кістки й чорні штани, а на талії зав’язаний фартух.

Я наливаю вино в келихи й заходжу до неї на кухню; вона не відходить від конфорок і помішує ополоником у каструлі.

– Ну, як відрядження?

– А, нудота.

Дзинь-дзинь. Келихи дзенькають.

– Чого так?

– Вони вже видихнулися.

Ельза вигинає брови, випиває, залишає ополоник і підходить до мене:

– А поцілувати?

Я згорбився, щоб дотягнутися до її губ, вона тулиться до мене. Її фігура немов шукає нове місце в моїх обіймах. А можливо, це якраз не те, про що я думаю, а навпаки, вона розчарована своїм відрядженням.

– Тебе звільнили з роботи?

– Ні, це тому, що в мене такий безтурботний вигляд?

Я беру хліб і починаю його різати, вона стоїть у мене за спиною, як завжди має чудовий вигляд, і здається, що все навкруги заповнене нею. Але в мене враження, що вона якась відсторонена, у неї певна стриманість, якої раніше не було, стоїть, схилившись над каструлею з тушкованим ягням, якого вона сьогодні готує особливо ретельно. Я мушу поговорити з нею, мушу сказати, що піду від неї. Я більше не буду господарем у цьому домі.

Ми сідаємо за стіл. Їжа сьогодні теж більш вишукана, ніж завжди.

– Надто гостре, правда ж?

– Ні, для мене все гаразд.

Мій рот палає, заливаю в себе трохи вина. Я хочу скоріше доїсти, сісти з нею на диван і розповісти про все, але не уявляв собі, що вона буде такою обеззброєною. Вона поклала надто багато спецій у цей клятий екзотичний гуляш і здається ледь живою. Зараз Ельза відкриває ту частину себе, яку добре приховувала, можливо, вона зрозуміла, що втратила мене. Шкода, вона могла подумати про це раніше. А тепер уже пізно, ці неочікувані турботи дратують мене, вони неприємні. Замало французького вина та свічки, щоб повернути все назад. Або, може, під цим кашеміровим пуловером вона приховує якусь несподіванку для мене? Може, це вона хоче мене кинути? Ельза притулила келих до щоки, вино ледь-ледь хитається за прозорим склом, роблячи її ніс і частину ока червоним.

Я піднімаю серветку, під нею лежить листівка. На ній один із видів старого Ліона з чоловіком та жінкою, одягненими в народні костюми цієї місцевості, вони сидять перед блакитними воротами.

– Ти не надіслала її мені?

– Не встигла.

Читаю те, що написано на звороті. Там лише два слова, нічого більше, лише два слова, написані ручкою.

– Що це? – ледве вимовляю я.

Очі в Ельзи такого ж кольору, як і вино, а вино хитається з червоними відблисками над її усмішкою.

– Те, що написано.

Я нічого не кажу, тільки дихаю, перш за все треба дихати… я сиджу на місці, бо впаду, якщо піднімуся, за щось зашпортаюсь і впаду на спину, як мене штовхає її усмішка.

– Ти радий?

– Авжеж.

Але я не знаю, де я й про що думаю. Її очі нагадують мені нічну дорогу, яка зникає на обрії серед дерев і гілля.

– Я піду по десерт, у нас сьогодні крем-карамель.

«Я вагітна», ці два слова написані ручкою на звороті блакитної листівки. Зараз вона риється в холодильнику, а я сиджу тут, перед свічкою, що горить на вітру. Вітер піднявся несподівано, він несе пил, від якого я сліпну. Я заплющую очі й віддаюся його тортурам. Я не можу ні про що думати, ще надто рано. Я миттєво ковтаю крем-карамель, потім лізу пальцем у коричневий цукор на тарілці й несу собі до рота.

– Коли ти дізналася?

– Виліт трішки затримувався, тож я купила собі беруші, бо свої забула вдома, а також тест на вагітність. Потім я забула його в сумці, я зробила тест лише цього ранку в готелі перед від’їздом… Коли ця кулька висковзнула, то не знаю, як довго я на неї дивилася, таксі вже чекало на мене внизу, а я все сиділа в номері. Я хотіла тобі одразу це сказати, спробувала додзвонитися до тебе в лікарню, але ти вже був в операційній. Потім, коли йшла, то тримала руку на животі, бо боялася, що хтось мене зачепить.

Її очі сяяли, сльоза збігала по щоці поряд із келихом, відблиски свічі були такими ж яскравими, як і Ельзині почуття. Перші слова, які мені прошепотіли про тебе, Анджело, я вислухав без радості, зі спаленілою глоткою.

– Обійми мене.

Я обійняв її, шукаючи спокій, прихований у її волоссі.

Що мені з нею робити? Вітер несе геть усе те, чого я начебто хотів. Я бідолаха, яким грається життя.

Я випиваю віскі, вітер стихає і дає мені можливість дійти до дивана й сісти. Ельза скидає туфлі й примощується на іншому краю дивана, підкладаючи собі під спину подушку. Диск дограв до кінця, але вона поставила його ще раз, і тепер музика дощу, яку вона вибрала, тому що вагітна, грає знову. Руками поправляє волосся, час від часу щось каже, але я вслуховуюсь передусім у довгі паузи між її фразами. Ельза не відриває від мене погляду; я брудний, навіть голову не помив, але вона дивиться на мене, немов на якесь диво. Я її запліднив, виявився здібним змінити її плани, і це повинно здаватися їй дивом. Вона розмірковує над нашим майбутнім, якими ми будемо мамою і татом. Своїми мрійливими очима вона повертає мене з небес до земного життя, яке вона мені приготувала. І ти, Анджело, уже тут, між нами. Чи ти б вибрала мене своїм татом, якби знала, з якими почуттями я тебе сприймав? Не думаю. Я не думаю, що заслуговував на тебе. Ти була вже тут, комашка, що залізла в черево твоєї мами, а я не вшанував тебе доброю думкою, не думай, що я про це забув. Ти з’явилася в цьому домі в той самий вечір, коли я вирішив покинути його, і докорінно змінила мою долю. Про тебе, моя безвинна комахо, я не думав зовсім. Про тебе, яка загубилася в колотнечі цих дорослих сердець, що ані в чому не були впевнені й не знали, хто вони, чого хочуть і куди йтимуть.

Ада вийшла з операційної, дві санітарки вибігли за нею. Вони відчинили шафу з інструментами, я почув, як у ній завібрувала шибка у дверцятах. Я піднімаюсь, немов робот.

– Ну, що там із нею?

Ада, біла немов молоко, підходить до мене.

– Потрібно ввести їй адреналін, проблема з вентиляцією легенів, падає кров’яний тиск.

– Скільки?

– Сорок.

– Кровотеча не припинилася.

У неї не обличчі лише благання.

Я підходжу до оглядового віконця. Я добре знаю ці екстремальні моменти. Коли панує тиша, коли люди стають тінями, що, як хвилі, рухаються разом. Вони намагаються щось зробити, а потім відходять від операційного стола… Вдивляються в монітор, очікуючи сигналу, рисочки, яка знову з’явиться. Вони відходять, неначе леденіють від того, що відбувається, стають нерухомими на цій землі, що не належить нікому, де життя зупиняється, а смерть ще не прийшла. Коли безсилими стають руки й погляди, коли ти відчуваєш, що нічого зробити не можеш, і цей катафалк із зеленим лахміттям демонструє своє жорстоке обличчя: під саваном з операційних полотнищ лежить людина, яка відходить. Я чую сигнал монітора. Тиск падає.

Альфредо репетує:

– Бігом! Зупинка серця! – Маска зісковзує у нього з рота.

Я підбігаю до тебе, до твого серця. Мої батьківські долоні вже в тебе на грудях, сильно штовхаю раз, другий. Ти відчуваєш жах моїх долонь, Анджело, скажи мені, що вони ще чогось варті. Допоможи мені, моя смілива донечко, і пробач, якщо я залишу на тобі пару синців. Навкруги повна тиша. Ми, німі, метушимося, немов риби без зябер в акваріумі. Чути лише, як я руками намагаюся запустити тобі серце, як у мене всередині стогне надія. Де ти? Ширяєш наді мною, дивишся на мене зверху, над цією купкою тіней в халатах, і, можливо, тобі мене шкода. Але ні. Я тебе не відпущу. Навіть не сподівайся. З кожним поштовхом я повертаю тебе до життя, по дрібці. Твої ноги, що звісилися з ліжка, твою спину, що згорбилася над зошитом, тебе, що їси хлібець, тебе, що співаєш, твою чайну чашку, твою долоню на дверній ручці. Я не відпущу тебе. Я пообіцяв це твоїй мамі. Вона вже вилетіла з Гітроу. Перед тим, як заходити в літак, вона знову зателефонувала мені:

– Прошу тебе, Тімо, урятуй її… – голосила вона в слухавку.

Вона не знає, що для хірурга любов протипоказана. Вона нічого не знає про моє ремесло. Її жахає думка, що я пещу вас тими ж самими руками, якими ріжу пацієнтів. І все ж я бачив дивні речі під своїми руками, руками кривавого годинникаря, відчуваючи подих, що йшов не від плоті, і як життя боролося з несподіваною стійкістю, неначе отримувало від когось допомогу, не від мене чи інструментів, це життя просило продовження, і на моїх недовірливих очах воно його отримувало. Зараз, Анджело, перед тобою така ж таємниця, яку люди називають світлом. Благаю тебе, попроси Господа, щоб він залишив тебе в цих жалюгідних земних сутінках, у яких живу я з твоєю мамою.

– Пульс повертається… є сигнал, – чути голос Ади.

Знову можна побачити сигнал биття твого серця в цьому бісовому моніторі.

Зараз тобі роблять внутрішньосерцеву ін’єкцію, Ада тисне на поршень. Руки в мене тремтять, я не в змозі зупинити їхнє тремтіння. Я весь мокрий, пробую дихати, хапаю ротом повітря, а тим часом усі навколо мене теж починають дихати.

– Дофамін у вену!

– Усе, повертається до норми.

З поверненням тебе, янголе, ти знову з нами в цьому світі.

Альфредо дивиться на мене, намагається всміхнутися, але може сказати лише:

– Вона пожартувала… це вона з нами пожартувала.

– Це селезінка, це вона кровоточила…

Я не став дивитися на діру у твоїй голові, я побачив лише світлу смугу твоєї поголеної шкіри, але не став заглядати всередину. Альфредо продовжує оперувати, я виходжу. Я спітнів, у мене все дрижить, стою немов у темряві, зараз знепритомнію.

Я дивився на хворих під час обходу, шукаючи в палатах вільне ліжко. Так, мені б дуже хотілося забратися в один з таких білих прорізів і чекати там, щоб хтось підійшов і почав турбуватися про мене. Термометр під пахву, запечене яблучко та піжама, у якій я сховаюся від усього світу.

Я хотів сказати Італії правду, а замість того лише притиснув її до себе й заплющив очі. Обличчя в неї було, як у вагітної кішки, на якому можна було побачити, як її нудить, я не міг її лякати. Ми почали кохатися, і вже після цього я помітив, що кохав її, немов уже втратив назавжди. Я не хотів відсуватися від неї й залишався крихіткою в ній, так і залишався, поки нам не стало холодно. У будинку вже стало зимно, а старий плед, що лежав на синельному покривалі, не міг нас зігріти. Собака, згорнувшись калачиком, лежав на краю ліжка, коло наших ніг. Стиснута вагою мого тіла, Італія запитала:

– За що ти мене кохаєш?

– За те, що ти – це ти.

Вона взяла мою руку й поклала собі на живіт. Мені стало важко, я немов занурився у свої сумні думки. Італія надто добре мене знала, щоб нічого не помітити.

– Що з тобою?

– Трохи морозить.

Вона принесла мені склянку з водою, у якій розчинявся аспірин.

У неї неначе з’явилося передчуття, але вона його квапливо прогнала. Вагітність подарувала їй несміливу віру в прийдешнє. Уперше її погляд відірвався від теперішнього й насмілився зазирнути в майбутнє. Це я примусив їй підняти голову, щоб побачити той радісний обрій, на який вона навіть соромилася й розраховувати.

Твоя мама була зараз у лікарні, вона приїхала до мене об одинадцятій, ми зайшли з нею щось випити в барі. Манліо та інші колеги-лікарі стоять навколо неї, вони знають про її вагітність і засипають її компліментами, які вона приймає з усмішкою й від яких на її щоках з’являються ямочки, вона вся сяє. Вона приїхала на ехографію, це її перше таке обстеження з початку вагітності. Вона, моя дружина, іде сходами поряд зі мною, на ній вишуканий темно-сірий костюм. Манліо йде за нами, жартує, він мені заздрить. Ельза така гарна в цьому смутному сизуватому коридорі серед хворих, що прогулюються в піжамах, вона нагадує відому акторку під час доброчинного візиту. А я, блідий, пригнічений, такий схожий на це місце, де тягнеться моє існування, ховаюся за нею, немов дитина за матір’ю.

Вона піднімає блузку, спускає спідницю. Тепер на її голий животик Манліо вичавив трохи гелю.

– Відчуваєш холод?

– Трішки.

Вона сміється. Можливо, Ельза зараз дуже нервує й не хоче, щоб хтось побачив, як він зондом водить по її шкірі. Я стою поряд і чекаю. Манліо проводить зондом під її пупком, щоб знайти в матці місце, до якого приліпився ембріон. Я вже не знаю, Анджело, про що й думав, я цього не пам’ятаю, але, можливо, сподівався, що там немає нічого. Обличчя у твоєї мами було суворим, вона уважно стежить за зображенням у моніторі, напруживши шию, боїться не побачити те, про що мріяла. І тут з’являєшся ти, Анджело, такий собі морський коник із білою крапочкою, що то наближалася, то віддалялася. Це – твоє серце.

Так я вперше побачив тебе. Коли монітор вимкнули, я помітив, що у твоєї мами на очах були сльози, вона опустила голову на подушку й стала важко дихати. Я не відводив очей від цього чорного екрана, але тебе там уже не було. Я подумав про Італію. У неї теж у череві був такий морський коник. Але для нього не було місця в моніторі, його доля була залишатися в чорноті.

Увечері я дійшов пішки до того гастроному, де зазвичай їв рисові зрази. Я вечеряв, дивлячись телевізор, що висів там на стіні, але нічого не чув через гомін відвідувачів. Це були звичайні люди, які стояли на килимі з тирси й на засмальцьованих паперових серветках. Поївши, я вийшов на вулицю, безсилий, занурений у свої думки, продираючись крізь темряву. Магазини позачинялися, і місто вже збиралося відпочивати. Я зайшов у телефонну кабінку, слухавка висіла відірвана від дроту, що теліпався, мов хвіст. Я сказав собі, що зателефоную з наступної кабінки, але вже більше не зупинявся й попрямував додому.

Удома Ельза балакала з Рафаеллою, сидячи на дивані, я почув їхні голоси, ставлячи сумку на місце. Рафаелла піднялася й міцно притиснула мене до свого м’ясистого тіла, я теж обіймаю її, але більш стримано. Вона боса, краєм ока я бачу її туфлі на килимі.

– Я така рада, така рада, тепер я нарешті стану тіткою!

Вона аж тремтить, сповнена емоціями, обіймаючи мене, а я лише дивлюся на її розтоптані туфлі.

– Добраніч.

– Ти вже йдеш спати?

– Завтра мені потрібно дуже рано встати.

Ельза підставляє мені для поцілунку свою теплу щічку над спинкою дивана, я ледве торкаюся її. Рафаелла дивиться на мене своїми круглими дитячими очима:

– Ти не заперечуєш, якщо ми ще побалакаємо?

Та балакай, скільки тобі завгодно, Рафаелло, дай своєму серцю надихатися, поки воно ще живе. Ми всі подорожуємо на возі без коліс.

Наступного дня я був уже в літаку, вирушав на конгрес, подорож на одну добу туди й назад. Манліо сидить поряд зі мною, своєю рукою він займає мій простір на підлокітнику. Чути запах його лосьйону після гоління. Моє місце поряд з ілюмінатором, я дивлюся на біле крило літака на тлі сірої злітної смуги. Літак ще стоїть. Тут, на землі, немає нічого особливого, повітря забруднене й важке, але над хмарами, напевно, буде сонце. Повз нас проходить стюардеса з газетами для пасажирів. Манліо розглядає її сідниці. Після зльоту я вип’ю каву, філіжаночку «бочкової кави», як її називає Манліо. Я мушу вийти звідси. Цей літак впаде. Я мушу вийти з нього, я не хочу розлетітися на шматки поряд із Манліо з філіжанкою «бочкової кави» в руці. Мені зле, я пітнію, серце ось-ось вирветься з грудей, рука заніміла. Ні, я помру від інфаркту, стоячи в цьому крихітному туалеті, де дрижить металевий унітаз, а над мийницею теліпаються гігієнічні серветки. Я піднімаюсь.

– Ти куди зібрався?

– Я вийду.

– Що ти мелеш?

Двері літака вже зачинені, почалося вирулювання до злітної смуги. Мене зупиняє стюардеса:

– Вибачте, синьйоре, ви куди?

– Я мушу вийти, мені зле.

– Я зараз покличу до вас лікаря.

– Я сам лікар. Мені зле, дайте мені вийти.

Напевно, у мене ще той вигляд, і дівчина в уніформі з зачесаним назад світлим волоссям та з маленьким наївним носиком починає задкувати, вона заходить у кабіну пілотів. Я поперся за нею. Двоє чоловіків у білих сорочках з короткими рукавами обертаються й дивляться на мене.

– Я – лікар. У мене передінфарктний стан. Відчиніть двері.

Трап знову під’їжджає до літака, двері відчиняються. Повітря, нарешті свіже повітря, я збігаю по трапу. Манліо біжить за мною.

Стюардеса йому кричить:

– А ви що, теж сходите?

Манліо підносить руки, вітер надуває його піджак, немов бульку.

– Я – його колега.

Тепер ми знову стоїмо на асфальті. Представник пасажирської служби летовища забирає нас на маленькому автомобілі й везе до залу відльотів. Я не кажу ані слова, схрестив руки на грудях і сиджу, зціпивши зуби. Моє серце вже повернулося на своє місце. Манліо надіває сонячні окуляри, хоча сонця й немає. Ми виходимо з машини.

– Можна тебе запитати, що сталося?

Я примушую себе всміхнутися:

– Я врятував тобі життя.

– Ти хочеш сказати, що він впаде.

– Ні, тепер він уже не впаде. З літака, який має впасти, вийти не можна.

– Обісрався?

– Авжеж.

– Я теж.

Сміємося й ідемо в бар випити справжньої кави, а конгрес пройде без нас.

– Та, хрін із ними, – каже Манліо.

Він любить те, що не передбачено програмою. Він стоїть тут, і я йому кажу. Розповідаю йому все. Щоки в мене відвислі, я стою, похнюпивши носа, над порожньою філіжанкою й колупаюся в ній ложечкою. У барі на летовищі серед людей, які жують тартинки, пильнуючи за своїми речами, я виливаю на нього море емоцій, забаганок, як колишній юнак, що втюрився по самі вуха. І мені неважливо, що Манліо не дуже підходить на роль слухача, у мене є потреба розповісти про це кому завгодно, а він тут, стоїть поруч і дивиться своїми кабанячими оченятами. Ми друзі, друзі через якесь непорозуміння, і ми обидва це знаємо, проте тут, перед металевою стійкою з порожніми філіжанками, настав момент, що нас зближує.

– Але хто вона?

– Ти її бачив.

– Я її бачив?

– Одного вечора під час конгресу онкологів, вона сиділа за столиком неподалік від нашого…

Він хитає головою:

– Щось я її не пам’ятаю.

Люди проходять повз нас, Манліо закурив сигарету, хоча тут курити заборонено. Я дивлюся перед собою й розповідаю це йому, самому собі, цьому незнайомому людському потоку, що тече переді мною. Я кажу це, бо в мене є потреба це сказати:

– Я закохався.

Манліо гасить недокурок об свій черевик:

– Полетимо наступним літаком?

Я припаркував автомобіль, забрав сумку з сидіння й попрямував до лікарні. Раптом з’являється Італія, вона стоїть просто переді мною. Кладе мені на руку свою долоню, намагаючись намацати моє тіло під тканиною піджака. Вона не так мене здивувала, як налякала. Вона дуже схудла, обличчя без макіяжу. Навіть не прикрила своє чоло чубчиком, тож її велике й важке чоло так і тисне на очі. Я озираюсь і, роблячи це, розумію, що захищаюся від неї, від того тягаря, що вона тепер носить.

– Ходімо.

Я переходжу через дорогу, не торкаючись до неї. Вона йде слідом за мною, понуривши голову, тримаючи руки в кишенях свого поношеного жакета. Поряд із нею гальмує якась машина, проте вона навіть не звертає на це уваги, дивлячись лише, як я квапливо йду. Я віддаляюся від лікарні, немов злодій зі своєю здобиччю. Завертаю у провулок, до знайомої кав’ярні.

Вона й далі йде за мною гвинтовими сходами, що ведуть на другий поверх. У залі немає відвідувачів, але залишився запах сигарет. Вона сідає поряд зі мною. Дивиться на мене, потім відвертається, потім дивиться знову.

– Я чекала на тебе.

– Вибач мені.

– Я так на тебе чекала. Чому ти мені не подзвонив?

Я не відповідаю, я не знаю, що їй відповісти. Вона піднесла собі до обличчя долоню, лице в неї червоне, очі посіріли від сліз. У кінці зали стоїть акваріум. Здалека рибки виглядають мов конфеті.

– Ти передумав, правда?

У мене немає бажання розмовляти, не сьогодні, не зараз.

– Усе не так, як ти думаєш…

– А як? Скажи мені, як воно є?

У її погляді виклик, як і в цьому плачу, якому вона не дає виходу. Вона стиснула губи й весь час смикає свої манжети. Мене дратують її неспокійні руки й це обличчя, що весь час дивиться на мене. Мені треба було б розповісти їй про Ельзу, але сьогодні я не хочу цих емоційних зворушень. Мені не хочеться бути з нею, затиснутим цим столиком, тут мало світла, смердить тютюновим димом, а ще ці забуті світом рибки, немов конфеті, що залишилися після карнавалу. Раптом вона розплакалася, кинулася мені на шию з мокрими губами й носом.

– Не кидай мене…

Я гладжу її по щоці, але руки в мене тверді, мов клешні. Вона дихає мені в обличчя, цілує мене. Від неї йде якийсь дивний запах, пахне тирсою, блювотою. Я стримую її, стримую подалі від себе цей запах, від якого мене вже нудить.

– Скажи мені, що ти мене кохаєш.

– Ну, годі вже.

Але вона не контролює себе.

– Ні, не годі.

Вона совається по стільцю, рюмсає. Чути чиїсь кроки, хтось піднімається по сходах. Якийсь юнак підходить до дверей туалету, він, напевно, ішов у школу, за плечима в нього ранець. Італія повертається в його бік, дивиться на нього, вона трохи заспокоюється.

Я беру її за руку.

– Я маю тобі дещо сказати.

Вона вп’ялася в мене очима, її чоло стало білим мов крейда.

– Моя дружина, вона… зле себе почуває.

– А що з нею?

Скажи їй, Тімотео, скажи їй про це зараз, у її смердючий рот, у якому зібралася її злиденність. Скажи їй, що в тебе буде законнонароджена дитина, нащадок твого стерильного й монотонного життя. Скажи їй, що вона мусить зробити аборт, бо зараз підходящий момент, зараз, коли вона тебе жахає, коли ти думаєш: ну що за мати може вийти з жінки, що перебуває в такому відчаї?

– Я не знаю… – кажу їй і відхиляю своє тіло, разом зі своєю підлотою.

– Ти, лікар, і не знаєш, що з твоєю дружиною?

Юнак вийшов із туалету, ми дивимося, як він виходить звідти, він теж дивиться на нас. У нього чорні очі й ледь помітна борідка. Він проходить повз акваріум і спускається гвинтовими сходами.

– Я піду в туалет.

Вона цокотить по кахляній підлозі, але зненацька розбігається й кидається головою об стіну, та з такою силою, що аж загуло. Я підхопився та підбіг до неї:

– Ну, що ти робиш?

Вона сміється й відсторонюється від мене, такий сміх лякає мене більше, ніж будь-який плач.

– Час від часу мені потрібно так стукатися.

Ми виходимо на вулицю, не поспішаємо.

– Голова болить?

Вона десь у своїх думках, дивиться на людей, які йдуть їй назустріч.

– Я посаджу тебе в таксі.

Але вона сідає в перший же автобус, що під’їжджає до зупинки.

Я повертаюся в лікарню. Я думаю лише про самого себе. Відмовитися від неї було б сьогодні найлегшим, що можна зробити. І навіть під час операції, коли мої руки тримають чиюсь печінку, вона стоїть у мене перед очима, як неприємна згадка. Мені здається, що вона стукає у двері моєї квартири, удаючи якогось представника або злодюжку, які проникають у під’їзд, скориставшись неуважністю консьєржів. Очі в неї похмурі, вона тисне на кнопку дзвінка, а сама тремтить, і ті ж очі раптом світлішають, коли вона бачить Ельзу й проситься увійти. А Ельза заспана, на ній нічна сорочка кольору екрю, під цією шовковою тканиною можна побачити голе й розімліле тіло. Сама Італія маленька, під пахвами в неї струмиться піт, вона спітніла в автобусі, усю ніч пітніла, упала вві сні. Вона дивиться на мою квартиру, на книги, на фотографії, на Ельзині тугі груди, які ще не втратили засмаги. Думає про два свої порожні млинці, що теліпаються в неї над ребрами, і про серце, що б’ється під ними. На ній її кумедна спідниця з еластичним поясом, що брижиться на стегнах. Ельза їй посміхається. Вона солідарна з представницями своєї статі, навіть якщо вони виглядають скромніше, дотримується сучасних поглядів, згідно з якими поблажливість повинна бути рисою кожного. А от Італія ні, у її череві дитина, під цією базарною спідницею, вона не поблажлива.

Ельза звертається до неї:

– Кажи, чого тобі треба? – Вона зазвичай звертається на «ти» до дівчат нижчого соціального рівня.

Італія почувається зле, у неї запаморочення, вона не спала й нічого не їла.

– Нічого, – відповідає вона й повертається до дверей. Потім її погляд зупиняється на білому конверті з результатами ехографії, що лежить біля входу…

Між першою та другою операцією я телефоную Ельзі:

– Ну, як ти себе почуваєш?

– Чудово.

– Ти не виходила?

– Незабаром вийду, я перемотую касету з інтерв’ю.

– Нікому не відчиняй.

– А кому б я мала відчиняти?

– Не знаю, але завжди питай, хто це, перш ніж відчинити.

Настає пауза, а потім у слухавці чути її регіт, я уявляю собі, які в неї при цьому щоки з ямочками.

– Батьківство впливає на тебе якось по-дивному. Ти нагадуєш мені мою бабусю.

Я теж починаю сміятися, бо розумію, що кажу смішні речі. Удома в мене все в порядку, моя дружина – сильна жінка, висока й сильна.

Увечері я дивлюся у вікно. Я в спальні, відсовую фіранки й розглядаю, що там робиться на вулиці під гіллям дерев, спочатку дивлюся в один бік, а потім в інший, туди, де блимає світлофор. Немає нічого, тільки проїжджає якась машина, якась незнайома машина, що везе когось додому. Я її шукаю. Не знаю, чи я її шукаю, тому що вона мені потрібна або тому що боюся, що вона тут десь сховалася й тепер потайки шпигує за нами. Я дивлюся на дахи, на антени, на куполи, дивлюся в тому напрямку, де живе вона, за той провулочок, що заповнений нічними постатями, які немов займаються, коли потрапляють у світло фар автомобіля. У напрямку того бару, який багато разів бачив нас разом, і, можливо, він працює навіть у цей час. Нас зараз стільки всього відділяє одне від одного: мур за муром, стільки людей, що спокійно сплять у своїх ліжках. От і добре, нехай усе так і відбувається, от і добре, нехай мені дадуть перевести подих. Не сумуй, Італіє, це все – життя. Після чудових миттєвостей близькості пориви холодного вітру. І якщо ти там, унизу, страждаєш, за останньою цементною скелею, то я нічого про твої страждання не знаю і мені до них байдуже. Що з того, що ти завагітніла від одного мого брудного плювка? Цієї ночі ти сама зі своїм багажем під навісом на станції, від якої від’їжджає потяг, і ти на нього не встигла.

– Ти не йдеш спати?

Я вмостився біля твоєї мами, вона вже прийняла душ, і в неї ще вологе волосся. Закручені пасма обрамляють її обличчя, вона читає. Я лежу на своїй половині й відчуваю, як її рука шарудить по тканині моєї піжами.

– Хто знає, яким він буде…

Я повертаюся до неї.

– …наш хлопчик. Не можу його собі уявити.

– Буде таким же гарним, як ти.

– А якщо це буде дівчинка, – вона відкладає книжку, – і буде такою ж некрасивою, як ти? – Вона підбирається до мене, її вологі пасма ледь торкаються мого чола. – Учора вночі мені наснилося, що дитина була без ніжок, народилася без ніжок…

– Заспокойся, наступного разу на ехографії ти побачиш ніжки.

Вона знову береться за читання.

– Тобі моє світло не заважає?

– Ні, так навіть краще.

Я лежу, насунувши на очі простирадло, крізь яке проникає слабке жовтувате світло. Я не сплю, дрімаю заспокоєний цим світлом, подихом жінки, яка лежить поряд, усе це мені підказує, що життя триватиме далі, потихеньку, з ароматом шампуню. І ось серед цих сонливих думок, що приязно мене оточують, до мене йде дитина без ніжок. Ельза вимкнула світло. Я теж сплю, проте сон неглибокий. Чую, як твоя мама мені кричить:

– Триклятий! Віддай мені його ніжки! Віддай мені їх!

І тоді в темно-синіх нічних сутінках я бачу жахливий сон. Мені сниться, що я виходжу в коридор, дістаю зі своєї сумки скальпель і оскопляю себе. Потім відчиняю вікно й кидаю оцю свою річ на хідник, Італії, якщо вона там є. Ось, Суріпко, тримай, це – тато твого сина. А тепер я стискаю ноги наскільки це можливо. Який жах, Анджело, життя вночі перетворилося на гризоти сумління: одні в час безсоння, інші в кошмарах.

У слухавці чути лише монотонний сигнал, що марно намагається пробитися в її халупу. Далеко від мене, від моєї руки, від мого вуха. Її не було о десятій. Не було опівдні. Не було о шостій вечора. Де вона могла бути? Може, прибирає в якомусь офісі, чистить там унітаз. А можливо, вештається вулицями, пробігаючи своїм виснаженим поглядом по стінах, тим самим поглядом, який я бачив останнього разу в кафе. Мені тоді було вкрай неприємно від її витівки, яка була принизливою як для неї, так і для мене. Принизливість подій, що призводять до тортур. Коли закохані полишають свою оболонку й підносять до вогню справжній образ одне одного, не прикрашений власними побажаннями. Потім вони вдають, що нічого на сталося, але від кохання вони вже певною мірою перейшли до жорстокості, бо ми, Анджело, стаємо жорстокими до тих, хто увів нас в оману.

Отже, у тому кафе я дивився на неї, як дивляться на перехожих, на ті нікчемні тіла, що заповнюють собою весь світ з його вулицями та автобусами. Тіла, які я щодня розтинаю і в яких риюся, без будь-якої радості й співчуття. Своїм поглядом хірурга я пройшовся від її очей до руки, якою вона підпирала підборіддя, соромлячи її, відкриваючи на ній найменші недоліки: легенький пушок на підборідді, кривий мізинець, дві зморшки, що оперізують її шию. Вона повернулася у свою жалюгідну халупу, і я міг розглядати її без будь-чиєї присутності, обстежуючи кожну її недосконалість. До мене знов дійшов її важкий подих… він походив зі змученого тіла, немов подих хворого, який відходить від анестезії.

Телефон не був вимкнутий, він працював, мені це підтвердив оператор металевим голосом, але вона не відповідала. Можливо, вона була вдома, їй було байдуже, що телефон дзвонить біля її скрученого тіла, що його дзенькіт проникає всередину, заколисуючи в монотонній переривчастості, викликаючи тремтіння. Це був єдиний спосіб, яким я міг повідомити, що я її не полишив. Тож я до вечора надзвонював, думаючи, що таким чином балакаю з нею.

З лікарні я вийшов виснаженим, сів у машину й поїхав додому, кілька разів я пролітав на світлофорах, не чекаючи на зелене світло. Я проковтував вулицю за вулицею, потоки світла з жалюгідним виглядом, що зустрічали мене своїми розширеними очима… Мабуть, я вже ніколи не звільнюся від неї, думки про неї переслідуватимуть мене й надалі. Італія пригнічувала мене, підрізала крила моїх намірів. Її голос гупав молотом по моїх скронях. Здавалося, вона була весь час поруч, що я аж озирався, шукаючи її. Якби вона була тут, на цьому стільці, у своїй потертій камізельці, зі своїми білими руками, помережаними синіми венами, та згаслими очима, мабуть, мені було б легше її забути.

Нора обняла мене, я відчув, як її червона помада розмазалася в мене по щоці. Вони з Дуїліо заїхали до нас на вечерю, і вечеря вже розпочалася.

– Вітаю майбутнього тата!

– Дякую.

– Чудова новина!

– Я піду помию руки.

Нора кидає білий пакет у веленевому папері з протилежного краю столу. Ельза, не очікуючи цього, не змогла його упіймати, і пакет опиняється в соусі для тунця. Вона підбирає його й вичищає серветкою.

– Мамо, я ж тобі казала, що не треба.

– Це лише маленьке побажання щастя. Перша сорочечка має бути новою й шовковою, запам’ятайте це.

Ельза розгортає пакет і передає його мені.

– Тримай. Ти радий? У нас нова сорочечка.

Вона сміється, але я знаю, що її це дратує. Вона не хоче брати подарунки для дитини, ще надто рано. Сорочка – це хустинка з двома великими дірками, я вставив у них свої пальці. На столі закінчилася вода, я йду наповнити глечик. Я відкриваю кран, і вода заглушає голоси в кімнаті. Родичі бесідують, жестикулюють, підморгують одне одному. Для мене вони всі за склом, за тим самим матовим склом, яким я відокремлююся від світу, коли він мені не потрібен, а я не потрібен йому. Ельза говорить зі своїм татом, торкається його плеча. Я бачу лише її, бачу оточену парою, бачу її дуже добре. Вона знову в центрі світу, зникла крихкість того вечора. Минуло лише кілька днів, а вже немає тієї раптової й такої зворушливої невпевненості. Вона повернулася сильною й невтомною, а тепер ще й трохи таємничою. І очі, якими вона на мене дивиться, ті самі, вони поверхово співчутливі, але внутрішньо порожні. Я їй більше не потрібен.

Я повертаюся з глечиком і наливаю всім води.

– Вибачте, – кажу їм й виходжу з кімнати. Я навіть не став зачиняти двері, я так поспішаю подзвонити їй знову.

Її немає, немає навіть увечері. Я поклав слухавку разом зі своєю самотністю, яку відчуваю всюди: у своїй важкій руці, у вусі, у тиші мого кабінету. Я сидів у темряві, Норин силует з’явився у дверному дзеркалі, немов ворона. Світло в коридорі ледве її освітлювало, вона дивилася на мене в темряві. Дивилася не довго, але за цей проміжок часу в мене з’явилося відчуття, що вона про щось здогадується. І не через те, що я був сам у темряві зі слухавкою в руці, вона здогадалася про моє подвійне життя, а через моє тіло, що стало відмінним від того, яке вона бачила за столом. Похилені, немов зламані плечі, спаленілий погляд… я був далеко від себе самого. Несподівано ми опинилися з нею тільки вдвох, начебто випадково (вона піднялася за сигаретами, які забула в сумці, що лежала при вході). Це дивно, Анджело, але іноді люди, від яких цього важко очікувати, можуть розпізнавати нас. Вона зайшла до мене в сутінки.

– Тімо…

– Що?

– У мене на спині родимка дуже розрослася, я б хотіла, щоб ти на неї подивився.

Зараз третя година ранку, твоя мама спить. Її тіло, немов гора перед заходом сонця, темний силует, що не пропускає світла. Покинути її, може, і не так важко, як мені здається, треба лише одягнутися й піти. Тоді вона відокремиться від мене стіною, вона, її родина, друзі. Потім вона обґрунтує створення цієї стіни. На моєму місці вона б не побоялася це зробити, викинула б мене геть з балкона, як вона щойно викинула мішок зі сміттям.

Сіявся дрібний дощик, він лише трохи зволожував мій одяг, не роблячи його мокрим. Я закутався в плащ, гуляючи по місту, ішов без певної мети, я лише хотів, щоб ця ніч не обернулася проти мене. Я не відчував втоми, мені було легко йти. Я майже нічого не їв, і це майже нічого вже перетравилося. Вулиці були безлюдними й безмовними. Лише трохи пізніше я помітив, що ця безмовність не була абсолютною, асфальт потайки стогнав. Місто вночі схоже на світ, який покинули люди, він порожній, проте насичений їхньою присутністю. Когось кохають, когось покидають, на якомусь балконі скавулів собака, десь прокидається священик. А ось «швидка» везе хворого з його нагрітого ліжка в мою лікарню. А он повія повертається до себе, ноги в неї чорні, мов сутінки, а чоловік на неї не чекає, лежить собі нерухомо, немов гора, що викликає страх. Так само, як Ельза. Тому що уві сні всі люди схожі між собою, вони схожі для тих, хто не спить і знає, що не зможе заснути.

Я собі йшов далі, і все, що траплялося на моєму шляху, нагадувало мені Італію: дерева, які випромінювали сяйво, металеві силуети припаркованих автівок, зігнуті ліхтарі, що поринали у власне світло, навіть балкони й карнизи вгорі. Неначе її велетенське тіло панувало в усьому місті.

Я обійняв дерево. Несподівано я притулився до великого мокрого стовбура. Притискаючись до нього, я подумав, що вже давно не мав бажання це зробити, а зрозумів це лише зараз. Може, вона себе вбила й тому не відповідає на дзвінки. Її сіра долоня звісилася разом з її сірою рукою з ванни, у якій іржа роз’їла всю емаль… пластикову занавіску зірвано при останньому подиху. Уже мертва, вона думала про мене, бажала прийти до мене в обійми або прогнати мене востаннє. Ніч, вода вже захолонула. Вода, що була гарячою, щоб витікання крові з її розрізаних зап’ястків не було таким болячим. Вона скористалася своїм складаним ножиком або лезом бритви, яке я залишив? Дуже важливо, яке знаряддя вона вибере собі для самогубства, саме по собі це знаряддя є заповітом.

Раптом у темряві почувся крик. Я зашпортався й упав на мішок із лахміттям: це на землі спав якийсь чоловік. Він висунув голову зі свого брудного гнізда.

– У мене нічого немає!

Він захвилювався, загаласував, бо, мабуть, думав, що я мав намір його пограбувати, а що там у нього грабувати? Цю купу гнилого ганчір’я? Ті зуби, яких я не побачив, коли він роззявив рота, щоб з його горла вирвався хриплий лемент?

– Вибачте, це я перечепився й упав.

Боже, до чого я доторкнувся? Якими міазмами дихав? Від цього чоловіка страшенно смерділо, немов від розчавленого собаки, який валяється на узбіччі автостради. Від Італії теж смерділо, коли вона зрозуміла, що я її покидаю, що я не допомагатиму ані їй, ані дитині, що я запропоную їй гроші, ще раз… Я хочу втекти звідти, а насправді продовжую тиснути на цього чоловіка всім своїм тілом. Я так і лежав собі на його чорній шиї, на його волоссі, що затверділо, мов шкіра, і дихав. Вдихав його запах, що нагадував запах не заритого мертвого собаки.

Я намагався, Анджело, підчепити якусь інфекцію, яка б закинула мене в інше місце, у це болото між морем і містом, де жила єдина людина, яку я кохав по-справжньому. Цей нічний унтор не відійшов від мене. Навпаки, зараз він обіймав мене, а його обличчя в брудних зморшках шукало мене в ніші, де я сховався. Він знайшов мене й почав погладжувати моє обличчя, милосердий, немов священик, що відпускає гріхи вбивці. Чи я, доню, заслуговував на таке милосердя? У цьому темному закутку мене приймав якийсь сіромаха. На мокрій вулиці, де він мріяв і де тепер мріяв я теж, у запаху цвілі цього життя, де немає нічого, далеко від моєї квартири з паркетом і віскі. І моє кохання тепер було таким же безпритульним сиротою, кохання, яке було мені вкрай потрібне, коли доля змилостивиться над нами й подарує нам дитячу пляшечку з соскою.

– Хочеш випити?

Він дістав з-під картону, на якому лежав, пляшку з вином і простягнув її мені. Я випив, не думаючи про рот, яким він торкався пляшки, випив, бо думав про свого тата. Мій тато помер на вулиці, впавши серед людей, підковзнувшись біля ролетів якогось зачиненого магазина, тримаючись за горло, з якого виходило його життя.

Перш ніж піти від нього, я дав йому гроші, усі, що мав при собі, засунув пальці в гаманець і витягнув звідти все. Він їх узяв, як бере звичайний безхатченко. Заховав гроші в лахміття, побоюючись, що я передумаю. І не відводив від мене недовірливого погляду, аж доки я не зник за рогом.

Сутінки посвітліли, дрібненький, проте нескінченний дощик відмив їх. Я їхав у півтемряві, час від часу якийсь зустрічний автомобіль осліплював мене фарами. На зупинці стояли під маленькими парасольками дві монашки-філіппінки, відкривався якийсь бар, біля ще замкненого кіоску лежав стос мокрих газет. Я повернувся втомлений, виснажений цією ніччю, переповненою подіями та безсонням. Зараз я посплю в її обіймах. І лише пізніше ми будемо думати про наше майбутнє. Цю довгу ніч я вів бій з самим собою. Не треба буде нічого казати, лише тихенько обійняти її. Я вийшов з автівки, щоки в мене розчервонілися від тепла в салоні. Вулиці були сухими в сірому світлі, де вже можна було чітко бачити всі предмети, а може, тут дощу й не було. Відсутність тут дощу, який переслідував мене цілу ніч, здавалася підтвердженням того, що бій уже справді скінчено. Італія, напевно, чекала на мене, а в неї сухо й затишно.

Я вже був на середині другого маршу сходів, коли почув унизу гул ліфта, що спускався на перший поверх, потім цокотіння жіночих підборів, яке переходило з під’їзду в арку. Я збіг униз і побачив її спину.

– Італіє!

Я наздогнав її, коли вона вже завертала за ріг, навіть не став на неї дивитися, а просто обійняв. Вона не опиралася, а так і стояла, не піднімаючи рук. Притиснулась обличчям до мого плеча, я бачив, як її рука висить уздовж стегна. Зараз вона піднесе її, зараз покладе мені руки на плечі й обійматиме мене так саме, як я її, ноги в неї підкосяться, але я її підхоплю. Але вона не поворухнулася, так нерухомо й стояла, поки в мене відновився подих і я став відчувати биття її серця, спокійне й розмірене. Вона була теплою, вона була живою. Усе інше не мало значення. Достатньо буде трохи пестощів, і вона знову буде моєю. Я добре її знав, вона дозволяла мені кохати її без зайвих проявів гордості. Я відступив крок, щоб подивитися на неї.

– Куди ти йшла?

– На базар, де продають квіти.

– Куди?

– Я там працюю.

– І давно?

– Ні, недавно.

У темних тінях макіяжу її сірі очі були схожі на камінчики, а обличчя виглядало старішим. А от я зараз мав лише бажання володіти нею.

– Ну, як ти?

– Добре.

Я поклав їй свою долоню на живіт:

– А він… як там він?

Вона, Анджело, не відповіла нічого. Зараз я відчував тягар цієї арки на наших плечах і холоду, що просочувався всередину крізь мокрий одяг. Я взяв її долоні, щоб піднести разом з моїми до її живота, що дихав під її надто легким одягом для цієї вже холодної пори року, для цього світанку без сонця. Вона дозволила мені підняти її руки без особливого бажання, вони були немов два листки, вимащені в багнюці. Я раптом згадав той червоний листочок, що першим упав восени на вітрове скло мого автомобіля, перед лікарнею.

– Я зробила аборт.

Я подивився в її ясні й апатичні очі й похитав головою, точніше це моє серце хитало нею.

– Це неправда… – Я схопив її за плечі, труснув її, тоді я був готовий її вбити. – Коли ти це зробила?

– Зробила.

Вона не виглядала сумною, лише дивилася на мене, співчуваючи, кам’яними очима.

– Чому ти мені про це не сказала? Чому ти мене не знайшла? Я ж хотів його, я справді його хотів…

– Ти б завтра передумав.

Тепер вона мене покине, тепер я її втратив, тепер, коли пульс мого життя вже не бився в ній. У відчаї я почав осипати її поцілунками, що падали, немов град, на її апатичне обличчя. Та нічого, у нас будуть інші діти. Ми зробимо їх завтра, ні, зараз. Зараз підемо кохатися на цьому синельному покривалі, я притисну її до себе й вона знову завагітніє. Ми поїдемо з нею в Сомалі, і в нашому домі буде повно дітей, діти в колисках, у гамаках, у рушниках…

Але ми тепер, Анджело, уже були немов ті двійко закоханих на розірваній навпіл фотографії, що розділила їх і вони втратили одне одного. А зараз Італія піде підрізати стеблини й продавати квіти казна-кому. Тому, хто поспішає на побачення, тому, хто йде на цвинтар, тому, у кого щойно народилася дитина.

– А де ти зробила аборт?

– У циганів.

– Ти збожеволіла… Тобі треба поїхати в лікарню.

– Мені не подобаються твої лікарні.

Тобі не подобаються хірурги, подумав я й схопив її за зап’ястя.

– Ти повинна поїхати зі мною!

– Облиш мене, у мене все гаразд!

Вона відштовхнула мою руку. Я більше не був її чоловіком. Моя рука була вже для неї чужою. Її обличчя знову мало скам’янілий вигляд, на якому не було жодного з незчисленних виразів, які я так добре знав. Попелясте світло світанку вже увійшло в її вуха, ковзнуло по її нарум’янених щоках. Хоч вона й стояла переді мною, та вже занурилась у своє життя. Чужа, незнайома, немов та мокра рука, що віддає нам решту на базарі.

– Ну, я піду.

– Я піду з тобою.

– Не треба.

Я усівся на бордюрі хідника, а вона пішла, я не дивився на неї, охопивши голову руками. І так я сидів, аж доки не стихло цокотіння її підборів, і навіть після того, коли вже настала тиша. Даремно тоді дзвонив телефон у неї вдома. Вона тоді була лише за кілька метрів від своєї халупи, у хиткому житловому трейлері, дозволила якійсь відьмі колупатися в себе всередині гачком, і, можливо, це була та сама, що навчала її читати майбутнє по руці. І врешті стискала зубами якусь ганчірку, щоб не кричати.

Чому я все це тобі розповідаю? У мене немає відповіді на це питання. Одна з моїх точних, коротких, «хірургічних», як ти їх називаєш, відповідей, це – кровотеча життя, що б’є в скроні. Як гематома у твоїй черепній коробці. Тепер я знаю, Анджело, це ти мені робиш операцію.

Я не прошу в тебе пробачення, не хочу скористатися тією мандрівкою, у яку ти зараз вирушила. Повір мені, я сам себе осудив багато років тому, сидячи на цьому хідникові. І це був вердикт, що не підлягає оскарженню, він залишається на всі часи, як надгробний камінь. Я винний, мої руки це знають.

Якби ти знала, скільки разів я пробував уявити цю так і ненароджену дитину. Я бачив, як він росте разом із тобою, цей нещасний близнюк. Я намагався поховати його, та даремно. Він повертався, коли йому заманеться, він ішов разом зі мною, ставав частиною моїх старіючих кісток. Він повертався в безволосих дітях, що лежали у відділенні дитячої онкології, у їжакові, якого я переїхав на польовій дорозі. Він повертався в усіх обрáзах, що я тобі завдавав.

Ти пам’ятаєш школу дзюдо? Ти не хотіла туди ходити, але я тебе примусив, у свій спосіб: мовчанням, німими закидами, які спершу тебе засмучували, а потім досягли свого. Я ходив навколо старого спортивного залу, зі старим спортивним знаряддям, зі старими тренерами, із боксерською грушею та відклеєним лінолеумом. Виходив з машини, нюхав піт, що збігав з облич борців, брав брошурки з розкладом тренувань. Ну що тобі, Анджело, на це сказати? Це – стара історія. Коли я був ще хлопчиком, мені хотілося стати чемпіоном в одному з видів бойових мистецтв, забратися вночі в один із таких спортивних залів, де ходять у спортивній формі, у всіх великі м’язи й суворі обличчя, і навчитися цього мистецтва, не скидаючи піджака й окулярів, набратися справжньої невидимої сили. А потім два рухи – і твій супротивник уже лежить, будь-хто: якийсь колега чи отой кремезний санітар, на котрого й дивитися страшно. Мрії підлотної людини, млявої дитини. Можна так сказати. І це правда, так воно й було. Був цей набір почуттів трішки мерзенних і трішки патетичних, проте було й інше. Було ще й невисловлене бажання зламати тебе, зробити тобі яку-небудь капость, бо це моє капосне життя переходило на твої плечі. І були всі передумови зробити це відкрито. Це був пристойний вид спорту, навіть твоя мама не знайшла заперечень моєму батьківському погляду на це. Звичайно, ще треба було враховувати тебе, а ти хотіла на заняття з танців, ти бігала по квартирі навшпиньках з маминою хусткою навколо талії. Ти, Анджело, хотіла танцювати. Але ти була надто високою для танців. Ти підходила для дзюдо. Це добрий від спорту, казав я, він дисциплінує дух. У ньому треба бути чесним, поважати боротьбу, товаришів: як хлопчиків, так і дівчаток. Я взяв тебе за руку, купив тобі спортивне взуття й відвів у цей спортивний зал, що був на цокольному поверсі.

І ось ти вже в дзюдо-гі з поясом на талії. Боротьба не приносила тобі радості, і лише бажання не бути покладеною на лопатки змушувало тебе чинити опір. Ти боролася заради мене, адже я приходив подивитися на тебе. Ти боролася, щоб не виходити більше на татамі, щоб не діставати копняків під зад і не чути грізного голосу тренера, який кричав, щоб ти піднімалася, ти плакала. Тобі не подобався твій дзюдо-гі, він був для тебе немов щільний мішок. Тобі хотілося носити пачку, пуанти, відчувати себе легкою. А доводилося стояти перед твоєю супротивницею, яка постійно тебе перемагала, вона була сильною, із зав’язаним волоссям, що нагадувало кінський хвіст, воно вихлялося в повітрі, немов нагайка. Вона була сильною і спритною, а ти худенькою й незграбною. Я давав тобі поради:

– Будь гнучкішою при зміні прийомів.

Але ти не могла бути гнучкішою. Тобі доводилося боротися ще з самою собою.

Як і інші батьки, я сидів на одному з дитячих стільчиків, що були розставлені перед шнуром, який відділяв глядачів від татамі. Ти забилась у куточку синього гумового килима, сиділа босоніж по-турецьки, чекаючи на свою чергу. Ти мені криво посміхнулася. Ти всього боялася: тренера, прийомів, які ти не опанувала, тих дівчаток, які були спритнішими від тебе, яким діставалося менше, ніж тобі. Настала твоя черга, ти піднялася, вийшла на татамі і вклонилася супротивниці на знак привітання. Тренер викрикував назви прийомів, ти їх виконувала нервово, невпевнено. На твоїх щоках виступили плями, ти прикушувала губи. Коли нападала ти, у тебе був такий вигляд, неначе ти благала її піддатися, не чинити опір. Коли нападали на тебе, ти була немов лялька для биття. Скільки ж ударів тобі дісталося. Після закінчення двобою вся спітніла, з розхристаним дзюдо-гі, ти знову вклонилася й пішла з татамі.

– Ти рада? – запитав я тебе в автомобілі. Ти не була рада, тільки виснажена. – Коли падала на татамі, тобі не було боляче, ні?

Неправда, тобі було боляче. Ти вся розчервонілася, дивилася на мене готова розплакатися й питала мене очима, нащо?

От, власне, нащо? У нас навкруги мир, нащо ці безглузді двобої? Щоб зміцнити тебе, щоб привчити до дисципліни. Я не зміцнив тебе, лише завдав тобі шкоди, відібрав твою силу. Замурував твій веселий настрій. Пробач мені.

Потім одного дня ти покинула дзюдо. Ми повернулися у вересні з моря після відпочинку, у тебе вже був оранжево-зелений пояс.

– Я більше не хочу туди ходити. Усе. Годі.

Я не став наполягати, дав тобі спокій, бо теж втомився від цього. Коли я проходив повз цей спортивний зал, у мене більше не виникав до нього інтерес. В одну мить були поховані моє захоплення дзюдо, моє безумство, мрії про нащадка-сина. Що за дурість, Анджеліно, буває в батьків, які примушують дітей робити те, що їм не хочеться, і які не вміють виховувати дітей. Крапка!

Це було питання часу. Час розпочав свою руйнівну роботу, сточуючи моє розкаяння, аж поки воно не перетворилися на порох. Узагалі, Італія зробила мені послугу, відчистивши моє життя від цих діткливих ускладнень. Вона не дала себе вдруге везти в лікарню, погребувавши цим елегантним «готелем». Моя провина була лише частковою, я обмежився тим, що я залишив її саму. У цьому вчинку крилося моє призвичаювання до підлоти.

Якось увечері мені зателефонував Манліо. Ми з ним пішли поїсти піцу, як двоє студентів, що випадково зустрілися знову.

– Ну, як справи в тієї дівчини?

– Усе гаразд.

– А в тебе?

За сусіднім столиком спиною до мене сидить білявка, вона курить, і я бачу лише білий дим, що піднімається над її волоссям, і обличчя чоловіка, який сидить перед нею й не зводить з неї очей. З його вигляду я намагаюсь уявити її.

– Не знаю, – відповів я, – от чекаю.

– Чого?

– Не знаю.

Я чекаю, поки ця жінка повернеться до мене, можливо, вона схожа на Італію.

Іноді я заїжджаю по неї на ринок. Тоді, коли вони закінчують торгувати, навколо неї завжди море зіпсованих квітів. Вона вітає мене, злегка киваючи, складає штабелями коробки, відносить вази з непроданими квітами у фургончик, припаркований за її прилавком і вкритий зеленою цератою. Я чекаю, поки вона закінчить свою роботу, стоячи в елегантному костюмі серед калюж. Італія скидає гумові чоботи й узуває свої черевики. Коли вона сідає до мене в машину, ми розмовляємо з нею без особливої радості, проте доброзичливо, як двоє друзів, що постраждали від одного лиха. Або, можливо, як батьки, які втратили дитину. Ми з нею справді два ветерани зі спільною раною, тож маємо бути обережними, добираючи слова.

– Ну, як твої справи?

– Усе добре, а твої?

– Ти втомилася?

– Ні, нічого.

Вона ніколи не буває втомленою, лише розтирає порепані від холоду руки. Вона неначе трохи підросла, у машині її чоло здається ще більшим, а от плечі вужчими. Вона ніколи повністю не спирається на спинку сидіння, весь час трохи нахиляється вперед, намагаючись тримати спину вертикально. Розглядає крізь вітрове скло світ, що не зміг нас захистити.

Ми ніби одужуємо й чекаємо, поки ще мине час, а тим часом транспорт рухається повз нас, а дні стають дедалі коротшими. Вогні вітрин віддзеркалюються в очах Італії, вона їм це дозволяє, навіть не помічаючи. Я більше до неї не торкався, не можна це робити з жінкою після аборту, треба дати їй спокій. І потім я жахаюся, коли уявляю собі її голою, жахаюся від думки, що в моїх руках опиниться її біль, який застоюється в неї всередині під її мокрим ганчір’ям. Вона дуже мерзне на ринку, ніс у неї червоний, укритий тріщинами. Витягує з кишені свою носову хусточку в шмарклях і сякається в неї. Я приніс їй вітаміни, вона мені за них подякувала, але я не впевнений, що вона їх вживає. Це ненормально, що час так спливає. Принаймні для нас. Ми не друзі. І ніколи ними не будемо. Ми стали коханцями ще до того, як познайомилися. Як несамовиті, ми обмінялися тілами. А тепер ця ввічливість, що встановилася між нами, здається такою дивною. Я дивлюся на неї й запитую себе, що в нас спільного з цими мертвими водами. Це не може закінчитися таким чином, без крику, без нічого. Якщо на нас має напасти якийсь демон, то нехай він нас спалить. Ну, не може так усе в нас закінчитися.

Може, буде достатньо змінити обстановку. Її будиночок лякає мене: це попелясте покривало, голий камін, її сліпий собака, мавпа на постері з пляшечкою для немовлят у лапах немов глузує з нас. Якось я запитав, чи вона не хотіла б побути зі мною вдвох у готелі.

– Щоб не бути весь час посеред дорожнього руху, – пояснив я.

Отже, ми опинилися в номері, який нас ніколи не бачив. Гарний номер у центрі міста з такими ж важкими шовковими портьєрами, як і шпалери на стінах. Вона навіть не роззирнулася, кинула сумку на ліжко й одразу пішла до вікна. Підняла руку, щоб відсунути портьєру. Я запитав у неї, чи не хоче вона щось поїсти або випити, вона відмовилась. Я пішов у ванну помити руки, а коли повернувся, вона так і стояла перед вікном, дивлячись на вулицю.

– Тут дуже високо, – сказала вона, почувши моє наближення, – на якому ми поверсі?

– На десятому.

Волосся в неї було підібране. Я підійшов до неї і, заплющивши очі, поцілував розкритими губами. Скільки ж часу я її так не цілував? Я вже запитував себе, як я міг відмовитися від неї на так довго. Її тепле тіло знову було поряд зі мною в цьому незнайомому номері, який допоможе нам усе забути.

Зараз вона відчує мої вологі губи. Спочатку їй буде важко до цього звикнути, але потім вона знову стане моєю, як це було завжди. Вона не може відмовитися від мене, вона мені сама про це казала. Вона опускає руку, і портьєра закриває від нас денне місто. Тож я починаю роздягати її, притискаючи до цієї важкої й нерухомої тканини. Я знімаю з неї жакет, вона цього не зробила сама. Це якийсь миршавий, вицвілий жакет з дешевої вовни, дуже легкий і, здається, поцвілий. Я торкаюся її грудей, цих маленьких обвислих грудей, які мені так подобаються.

Вона не пручається, каже:

– Коханий, коханий мій, – і притискається до мене.

Я беру її за руку й веду до ліжка, я хочу, щоб їй було зручно, щоб вона відпочила. Знімаю з неї черевики. На ній колготи з грубої нейлонової тканини, потім розтираю їй ноги й ступні, вони в неї тонкі, як у манекена. Вона знімає спідницю, обережно складає її й вішає на латунну спинку ліжка. Те саме вона робить і з блузкою. Її рухи повільні, вона намагається затягнути час, відстрочити момент інтиму.

Я роздягаюся квапливо, жбурляю свій одяг на підлогу. Користаюся тим, що вона на мене не дивиться, бо тепер я її соромлюся. Вона скидає покривало зі своєї половини ліжка, лягає й натягує на себе ковдру. Я лягаю поруч у це ще не розігріте ліжко. Вона лежить, витягнувши руки, я кладу свою ногу на її, але вона зісковзує, бо Італія не зняла колготи.

– Ми не повинні себе змушувати…

– Я знаю.

Яким же я несподівано став люб’язним коханцем. Яким смішним я, напевно, здаюся! У неї не було жодного бажання роздягатися. Вона б охоче залишилася стояти там, перед цією портьєрою, яка щойно закрилася, щоб дивитися на світ згори й запитувати себе, чи є десь у ньому місце для неї? Коли я беру її, вона тихенько здригається, а потім дозволяє мені рухатися туди-сюди в абсолютному мовчанні. Я зарився обличчям у її волосся, бо не можу дивитися на неї, боюся зустріти її апатичні очі. Я починаю голосно стогнати, сподіваючись, що вона зласкавиться наді мною й робитиме те саме. Проте нічого не відбувається. Ми так і не злетіли до небес, залишилися на землі. Очі в мене налилися кров’ю, а в рот залізло її волосся. Мені не вдається забутися, я все бачу і чую. Тихе гудіння в барі-холодильнику та від аератора, який я не вимкнув разом зі світлом у ванній кімнаті. Шум від моєї плоті, що рухається в ній, оце насправді жахливе. Італії немає, її плоть порожня. Я тисну на неї своїм мертвим коханням. Наше злягання схоже на похорон. Я відчуваю, як моє спітніле тіло тисне на її скелет. Вона більше мене не хоче, вона більше не хоче нічого. Її тіло – це прохід, що закривається. Зараз я розумію, що я, Анджело, утратив все, бо все те, чого я хочу, тепер лежить бездиханне в моїх обіймах. Я відриваю свої груди від неї і вдивляюся в її обличчя. Її залиті сльозами очі рухаються, немов дві рибки в дуже вузькій протоці. Вона плаче, це єдине, що вона хотіла зробити, починаючи з тієї миті, як ми ввійшли в цей готельний номер. Мій зів’ялий член швидко висковзує з неї, немов миша, яка перебігає вночі вулицю.

Я продовжую мовчки лежати біля неї, поки її плач стає не таким надривним і поволі стихає. Під самою стелею висить плафон з білого матового скла, він немов сліпе око дивиться на нас, не переймаючись нами.

– Тобі, мабуть, ніяк не вдається не думати про це?

Раптом вітер відчиняє вікно, і морозне повітря доходить до наших тіл. Але ми не рухаємося, так і лежимо, підставляючи свої тіла цьому вітру. Нарешті Італія піднімається, зачиняє вікно та йде у ванну.

Я бачив, як її гола фігура пройшла через усю кімнату, однією рукою вона прикривала собі груди. Я протягнув руку до того місця на простирадлі, де вона щойно лежала, воно ще зберігало тепло. Тоді я подумав, ну от усе й скінчилося, усе скінчилося отак у цьому готелі. Думки полетіли над складками на простирадлі. Я почав думати про свого приятеля, котрий ще юнаком ходив до повії, весь час до тієї ж самої. Коли вони кохалися, вона вдавала, що помирає, він сам її про це прохав. Я думав про багатьох чоловіків, яких я знав, які кохалися, а тепер вони вже померли, як помирають усі чоловіки. Я думав про мого тата. Він бігав до всяких жінок, без розбору, але він робив це дуже приховано, без якоїсь на те причини, адже вони з мамою вже були розлучені й він жив сам. І все ж йому подобалося робити певні речі крадькома. Він підбирав собі дивних самотніх жінок бальзаківського віку, непривабливих, з невиразною зовнішністю, але, можливо, у них була прихована якась перчинка. Одна працювала касиркою в другосортному кінотеатрі, у неї було фарбоване волосся, орлиний профіль і тугі груди в жорсткому бюстгальтері. Я бачив її лише раз у своєму житті, коли тато повів мене з собою в бар, з якого можна було ввійти в кінотеатр через скляні двері. За тими дверима я побачив жінку, на яку тато потай поглядав. Я його ще таким ніколи не бачив, він по-дитячому дивився на неї з-під густих брів старого сатира. Він здавався щасливим, що був тут між сином і коханкою. Можливо, це вона й попросила його привести мене. Я вдавав, що нічого не помічаю. Потім я дізнався про цю жінку, що її звали Марія-Тереза, що її чоловіком був інвалід і що в неї не було дітей. Вони з татом часто ходили пообідати в невеличкий ресторанчик, розташований на задньому дворі ковбасного магазина, а її улюбленою стравою був телячий язик із зеленим соусом. Більше я нічого не хотів знати. Тримаючи руку на простирадлі, яке зараз було для мене кіноекраном, я бачив, як ця жінка роздягається, знімає з себе годинничок і кладе його на мармурову поверхню маленького комода. А поруч мій тато знімає з себе штани й вішає їх на дерев’яний вішак. Мій тато кохається з цією підстаркуватою касиркою з перекривленим обличчям, від якої пахне гіркими парфумами. Усе це відбувається в пансіоні, у провулку поряд із тим ковбасним магазином, у якому вона ласувала телячим язиком із зеленим соусом. І чим у них закінчувалося? Вони теж залишали після себе тепле й пом’яте ліжко в пансіоні з вузькими сходами, де з-під дверей дме вітер, що залітає туди крізь ще одні двері на цьому ж поверсі. Потім тато курить, поки касирка миється у ванні, споліскує собі пахви, витягує губи, щоб напомадити їх і, нарешті, вимикає світло, як у власній квартирі. Пізніше, коли вони вже пішли звідти, туди заходить покоївка, відчиняє вікна й скидає простирадло на підлогу. Покоївка виходить звідти з відром із миючим засобом і скрученими під пахвою простирадлами. Потім приходить інша жінка зі своїм запахом і у своїй комбінації, вона роздягається перед іншим чоловіком, вони теж кохаються, і вона теж дозволяє йому влізти у її лоно. Ти запитуєш себе, чи у твого тата член був більший, ніж твій. Ти його ніколи не бачив, але думаєш, що так воно і є. Однак тепер він лежить у труні, де ти його залишив кілька місяців тому, із потемнілим обличчям, із ватою в носі й квіткою в руці. Хто йому туди встромив квітку? Можливо, касирка. Ні, вона не приходила на похорон, ця історія сталася за кілька років до того. Вони, вочевидь, розбіглися. А вона тепер їла язик із зеленим соусом з кимось іншим. А може, вона вже теж померла. Італія пішла у ванну, а я гладив ще тепле після неї простирадло. Фільм закінчився, екран знову білий, весь зім’ятий. Тепер ти знаєш, що невдовзі плакатимеш за всіма закоханими, що померли, за собою й за нею, котра зараз стоїть перед дзеркалом, як касирка твого тата. Ти плакатимеш, коли після неї ввійдеш у ванну. Бо ти і вона, як і все інше, уже в минулому. Ми житимемо і помиратимемо далеко одне від одного. Ніхто ніколи нічого не знатиме, як ми були близькі, і про життя, яке ми прожили до цього моменту, коли я поклав свою руку на простирадло, де щойно була вона, а зараз моя рука вбирає в себе тепло, що залишилося від неї. Ми – плоть зі своїми потребами, спроектована на порожній екран, плоть, на зміну якій приходить інша плоть. А може, Анджело, наша енергія підживлювала інший світ, той досконалий світ, що живе по той бік від нашого, де не треба боятися й страждати. Чи ми, немов ті два почорнілі кочегари, що пітніли в череві корабля, щоб подарувати двом закоханим нагорі, на мостику, романтичний танець над осяйним килимом моря. Хтось збиратиме наші мрії, хтось не такий недосконалий, як ми. Ми виконуємо брудну роботу. Зараз я у ванні, мій член рухається від струменя води, я до нього не торкаюсь. Сиджу на біде й плачу, охопивши руками голову. Невдовзі прийде покоївка, щоб скинути на підлогу простирадло, на якому залишилася маленька мокра пляма від того, що витекло з Італії. Я цю пляму поцілував.

Коли ми виходили з номера і моя рука потягнулася вимкнути світло, Італія обернулася, щоб востаннє глянути на той чорний вир, який закривався за нашими спинами. Ми думали одне й те ж: як жаль, яку чудову можливість ми втратили!

Вони майже впоралися. Аспіратором витягнули кров, що розлилася у твоїй голові, канюля[12] заповнилася червоною рідиною. Тобі вводять фізіологічний розчин.

Манліо сидить напроти мене. Він щойно приїхав. Обійняв мене, спробував заплакати, але йому це не вдалося, а зараз не відриває мобільний від вуха. Він розлютувався на когось із летовища. Рейс, яким летить твоя мама, дещо затримується, а Манліо наполягає, щоб йому повідомили точний час прибуття, він сперечається все голосніше й голосніше. Розлютуватися на якогось диспетчера через дрібницю – це його спосіб мені допомогти. Мобільний телефон у його руці ще гарячий, він не може його відкласти, хотів би зателефонувати знову, та не знає кому. Манліо боїться залишатися зі мною наодинці, у цьому мовчанні. Ти знаєш, він звик розпікати обстановку так, як розпалює свої сигари. Він нервує, з шумом видихає повітря, похнюпив носа й опустив очі, він у клітці. Замкнений у клітці разом зі своїм найкращим другом у найгірший день мого життя. Я дивлюсь на нього й не розумію його, думаю про вислів, який побачив на плакаті: як можна побачити дно ріки, не припинивши каламутити воду?

– Вибач, я зателефоную Бембі.

Він підходить до вікна, повертається спиною й починає щось бурчати у слухавку. Не хоче, щоб я почув. Я бачу його зад, минулого місяця йому виповнилося п’ятдесят сім. Він став зовсім огрядним.

Тон його голосу одразу змінився після того, як він прокашлявся. Він балакає з дівчатками-близнючками, «Плювочки», як ти, Анджело, їх називаєш. Вони такі білесенькі, гарнесенькі й антипатичнесенькі. Вони зовсім на нього не схожі. Манліо чорнявий присадкуватий і, безперечно, симпатичний. Вони схожі на свою матір, на Бембі. Вона венеційка, із зовнішністю манекена й характером упертої селянки. Вона змусила його залишити місто й переїхати до великого маєтку з конями, ланями й оливковими деревами, де її, одягнену в костюм для верхової їзди, разом із її доньками у клітчастих спідничках й сорочках з грубого полотна фотографують для журналів кантрі перед стайнями. Там вони виробляють олію холодного пресування, розливають її в невеличкі скляні пляшечки й експортують в Америку. На цьому вони заробляють купу грошей. Бембі – прихильниця здорового способу життя. Манліо – навпаки, шанувальник смаженого та міського ґвалту, а ввечері летить по автостраді зі швидкістю сто дев’яносто кілометрів, щоб вчасно потрапити у свій будинок, обвішаний качанами кукурудзи й жмутиками лаванди. Він не любить природу з її тишею. Звичайно, у нього там є басейн, зі спеціально спроектованими сходами та штучними скелями. Але його дратує той басейн із шумом мотору на дні. Такий же невблаганний, як і його молода дружина. Він шкодує за Мартіною, лялькою на пружині. При кожній нагоді, що йому випадає, коли летить на конгреси, що відбуваються все частіше, він зупиняється в Женеві й відвідує її антикварну крамничку з нескінченними маленькими порцеляновими статуетками, які нагадують її саму. Вона самотня, старезна й щаслива. Він виписує їй банківські чеки, хоче купити їй усе, каже:

– Мені хочеться тобі допомогти.

Але вона посміхається, розриває ці чеки в нього перед самісіньким носом й відповідає:

– Дякую, Манліó, але не треба.

Коли вона його так називає, роблячи наголос на останньому складі, він аж шаленіє від щастя. І хтозна, можливо, у літаку під час перельоту над океаном, коли ховає очі під маскою, він плаче.

Манліо знову поклав мобільний телефон у кишеню, почухав собі яйця. Згасла сигара ще стирчить у нього між чорних губ. Він тебе обожнює, бо завжди вважав своєю ідеальною донечкою.

– Я поїду на летовище по Ельзу, побачимося пізніше.

Я вже не стукав їй у двері, відривав ключ від задубілої жуйки, відчиняв їх і входив. Вона лежала в ліжку, а поряд із нею собака. Кревалькоре хоч голову підводив, вона не робила навіть цього. Ноги підігнула під себе, погляд відсутній.

– А, це ти, – тільки й мовила.

На кухні не було нічого. Я виходив їй що-небудь купити. Повернувшись, я перш за все вимивав собачу миску й висипав туди корм з коробки. Я їй ще раніше купив пічку, але вона її ніколи не вмикала. Відшторював вікна, щоб хоч трохи сонячного світла пробилося всередину. У кімнаті стояв затхлий запах хворої жінки. Я повертався до неї без будь-якого бажання, зі стомленою спиною. Повертався, бо не знав, куди себе діти.

Вона попереставляла меблі. Стіл пересунула до каміна, а на його місце поставила диван. На нове місце поскладала деякі речі, наприклад, свої брязкальця; вона порозставляла їх у новому порядку, який і сама не змогла запам’ятати. Вона витрачала багато часу, розшукуючи потрібні речі, і не знаходила їх. Собака весь час ходив за нею розгублений, немовби він теж не міг тепер знайти свого місця. Ця активність пробудилася в ній несподівано. Я заставав її на драбині, коли вона мила вікна чи люстру. Вона наводила лад і при цьому скрізь залишала свої речі: на столі мокру губку, віник біля стільця. І те саме відбувалося з нею самою. Могла бездоганно нафарбувати собі очі, зачесати волосся й, виходячи з туалету, засунути в колготи край спідниці. Я підходив до неї й витягав спідницю, неначе вона була малою дівчинкою. При цьому я торкався її тіла, нюхав запах її шкіри. Іноді бували особливо важкі моменти, коли мені хотілося взяти каністру з бензином і спалити це все: її віник, її ліжко, її собаку. Стовп чорного диму, і потім уже нічого.

Я чекав, що вона збунтується, дивився на її руки, вона більше не гризла собі нігтів, і я думав, що вона їх навмисно відрощувала, щоб подряпати ними моє обличчя. Думка про те, що йдучи я кидав таке знедолене й слухняне створіння, переповнювала мене жахом. З іншого боку, залишалася Ельза зі своїм животиком, що весь час ріс. Телефон дзвонив у непідходящі моменти. Ельза брала слухавку, але ніхто їй нічого не говорив. Я знав, що це дзвонила Італія. Я сподівався, що вона хоч щось скаже, не важливо що. Образить чи нагримає. Твоя мама клала слухавку й спокійно поверталася на місце, поклавши руку на животик. Телефон розривався знов.

– Я візьму.

Але мені вона теж нічого не говорила. Говорив я.

– Це ти? Тобі щось привезти?

Я повертався, сідав біля Ельзи й клав свою руку на її в солодкому очікуванні твого народження. Я б міг вічно так жити. Можливо, я божеволів. Можливо, безумство це і є така невиправдана пунктуальність, така нескінченна благодать.

Якось, одного вечора, коли я заїхав, від неї тхнуло спиртним. Вона навіть не почистила зуби, щоб приховати цей запах. Волосся в неї було розкуйовджене, на ній був лише халатик, а втім, здавалося, що вона, нарешті, стала сама собою. З її очей, оточених чорними колами, злетіла ця матова заволока. Вона попросила мене покохатися з нею. Вона попросила мене про це якось ні з того, ні з сього, з глибини своїх нещасних очей.

– Ти мене…

І вона стукнула долонею по кулаку. Вульгарний жест.

На мені був смокінг, я приїхав до неї після якогось прийому. Я навіть розгубився. Послабив на шиї метелик. У роті була мішанина різних присмаків, дуже хотілося пити. Вона притулилася до стіни, на якій висів постер з мавпою.

– Як колись, – сказала вона.

Вона розіпнула халат. Трусів на ній не було, а от майку я впізнав одразу ж. Я впізнав і ту квітку зі стразів, що косо висіла після того, як я її хапнув своєю хтивою рукою літнього вечора. Він тепер здавався таким далеким, похмуро блимаючи в мене перед очима.

– Рятуйте… – прошамкала Італія. – Рятуйте, – повторила вона, уже звертаючись до себе, і засміялася. Немов безнадійно розбещена дівчина. Потім її голос повернувся до реальності: – Убий мене, прошу тебе, убий мене!

Я подивився згори на це розкуйовджене волосся. Узяв халат за краї й запнув його.

– Ти замерзнеш.

Пішов на кухню щось випити, присмоктався до крана й став пити просто звідти, вода здавалася холодною, немов розталий лід. Коли я повернувся, вона сиділа, засунувши голову в камін і обхопивши її руками, немов хотіла, щоб вона не рухалася. Алкоголь починав діяти.

– Вимкни світло, – попросила вона, – бо в мене голова паморочиться.

– Що ти пила?

– Соляну кислоту. – Вона знову засміялася, але не блювала. Говорила, не відпускаючи рук від голови: – Ти пам’ятаєш того продавця на базарі, що подарував мені сукню? Це був мій тато. Я жила з ним. Трахалася з власним татом.

– Ти заявила на нього в поліцію?

– А нащо? Він не був якимось чудовиськом, був звичайним бідолахою, який не міг відрізнити каміння від оливок.

Вона захитала головою і стримала відрижку, від якої в неї вже роздулися щоки. Хміль вийшов, немов ураган, він прочистив їй голову. Вона протверезіла.

– Так воно буде краще, коханий, я б ніколи не змогла стати нормальною матір’ю.

Мені захотілося витягнути її з цього каміна, з цієї чорної діри. Але вона була далеко від мене, у тому місці, де мене не було.

Лише зараз вона розповіла мені цю таємницю свого життя, зараз, коли ми вже розстаємося. Вона знає, що більше нікого не знайде, аби розповісти про це. Випила для сміливості. Хоче допомогти мені піти звідси. Я підходжу до неї, гладжу її чоло, але між нами вже утворилася прірва, прірва обачливості. І певна частина мене вже в безпеці, далеко від її зіпсованого кохання. Чи я її кохав? Чи це було кохання, про яке я благав долю й зараз благаю? Знову я піду вештатися світом, і що з того, що моє серце тремтітиме від ностальгії, немов зуб в онімілій щелепі. У кожної людини є своє забуте минуле, що танцює в неї за плечима. Зараз, коли я на неї дивлюся, я вже знаю, чого вона мене вчить. Вона вчить мене, що за гріхи треба платити, можливо, це не стосується всіх, але нас з нею напевне. Бо ми вишкребли не тільки цю дитину, але самих себе.

Я не курю, тож після мене не залишилося навіть недокурка зі слідом моїх губ. Не залишилося нічого очевидного, що свідчило б про мою присутність у цьому будинку. Нічого не залишилося й у самій Італії. Якось вона підрізала мені нігті на ногах, але не викинула їх, поскладала в оксамитовий мішечок, де зазвичай зберігають коштовності. Ці нігті були тим, що я їй залишав.

Я вже добре знаю запах твого волосся, Анджело, і всі інші запахи, які ти рік за роком приносила з вулиці додому. Певний час ти принюхувалася до своїх спітнілих долонь, до фломастерів, до своїх пластикових ляльок. Принюхувалася до запахів школи з її глухими коридорами, до трави в парку, до смогу. А тепер суботніми вечорами до запахів кав’ярень, які ти відвідуєш, до музики, яку ти слухаєш. До запахів того, що залишилося в тебе в серці. А я вдихав запах твого гарного настрою і хмаринок, що іноді затягували небо над тобою, бо радість має свій запах, а журба свій. Італія навчила мене замовкати і сприймати. Вона ж і навчила мене принюхуватися. Зупинятися й заплющувати очі, щоб вдихати який-небудь запах. Один-єдиний, що складається з мільйонів інших; ти на нього чекаєш, і він приходить, обгортає тебе, немов димок або рій мошок. І всі ці роки я шукав її по запаху. Якби ти знала, скільки разів я бігав за чимось віддалено схожим на її запах, завертав у якісь провулочки, піднімався по сходах. Вона так і залишилася для мене в запахах. І навіть зараз, знаєш, Анджело, коли я нюхаю свої руки в цьому асептичному блоку, якщо лізу носом у самі долоні, мені здається, що я знаходжу її запах. Тому що вона вже в моїй крові. Її очі плавають у моїх венах, дві дірки, що сяють, немов очі каймана вночі.

Спершу було не так важко. Безумовно, усі бачили, що я страждаю, що схуднув і взагалі фізично виснажився. Але я потроху починав відходити. Став приділяти собі увагу, приймати вітаміни, більш регулярно харчуватися. А щодо душевних ран, то я вважав, що вони з часом загояться. Одного дня я дозволив собі нову розвагу. Так буває після переїзду, коли заносять у нову квартиру коробки з книгами, розставляють меблі, знову заповнюють шухляди, викидають на смітник те, що більше не знадобиться: прострочені медикаменти, пляшки із залишками лікерів, запечатані корками так, що не відкриєш, старий віник. Я записався в спортклуб. Я ходив туди вечорами, після роботи в лікарні, занурювався в це середовище без свіжого повітря, де було багато інших чоловіків, які зросталися зі знаряддями, що вимагали фізичних зусиль, і пітнів. Обливався потом на велотренажері, переконаний, що вправи допоможуть мені позбутися й останніх шлаків, що залишалися в душі. Я перемикав важіль швидкості, бо мусив більше навантажуватися, дертися на удаваний підйом. Я схиляв голову, заплющував очі й напружував м’язи. Повертаючись додому, я викидав мокрі речі зі спортивної сумки на підлогу, поряд із пральною машиною, і почував себе готовим, як ніколи, перебувати й надалі в середовищі цієї оманливої казки. Живіт моєї дружини продовжував рости, за вікнами, серед верхівок дерев, можна було побачити тремтливі вогники різдвяних гірлянд. Якось увечері мене накрила потужна хвиля. Це була хвиля чорної меланхолії, хвиля біди. Життя знов навалилося на мене своїм тягарем. Недостатньо тиснути на педалі велотренажера, щоб залишатися в безпеці. Біда не покидала мене, залишалася поруч, як той велосипед без коліс.

Одного вечора я їй зателефонував. У вітальні сиділи гості, ті самі, грали в настільну гру зі складними правилами, вона була якась вульгарна. Я тишком утік від них. Квапливо набрав її номер, але мусив зупинитися, бо не пам’ятав останніх цифр. Я дуже хвилювався й навіть закляк, дихаючи на слухавку, доки чітко не згадав весь номер.

– Алло?

Я не одразу відповів.

– Алло…

Її голос став тихішим, квапливим, а тон змінився. Протягом цього короткого очікування її, мабуть, охопила підозра, що це я.

– Алло. Ти що робиш?

Ми вже майже місяць не спілкувалися з нею.

– Іду прогулятися.

– З ким?

Я не мав ніякого права запитувати її про це й уже похитав головою, засуджуючи себе. Обличчя в мене перекосилося, але я говорив таким голосом, щоб вона подумала, ніби я сміюся.

– До тебе хтось посватався?

Вона відповіла, не змінюючи тон:

– Ідемо щось випити.

Ідемо? Ти і ще хто? Ах ти ж сучка, уже втішилася! Але тепер я більше не сміюся, голос у мене хрипкий, мені важко говорити, але я вдаю веселу поблажливість.

– Хех, тоді гарного вечора…

– Дякую.

І ось воно, прорвався мій смуток, який я сподівався, що вона почує, і мою тугу та втому.

– Італіє?

– Що?

Це її «що», Анджело, тепер пролунало зовсім по-іншому. Я хотів їй сказати, що з того часу, як ми не бачилися, я вже двічі робив собі електрокардіограму. Пішов у відділення кардіології й попросив колегу поставити мені ці присоски. «Я зараз багато роблю фізичних вправ», – пояснив я, виправдовуючись. Я хотів їй сказати, що кохаю її і що боюся померти далеко від неї.

– Бережи себе.

– Ти також.

Можливо, вона почала відбудовувати своє мікроскопічне існування, повернулася до цього бару, де ми з нею зустрілися, почала з нього. І до неї підійшов якийсь інший чоловік, щоб запитати про щось. Вона звикла обмінюватися кількома фразами, одним поглядом, у якому міститься весь її образ, а чи будь-який образ. Так, вона вже, напевно, обіймається з іншим чоловіком, який спокійно вклав її в ліжко. Якийсь дурень, котрий її зовсім не знає, не уявляє навіть собі, яке вона золото, і нічого не чув про її страждання. Вона дозволяє себе трахати, щоб створити ілюзію, що ще існує, плаче, відвертаючи від нього обличчя, щоб він цього не побачив. Я її такою бачив.

У ті дні ми з’ясували, якої ти статі. Ти підігнула ніжки. Манліо легенько ляснув по животу, притулив зонд й, повернувшись до Ельзи, сказав:

– Це – дівчинка.

Твоя мама повернулася до мене й повторила:

– Це – дівчинка…

Їдучи додому в машині, Ельза мовчала із застиглою усмішкою на устах. Я знав, що вона хотіла дівчинку. Поки машина летіла по автостраді, вона поринула в мрії про життя, що вас очікувало, Анджело, про ту низку маленьких, але гучних подій, що супроводжують зростання дитини, її долю. На ній було пальто молочного кольору. Поряд із такою величною лелекою, я почував себе бридким каченям у безводній калюжі. Я стежив за дорожнім рухом, за тим, що відбувається навколо, шукав, на що зіперти свої думки. Італія була переді мною, рухалася разом із двірниками по вітровому склу. Я згадував її слова. Вона мало говорила, але те, що вона казала, злітало з її уст, немов після довгої подорожі крізь її думки, її душу.

– Це – хлопчик, я в цьому впевнена.

Вона сказала це без пафосу, тому що це було те, що вона відчувала, було правдою. Тепер я це знав. Зараз, коли мені здавалося, що я зможу потрапити в запасне життя, де вишикувалися події, які ще не відбулися, ця думка прийшла до мене, не завдаючи мені болю. Легше було б зробити це відкрито. Щодня відступати на крок і нарешті залишити вас самих. Дочки залишаються з матерями, спостерігають, як ті наносять собі макіяж, узувають свої черевики. А я, не привертаючи до себе уваги, міг би ретируватися, залишаючись фігурою заднього плану, у плюшевому вбранні, як слуга-індус.

Дні минали один за одним із майже незмінним набором подій, що відрізнялися між собою ледь помітно, так само ледь помітно змінювалося моє обличчя. Такий закон часу, Анджело, він працює поступово й системно. Ми зношуємося від невидимого, проте невблаганного руху. Нитка часу то провисає, то знову натягується на ткацькому верстаті з наших кісток, і одного дня без жодного попередження ти бачиш, що на тобі вже обличчя твого батька. Тут справа не тільки в крові. Можливо, твоя душа пробудила імпульси таємного бажання, про яке ти знаєш, що воно в тебе є, навіть якщо воно тобі неприємне. Ця зміна стає помітною в середині життя, решта років може принести лише щось фатальне. Обличчя людини в сорок років – це вже обличчя старості. З ним ти ляжеш у труну.

Хоч я все життя думав, що схожий на матір, та одного грудневого ранку став схожим на тата. Я побачив це в дзеркальці автомобіля, стоячи в заторі. Страждання зробили моє тіло схожим на цього чоловіка, котрого я продовжував ненавидіти без будь-якої певної причини на це. Просто звик його ненавидіти з тієї миті, як я про нього дізнався. Я зняв окуляри й наблизився до дзеркальця. Очі похмуро крутилися у фіолетових колах, ніс без окулярів (слід від них залишався на переніссі) став більш громіздким. Кінчик носа спустився ближче до стислих уст, що нагадували берег, який потроху зникає в морі. Усе було, як у нього, або майже все. Не вистачало лише того блазнівського вигляду, що в’ївся в його сумні риси, робив його неповторним і не полишив навіть після смерті. Одерев’яніле обличчя без будь-яких намірів зберігало деспотичний характер свого померлого власника. Я був його гидкою заблукалою копією, сумним синьйором з обличчям хижака.

На Різдво я не залишився в тестя й тещі грати в лото, куди після певної години приходили все нові й нові гості з ситими й заспаними обличчями. Віддав картки, розкладені переді мною, своєму сусідові й вийшов подихати свіжим повітрям. Вулиці після всіх цих днів сум’яття спорожніли, а вітрини магазинів закривали ролети. Погода зіпсувалася, було дуже холодно, сонце ховалося за хмарами. Я зайшов до місцевої церкви. Там майже нікого не було в такий час між месами, але ще відчувався ореол вірян, які заповнювали її під час ранкової служби. Я пішов до бокового вівтаря, де під склепінням стояв вертеп і кілька гіпсових фігур майже людського зросту. Богородиця у своїй накидці з довгими нерухомими складками схилила очі до ясел з соломою, у яких лежало Дитя. Приголомшений, я став навколішки перед купкою людських фігур із застиглими обличчями. Я заглибився в патетичну розмову з самим собою, немовби хтось невидимий бачив і судив мене. Звичайно, нічого не відбулося, Бог не стане турбуватися через одну смішну людину. Невдовзі я вже думав про щось інше.

Жодний промінь божественного світла на ковзне по гіпсовому чолу Дитяти, що лежало переді мною в золотавій тіні церкви. Німб над ним тримав чорний залізний прут. Мабуть, його хтось приставив пізніше, адже на гіпсовій потилиці Дитяти залишався жовтий слід від клею, на якому колись тримався цей символ святості. Можливо, Анджело, я помічаю надто багато дрібниць, щоб увірувати, вони оточують мене своєю дріб’язковістю. Це брудні земні речі, яких небо ніколи не прийме. Цю нещасну фігурку дістають і повертають у дерев’яну коробку з соломою, що зберігається в ризниці. Там і зимує це синьооке Дитя, там же його зустрічають весна й літо, у темряві цієї дерев’яної коробки, куди проникає пил і сирість. І поруч фігура його матері, упакована трохи далі, теж із соломою на обличчі. І це гіпсова фігура, яку дістають раз на рік для таких же тріпотливих й нещирих сердець, як моє.

Я розглядав сцену народження Христа розчаровано, як турист, що заходить у сандаліях і шортах, щоб сховатися від спеки, і з цікавістю дивиться на це пропахле ладаном місце молитви під докірливим поглядом старої лицемірки із зігнутою спиною, яка сидить на першій лаві, найближчій до вівтаря. А тут і насправді за колоною стоїть навколішках якась жінка. У церкві завжди можна побачити жінку, що стоїть навколішках. Я бачу підошви її черевиків, і мені здається, що це моя мати. Вона була віруючою, а батько все життя забороняв їй ходити до церкви. Щоб не дратувати чоловіка, вона звикла молитися в тиші. Мама вдавала, що читає, дивилася в якусь книжку, але при цьому забувала перегортати сторінки. Лише наприкінці їхнього спільного життя, коли батько був відсутнім усе частіше, вона знов насмілилася туди ходити. У години, коли не було меси, мама заходила в сучасну церкву того кварталу, до якого ставилася з презирством. Вона падала навколішки за окремою лавкою біля кропильниці та дверей, звідки долинав шум, майже не вважаючи себе гідною цього святого місця. Підошви черевиків цієї жінки були такими ж, як і в моєї мами. Підошви людини, що стала на коліна, відірвалася від землі й молиться. Італія теж була віруючою. У її спальні на стіні висіло одне розп’яття серед дерев’яних чоток з великими кульками, а ще маленьке срібне розп’яття на шиї, яке вона смоктала, коли сумувала. Можливо, зараз вона теж зайшла в церкву попросити пробачення перед статуєю. Цікаво, як вона провела цей різдвяний день. Я уявляв собі, як вона в півтемряві, у своєму неопалюваному будинку, дістає з коробки панетоне[13], ось він лежить серед крихіток на цератовій скатертині, її рука відрізає шматок і відправляє його до рота. Може, перед нею теж стоїть вертеп, пластмасовий монолітний вертеп, що продається у великих магазинах.

Потім я про це забув. А коли забув, життя почало робити мені приємні сюрпризи. У лютому я став завідувачем відділення. Це була давно очікувана подія. Я на це заслуговував, у цій лікарні я пропрацював сімнадцять років. Починав асистентом, потім став ординатором, відтак старшим ординатором. Тепер я вже керував. Разом з іншими я перебував в ейфорії, насамперед з твоєю мамою, а також з колегами, які організували бенкет на мою честь. Це підвищення увінчало мою кар’єру, але й обмежувало її. Я змушений був назавжди покинути мрію поїхати до якоїсь відсталої країни, де мій фах міг би нарешті стати таким, яким я уявляв його собі в дитинстві: з постійно напруженим графіком роботи, місіонерством. Далеко від повільної сонливої рутини цієї багатої й водночас погано керованої лікарні, з простроченими медикаментами, де обладнання старіє ще до того, як його розпакують. Де все відбувається неначе в уповільненому кіно, а найжвавіша річ – це миша, яка бігає в кухні й змушує репетувати кухарок. Кожен із нас, Анджело, мріє про щось таке, що змінить ритм нашого звичного життя. Ти мрієш про це, сидячи на дивані, розслабившись серед того комфорту, який щодня дарує тобі життя. Зненацька під впливом якоїсь смішної бунтарської ідеї ти починаєш шукати кістку тієї людини, якою тобі хотілося б стати. Проте, на наше щастя, тебе оточує надто щільний шар жиру, що добре захищає тебе від гострих кутів, а також усіляких дурниць, які ти час від часу собі говориш.

Після того, як головний лікар привітав мене з новою посадою, я нарешті залишився сам. Їдучи додому в автомобілі, я розмірковував над цією зміною, над тим, як життя само налагоджується. І мені здалося, що навіть це підвищення було явним знаком у графіку, який мені накреслила доля. Я знову подумав про останні місяці сум’яття в моїх сердечних справах як про своєрідний суботній рік, період суцільного відпочинку, який моє серце дозволило собі, з огляду на новий цикл відповідальності, що чекав на мене. Я знову почувався сильним. І якщо щось жахливе й відбулося, то воно тепер літало в мене за спиною, немов стара газета від вітру на морському узбережжі наприкінці літа.

А тим часом тобі все важче ставало рухатися в череві твоєї мами. Її живіт був уже таким великим, що висувався з-під одягу, немов трофей, її пупок нагадував умбон[14] на щиті давньоримських гладіаторів. Ельзі залишалося тебе носити ще трохи менше місяця. Їй було все важче дихати. Після вечері я клав свою руку на низ її живота й починав легенько масажувати. Вона мало спала, коли лягала, здавалося, що ти прокидаєшся. Дуже часто, прокидаючись уночі, я заставав її мовчазною, несплячою й зануреною у власні думки. Вона лежала, не заплющуючи очей, на тому верстаті бажань, з якого ти невдовзі повинна була вийти. Я не відводив від неї погляду в сутінках, але не насмілювався потурбувати, відчував, що їй хотілося побути самій. Коли ми прогулювалися, вона спиралася на мою руку, її постать стала незграбною й громіздкою, я милувався, дивлячись на її віддзеркалення в якій-небудь вітрині. Мене розчулювали і манери, і впертість, що ніколи її не полишала. При такій зміні фізичного стану її пихатість здавалася смішною. Вона хотіла продемонструвати мені, що могла чудово все робити й без мене, тож вела значно рухливіший спосіб життя, ніж це рекомендувалося в її стані. Ельза приділяла багато уваги своєму одягу й ніколи не купувала речей у магазинах для майбутніх мам, яких вона терпіти не могла. Шкіра в неї стала блискучою, а погляд яснішим. І вона так само продовжувала змагатися в елегантності з іншими жінками.

Ми все ще з нею кохалися, здавалося, що її фізичний стан не впливає на бажання близькості. Вона лягала на бік, а я притискувався до її великого тіла. Мені важко було перебороти свої побоювання таких суттєвих змін у її організмі. Через них я відчував себе мініатюрним і недоречним. Наш секс не був бурхливим, він був призначений для вже вагітної жінки. Мені б хотілося, щоб його було менше. Але Ельза вимагала моєї уваги, і я був змушений її задовольняти. Коли я в неї входив, то здавався собі незваним гостем на приставному стільці на бенкеті, де й так повно людей. Я слухав у темряві шум життя, що було між нами, створене цими рухами наших тіл, які ми майже ніколи не припиняли. Я лежав у себе вдома між ногами жінки, котру я знав майже п’ятнадцять років і котра завагітніла від мене. А в нашій квартирі, у гостьовій кімнаті вже були поклеєні шпалери з маленькими ведмежатами й стояла готова колиска. Можливо, я мав бути щасливішим, ніж був. Але, Анджело, особисте життя – невивчена територія. Я не думав про Італію, та відчував її присутність біля себе. Я знав, що вона залишилася в мені глухими звуками своїх кроків, неначе стара правителька середньовічного замку, яка ходить і одну за одною гасить свічки до цілковитої темряви.

І ось ми вже в товкотнечі двоповерхового магазина з вікнами на всю стіну, крізь які можна побачити все, що відбувається всередині. Твоя мама попросила сходити з нею, щоб купити потрібні для тебе речі. Уже була шоста година, сутеніло й ішов дощ. Ельза струсила парасольку й поставила її в підставку біля дверей, провела рукою по волоссю, щоб перевірити, чи не змокло, і озирнулася, шукаючи мене. Над нашими головами висіла незліченна кількість плюшевих лялькових фігурок, прикріплених гумовими пружинами до стелі. В ігровому розважальному секторі стояли пластмасові ігри з закругленими краями, дівчата на касах у червоних капелюшках, що нагадували міні-спідниці, дарували всім дітям повітряну кульку на тонесенькій пластиковій трубочці.

Ми піднялися ескалатором на другий поверх. Кружляли геть розгублені між стелажами з товарами, штовхаючи перед собою возик, але так і не могли визначитися, що купувати. Ми були у відділі для новонароджених, нас вражала мініатюрність усіх виробів. Було душно, я носив Ельзине пальто на руці, а своє так і не зняв, тільки розстебнув. Ельза педантично схилялася до кожного виробу, дивилася на ціну на етикетці та на склад тканини.

– Тобі подобається?

Ельза дістала вішалку з маленькою розкішною сукенкою, обшитою тафтовими оборками. Вертіла її в руках, розглядаючи то з одного, то з іншого боку, але вирішила, що це занадто для немовляти. Вона хотіла купити тільки практичні речі, які можна швидко міняти й прати в машинці. Але потім, зробивши ще пару кіл на тому поверсі, сміючись із себе, ми вихопили цю тафтову сукенку й поклали у свій возик. І в такому ж захваті ми вибирали сорочечки, спіднички, махрові комбінезончики, хутряні навушники, блакитну рибку-термометр, щоб заміряти температуру у ванночці, книжку-плавунець, брязкальце з тваринами, яке можна чіпляти до дитячої коляски, пару черевичків для гімнастики розміру 00, абсолютно непотрібних, проте надто гарних, щоб їх не купити. Одна продавчиня з приємною усмішкою супроводжувала нас скрізь, даючи поради. Ми з твоєю мамою ходили, тримаючи одне одного за руку, час від часу вона легенько стискала мою руку, бо тепер мені хотілося купити все. У цьому магазині ми відчували справжнє свято, де зненацька нам захотілося, щоб ти народилася якомога швидше, щоб приміряти на себе цю казкову сукенку й спортивні черевички. Зараз, коли ми тримали твої речі, нам здавалося, що ми вже тебе бачимо. Тепер, коли продавчиня штовхала перед собою возик до ліфта, Ельза, розчервонівшись й утираючи крапельки поту з чола, смикнула мене за рукав:

– Добре, здається, уже нічого не бракує.

Вона ніби розгубилася на хвилинку від того, що ми йшли до каси з усім цим крамом для тебе, якої ще не було, ти ще носила водяне вбрання. Божевілля закупів захопило завжди розсудливу Ельзу, і вона мимохідь зауважила:

– Це лише найнеобхідніший мінімум.

У касі дівчинка в червоному капелюшку всміхнулася й подарувала мені повітряну кульку. Обвішані покупками, ми забрали Ельзину парасольку з підставки перед дверима й вийшли на вулицю. Там було чути шум від транспорту й дощу, що вкривав своїми краплями хідник і автомобілі, які стояли перед світлофором, чекаючи на сигнал. Я попросив продавчиню викликати нам таксі, і тепер ми очікували його під вигнутим полотняним навісом, на якому вода ненадовго затримувалася, перш ніж впасти на хідник. Навколо нас були інші люди, які теж ховалися від дощу, що раптом перетворився на зливу. Зовсім поряд з моєю ногою стікала вода з парасольки якоїсь замріяної синьйори. Я зосереджено дивився на дорогу, вдивлявся в розпливчасті червоні й жовті вогники, що наближалися до мене, а потім зникали в насиченому дощем повітрі в кінці вулиці. Я шукав підсвічені «шашечки» таксі. Усі торбинки я тримав в одній руці, а в другій цю смішну кульку, якої мені так і не вдалося здихатися.

Нарешті з’являється таксі в супроводі колони інших автомобілів і повільно наближається до нас. Я повертаю голову до Ельзи, яка зовсім ні про що не думає, стоячи поряд зі мною.

– А ось і таксі.

Я завмираю. Повертаюся трішки назад, і замулений зливою мій погляд щось спіймав вдалині серед автомобілів на дорозі: якусь тінь, що ковзнула в моєму полі зору на якусь мить. Насправді я нічого не побачив, тільки якусь постать у воді. Та я одразу ж зрозумів. Щось похолонуло всередині й немов стиснуло горло. Італія тут, стоїть не рухаючись під дощем. Дивиться в нашому напрямку. Можливо, вона побачила, як ми виходимо з магазину… Ідучи, ми сміялися з цієї кульки і з тієї касирки з надто різкими рухами.

– От сучка, – прошепотіла мені Ельза на вушко, – вона подумала, що з таким животом я вже ні на що не здатна.

Я засміявся й підсковзнувся на хіднику. Підхоплюючи мене, Ельза трохи втратила рівновагу, і ми ледь не впали разом. Тоді вже засміялися разом, щасливі й смішні, під цією зливою, що поливала нас як із відра. Італія дивиться на Ельзу, яка стоїть поряд зі мною з величезним животом під пальтом. У мене в руці червона кулька, я опускаю її, бо тепер мені соромно, і намагаюся тілом затулити Ельзу. Я затуляю її від цих завмерлих очей, що дивляться на нас з відстані кількох метрів. Я не бачу, як виглядає Італія, світло від вітрини б’є їй у спину, а обличчя залишається в тіні. Тепер у неї немає жовтого волосся. Проте я знаю, що це вона, і що вона нас бачила. І я вже більше не знаю, де я сам. Навколо мене є лише тіні і спалахи. Я з нею сам на сам у шумі цього дощу. Вона стоїть без парасолі, здерев’яніла, немов стовбур, у жакетику з цупкої вовни. Ноги в неї відкриті. Піднімаю руку, і водний струмінь, що збігає з навісу, затікає прямо в рукав мого плаща. Я кажу їй, щоб вона на мене зачекала, я кажу їй, щоб вона не йшла.

Таксі зупинилося просто перед нами, Ельза сіла, прикриваючи голову складеною парасолькою. Я бачу її плечі під пальтом, що зникають за дверцятами. Я знов обертаюся, щоб подивитися на Італію, вона вже йде від нас. Я все дивлюся на її постать, що перетинає вулицю між машинами, які ледве рухаються. Я нахиляюся до ще відчинених дверцят. Ельза дивиться на мене знизу, вона не розуміє, чого я чекаю.

– Побачимося вдома.

– Що таке? Ти не їдеш?

– Я забув кредитку…

– Ну, то я зачекаю.

Машини, що стоять позаду, починають сигналити.

– Ні, їдь. Я трішки пройдуся.

– Тоді візьми хоча б парасольку.

Я бачу повернуте в мій бік обличчя Ельзи. Таксі від’їжджає. Я перетинаю вулицю, в одній руці в мене залишилася торбинка з купою речей для немовляти, а в другій тримаю кульку від касирки та Ельзину парасольку, яку так і не розкривав, бо не маю наміру ховатися від дощу. Я роззираюся в один бік, другий, Італії немає. Я заглядаю в переповнений бар, де люди перечікують негоду. Там пахне мокрим деревом і кетчупом, але Італії немає. Я вже й не знаю, де її шукати, але я продовжую бігти далі, завертаю на першу ж вулицю, яка швидко закінчується й переходить у провулок, він вузький і темний, дощ там не такий сильний. Я її бачу. Ось вона сидить на сходинках перед під’їздом, притулившись спиною до його дверей. Вона не чує, як я йду, бо шум дощу перебиває шум моїх кроків. Вона мене не бачить, бо охопила голову долонями. Я дивлюся на лінію її голої потилиці. У неї немає більше її солом’яного волосся, воно тепер коротке, темне, приклеїлося до шкіри, немов блискуча панчоха. Я кладу свою руку на неї, на цю надто малесеньку голівку, на це мокре волосся. Вона різко піднімає голову, її шия, спина здригнулися, неначе від удару нагайки. Вона не очікувала мене. Обличчя в неї немов мокра маска, зуби цокотять під стиснутими губами. Я слухаю цей несамовитий стукіт зубів, який Італія не в змозі припинити. Я стою просто перед нею, майже торкаючись її. Мокрий плащ тисне мені на плечі, вода затікає по шиї й біжить між теплим тілом та одягом. Я біг і тому засапався, а тим часом дощ барабанить мені по обличчю. У руці в мене все та ж червона кулька. Немов нічого не відбувається, вона сидить, уся промокла, розставивши білі ноги в коротких чоботах, які блищать від струменів води. Як це жорстоко зустріти її і як це добре. Вона, здається, помолодшала. Схожа на хвору дівчинку. Схожа на святу. Вода розмиває її обриси. Від неї залишаються тільки очі. Дві сяючі калабані, які пильно дивляться на мене, а чорний макіяж збігає по її щоках, неначе мокра сажа. Сидить собі сама зі своїми кістками, своїми очима. Це – вона, мій зниклий песик.

– Італіє…

Її ім’я покотилося темною й вузькою вуличкою, між стін будинків, що стоять обабіч неї. А вона підносить руки до вух і хитає головою, не хоче мене слухати, не хоче чути свого імені. Я стаю на коліна й беру її за руки. Вона підхоплюється, відштовхує мене ногою.

– Іди геть, – каже вона крізь зуби, які так і продовжують цокотіти. – Іди геть… геть!

– Ні, я від тебе нікуди не піду!

Тепер уже я – той собака, вкладаю свою морду на неї, на її мокре тіло. Від її мокрого одягу тхне. Дощова вода пробудила якийсь застарілий запах, що в’ївся в м’яку тканину вовняного жакета. Це запах спітнілої тварини, пологів. А я тепер – син, тремчу, стоячи на колінах на сходинках, а тим часом злива поливає нас обох. Обіймаю руками її худі стегна.

– Я не міг тобі про це сказати, мені не вдалося.

Вона відсунулася, щоб звільнитися від моїх обіймів, важко дихає, але вже не відштовхує мене.

Я піднімаюся, намагаючись зустрітися з нею поглядом. Тепер вона відриває від сходинки одну руку, підносить її до мого обличчя й починає пестити його. І зараз, коли ця холодна рука, немов той камінь, на якому вона лежала, зупиняється на моїй щоці, я знаю, що кохаю її. Я її кохаю, донечко, так, як ще нікого не кохав. Я кохаю її, немов жебрак, немов вовк, немов стеблина кропиви. Я кохаю її, немов тріщину в склі. Я її кохаю, бо не кохаю нікого крім неї, її кісток, її злидняцького запаху. І мені хочеться вити на всю цю воду, що не зможе змити мене в якийсь риштак уздовж порожньої бруківки.

– Я хочу бути з тобою.

Вона дивиться на мене очима, які, здається, поіржавіли від води. Її долоня погладжує мої губи, а великий палець проникає всередину.

– Ти мене ще кохаєш? – запитує вона.

– Ще більше, Суріпко, значно більше.

Я облизую її палець, смокчу його, немов новонароджений. Я висмоктую з нього весь той час, коли ми буди далеко одне від одного. Це ще ми, тільки постарішали на одне літо, притулилися до якогось під’їзду, під водою, що збігає з балконів у запах мокрого саду за нашими плечима. Наші тіла розігріті, від них піднімається пара з-під мокрого одягу, ми знову на вулиці, немов два коти. Мій язик проходить по її бровах. Вона зняла труси й тримає їх у руці. Ноги в неї розведені, як у ляльки, шкіра над чоботами сяє від води. Я рухаю спиною, втискуючись в неї, а тим часом вода стікає по наших теплих тілах, немов усередині садової бесідки чи теплиці. Наші обличчя немов скуті ланцюгом, а там, нижче, насолода, що виносить нас далеко й забирає геть усе пережите. І ти вже не відчуваєш страху, що хтось зможе наздогнати тебе, щоб надавати копняків і зганьбити тебе. Ти – черв’як, під тілом, яке ти кохаєш. Це ще ми в сутінках наших подихів. Ми – ті, що не залишаться, що помруть так само, як помирають усі інші.

Потім настають справжні сутінки, і води справді стає забагато. Куди ми підемо? Яка в нас доля? Яка кімната нас зараз прийме? Ми не повинні були покохати одне одного, але ми це зробили. Як два собаки посеред вулиці. А потім буває завжди туман, втома, невпевненість. Кілька незграбних рухів, приводимо себе в порядок, знову пестощі й ще більше сорому. Ми це зробили, але не мусили цього робити. Удома на мене чекає вагітна жінка. Та що мені до того, надягни, Італіє, труси. І я теж підтягую штани, квапливо й незграбно, під плащем, який уже схожий на ганчірку, що треба викинути на смітник. Ніхто нас не побачив, бо на цій вулиці немає жодної живої душі, вона немов видалена з цього світу заради нас. Італія підвелася, я дивлюся на її тіло, немов на примару у важкому жакеті з вовни, що набрався води. Вона схожа на козу, яка загубилася й стоїть сама на скелі під зливою. Знову все жахливо. Я стою поряд зі згаслим ліхтарем. Якби в нас влучила блискавка, коли ми кохалися! Немов електрична змія, що влізла між мною і нею. Блакитна нитка, що пронизала нашу насолоду. Тоді так, це б мало сенс…

Але зараз… Зараз потрібно провести руками по зіжмаканому одягу, по волоссю, що злиплося, і повернути з цією метушнею наші покинуті тіла у світ, що сяє віддзеркаленими на асфальті вогнями в кінці вулиці, де їздять автомобілі й швидкі ноги кудись поспішають під парасольками. Це все ще ми, двоє нещасних бідолах, двоє засмучених закоханих посеред вулиці. А на чорній бруківці лежить червона кулька, немов забуте серце. Італія дивиться на неї.

– Нащо ти підстригла волосся?

Але вона не відповідає, тільки всміхається в темряві, її рідкі зуби видніються в тонкому прорізі між губами. Так ми й повертаємося в натовп, вона тримає мене за зігнуту руку, вп’явши пальці в мій плащ. Ми йдемо дуже повільно, своєю рукою, на яку вона спирається, я відчуваю, як їй важко. Ті нечисленні перехожі, що проходять повз нас, не помічають нашої присутності. Тепер, нарешті, небо ллє воду потихеньку, воно неначе викручена тканина, з якої стікають останні крапельки.

– Що це в тебе? Покажи мені.

Це все ще ми, але тепер сидимо в барі, ховаючись за останнім столиком. За спиною в Італії стіна, обшита темними дерев’яними панелями. Стіл вузький, уже мокрий від наших мокрих ліктів. Під столом ми торкаємося одне одного колінами, а до підошов черевиків приліпилася стара паперова серветка. Я схибив, поставивши свою сумку з покупками на стіл, і навіть сам не помітив, як це зробив. Зараз Італія підтягнула її до себе. Я намагаюся втримати її біля себе.

– Та нічого там немає…

– Ну покажи мені.

І сукенка з тафтовими оборками опиняється на столі, мокра й зім’ята.

– У тебе дівчинка?

Я киваю, опускаючи очі на свої долоні. Мене теж вражає ця світла тканина, що лежить між нами. Менш ніж годину тому ми з твоєю мамою сміялися, дивлячись на цю сукенку, ми зняли її з вішалки й поклали у возик. Ми були щасливі тоді. Зараз, коли я на неї дивлюся, вона мені здається жахливою. Вона втратила свій шарм від води, поки ми з Італією кохалися. Вона схожа на сукенку мертвої дівчинки, що потонула в озері. Італія нахилилася ближче до неї, жестикулює, багато жестикулює, розгладжує тканину, торкається до оборок.

– Як шкода, але нічого, сподіваймося, що вона не сіла.

Потім вивертає її, шукаючи етикетку.

– Ні, на щастя, ручне прання можливе.

Що вона робить? Що вона каже?

– …достатньо випрасувати її, і все буде гаразд.

Тепер вона її складає. Бере за рукави й обережно згинає їх усередину, таке враження, що вона не може відірватися від цього клаптика тканини. Очі її не хочуть на мене дивитися, вона відвертає їх від мене в бік людей, які рухаються в протилежному кінці бару.

– Того ранку, коли я зробила аборт, приходила до твого будинку. Ти вийшов з під’їзду, але я не стала до тебе підходити, бо поряд була твоя дружина. Ви пішли до машини, ти відчиняв їй дверцята й легенько штовхнув її. Вона піднесла руки до живота, знизу… Тоді я й зрозуміла. Тому що все моє життя було таким, переповненим маленькими знаками, що весь час ідуть за мною слідом.

– Ти мені ніколи не пробачиш, правда?

– Бог нам не пробачить.

Так вона, Анджело, і сказала. Я й зараз чую її слова, що повертаються до мене з того бару, з того дощу, з того давно минулого часу. Бог нам не пробачить.

– Бога не існує! – прошепотів я, стискаючи її льодяні руки.

Вона подивилася на мене й, можливо, сміялася з мене. Знизала плечима:

– Сподіваймося.

Ми не говорили з нею про подальші зустрічі, не говорили ні про що. Я попрощався з нею посеред вулиці. Вона сказала, що поїде звідси, що мусить залишити будиночок новим власникам.

– І куди ж ти поїдеш?

– Спочатку повернуся до свого рідного містечка, а потім подивимося, можливо, поїду в Австралію.

– А ти говориш англійською?

– Вчуся.

Твоя мама народила наступного вечора. Перейми розпочалися одразу ж після полудня. Я був у лікарні, але приїхав негайно. Вона лежала у вітальні ще в халаті перед вимкнутим телевізором, простягнувши руку на порожньому дивані.

– Іди до мене.

Я присів поряд із нею. Вона витягнула руки вздовж тіла й стиснула зуби, щоб прогнати біль. Я подивився на годинник, за кілька хвилин у неї розпочалися нові перейми.

Я пішов у сусідню кімнату, де вже за кілька днів до того була зібрана сумка з вашими речами.

– Можна її закривати? – я навмисно крикнув, щоб вона мене почула.

Але вона вже й так підійшла до мене.

– Так, – тихо сказала вона.

Вона зняла з себе халат і кинула його на ліжко. Я взяв сукню, що була на стільці, і допоміг їй одягнутися.

– Заспокойся.

Вона трішки поблукала по квартирі без жодної мети. Підійшла до книжкової шафи, узяла якусь книжку, потім поставила її на місце й узяла іншу.

– Кардиган…

– Я візьму. Який тобі?

– Той блакитний. Який захочеш.

Я віддав їй кардиган, але вона залишила його на столі.

Вона зайшла у ванну кімнату. Зробила зачіску й напомадила губи. Виходячи, вона вся тремтіла. Знову почалися напади болю, тепер вони стали все частішими. Вона зупинилася перед дверима, узяла слухавку й набрала номер своїх батьків.

– Мамо, ми виходимо. Але ви одразу не приїжджайте. Ще є час.

Проте часу таки було небагато. У машині в неї відійшли води. Ця несподівана тепла рідина налякала її та поставила в незручне становище. Їй не дуже хотілося приїхати в пологовий будинок у мокрій сукні. На щастя, у неї був плащ, вона накинула його на плечі, коли ми входили в під’їзд з темного мармуру. Я йшов за нею з сумкою в руці. Ми одразу піднялися до Б’янки, лікарки-гінеколога, вона вже була на своєму поверсі, чекаючи на нас перед ліфтом. З Ельзою вони спілкуються на «ти».

– Ну як ти, Ельзо?

– Узагалі…

Я перед тим бачив Б’янку лише пару разів. Це була жінка середнього віку з коротким і посивілим волоссям, висока елегантна яхтсменка. Манліо образився, коли Ельза йому сказала, що воліє бути під наглядом жінки, вона йому про це сказала під час однієї з наших вечірок із доброзичливою, але безкомпромісною усмішкою, можливо, тоді вона здогадалася про потаємну змову між ним і мною.

Б’янка простягає мені руку.

– Привіт.

Пологове відділення розташоване на п’ятому поверсі, підлога в ньому вкрита ясно-зеленими кахлями, завдяки чому воно має приємний вигляд і нагадує дитячий садок. У коридорі, на зачинених дверях, висять рожеві й блакитні марлеві кокарди зі стрічками. У палаті ліжко з анодованого металу, оточене різними приладами, і велике вікно, крізь яке видніються крони дерев у внутрішньому дворику. Ельза спирається на ліжко й важко зітхає. Я виходжу, а тим часом з’являється Кенту, темношкіра акушерка з енергійним і веселим характером, слідом за нею йде Б’янка, щоб оглянути Ельзу. Коли я повернувся в палату, біля Ельзи вже стояв прилад для вимірювання інтенсивності переймів, а вона дивилася в його блакитний монітор затуманеними очима. У неї пересохли губи, і я дав їй напитися. Їй поставили клізму, виголили лобок, зробили інтимні процедури, і вона стала покірною, як новонароджена дитина. Тепер вона ходить туди-сюди по палаті, опустивши руки. Іноді зупиняється, підносить руку до стіни, опустивши голову й розставивши ноги. Спереду звисає її великий живіт. Вона тихенько стогне. Я допомагаю їй дихати, погладжую по спині. Час від часу забігає Б’янка:

– Ну, як справи?

Ельза намагається всміхнутися, але їй це не вдається. Вона прочитала в якомусь довіднику, що характер жінки можна пізнати по її поведінці під час пологів. Ельза хоче виглядати безстрашною, але, мабуть, у неї вже немає на це бажання.

– Та я бачу, ви зблідли більше, ніж ваша дружина, – каже Б’янка, щільно причиняючи двері.

Вона рухається спритно, упевнено, і при цьому їй не бракує помірної іронії. Здається, вона не дуже поважно ставиться до чоловіків, тепер я розумію, чому Ельза так високо її цінує. Я – лікар, і мусив би надати їй кращу допомогу, ніж те, що я роблю, але я небагато пам’ятаю з акушерства, і та подія, що невдовзі відбудеться, залежить не стільки від науки, скільки від природи. Це природа зараз рухає її тілом і змушує його тремтіти поряд із моїм. І я сподіваюся, що все закінчиться швидко. Саме зараз, Анджело, я раптом злякався, що щось піде не тим шляхом, яким треба. Твоїй мамі стає важко, підтримую її чоло й боюсь. Я – ошуканець. У мене є коханка, яку я не можу забути. Тому що я втратив дитину, яку вона мала народити, дозволив її вбити, без жодного заперечення. Дитину, якій би довелося пройти тим же самим важким шляхом, щоб з’явитися на світ Божий. А вона так і залишилася в чорноті вимкнутого монітора. Ельза знову лягла. У моніторі червоні піки переймів пішли на підйом. Вона розставила ноги, щоб Б’янка могла її оглянути. Та вставила їй долоню всередину. Ельза підвела голову й скрикнула. Канал шийки матки тепер відкритий, дилатація[15] становить десять сантиметрів.

– Ось-ось почнеться, – каже Б’янка, знімаючи латексну рукавичку й кидаючи її в металеву урну. Ельзу обхопили чорні руки акушерки, товсті, мов стовбури.

– Підійдіть, гляньте.

Я підходжу і вглядаюсь. Піхва в Ельзи розширена й напружена; надулась від твоєї голівки. Там у неї всередині щось є, щось чорне. Це твоє, Анджело, волосся. Це – перше, що я в тебе побачив.

Тепер ми вирушили до пологового залу. Ельза хапає мене за долоню й міцно її стискає. Санітарка поспішає, штовхаючи перед собою каталку з твоєю мамою. Я ледве встигаю за нею, щоб не випустити Ельзину долоню. Перед самим входом до пологового залу вона ледве прошепотіла:

– Ти впевнений, що хочеш бути присутнім?

Насправді, я не зовсім впевнений. Я хірург, але боюся, що знепритомнію. Мене й так дуже вразила твоя чорнява голівка, що ще там, між кров’ю й виголеним міжніжжям твоєї мами. Я б краще не заходив, мене лякає ця поетична й водночас кривава справа, проте я знаю, що не можу відмовитися, для Ельзи важливо, щоб я був поряд. Тут присутня якась надзвичайна сила: я внутрішньо відчуваю цю таємничу вібрацію, ультразвук, що бере в полон таку вже дорослу людину, як я, і поміщає в кристал, з якого починається життя.

Отже, я увійшов у пологовий зал, і пологи розпочалися. Б’янка масажує в Ельзи між стегнами, її обличчя серйозне й напружене, а руки несподівано стали сміливими, як у сільської повитухи. Потрібно поквапитися. Потрібно, щоб Ельза виштовхнула тебе, і вона все для цього робить, слухаючи поради Б’янки та Кенту, яка тримає руки на верхній частині Ельзиного живота й рішуче на нього тисне:

– Глибокий вдих, а потім сильне виштовхування, так, як би ти це зробила в туалеті.

Докладаючи зусиль, Ельза трішки підвела голову. Шия в неї напружена, а обличчя посиніле. Дивиться на свій ще великий живіт, скреготить зубами, тужиться, але вона вже виснажена.

– Я не зможу цього зробити. Мені дуже зле…

– Вдихни, вдихни глибше!

Тепер уже Б’янка говорить голосно авторитарним тоном:

– Ану ж!

Я погладжую волосся твоєї мами, що вже мокре й липне до моїх долонь. Б’янка відступає на крок від Ельзи, і тепер перед нею стає Кенту, не відриваючи очей від її піхви. Я підходжу ближче. Тепер я хочу побачити все. Лише одна мить, Анджело, і її руки вже в цьому кривавому вході до Ельзиного тіла, один палець тисне в один бік, другий – в інший. Глухий звук, немов корок вилітає з пляшки, і твоя голівка вже вилізла повністю, а за нею блискавично й усе тіло. Ти схожа на кролика. На кролика, з якого зняли шкіру. Тільце в тебе довгасте, обличчя зморщене. Ти вся в крові й у слизі. Пуповина обкручена навколо твоєї голівки.

– Ось чому вона не вилазила…

Б’янка знімає з твоєї голівки пуповину й відрізає її. І одразу ж ти дістаєш ляпаса, легенького ляпаса від чорної руки Кенту. Обличчя в тебе так замастилося, що я навіть не можу зрозуміти, яка ти. Ти вся синя. Дістала ляпаса й не поворухнулася, залишаєшся нерухомою й висиш, немов кишка. За білою скляною стіною, що ділить пологовий зал навпіл, лікар-неонатолог. Б’янка кидається до нього з тобою на руках. Я вже більше нічого не бачу. Лише тіні від голів і тіл. Зараз уже чути шум від аспіратора для санації дихальних шляхів, твоє горло заповнене слизом, і вони його прочищають. Ти ще так і не заплакала, бо ще не ожила. Ельза, уся темно-лілова й спітніла, дивиться на мене. Ми розмовляємо з нею лише нашими недовірливими очима. Ми з нею думаємо про одне: цього не може бути, цього не може бути. Рука в Ельзи стала холодною, як лід, і обличчя теж. Це тривало недовго, Анджело, але на цей час ми ніби опинилися в пеклі. Я побачив Італію й себе в ній незліченні рази, усі ті рази, як ми кохалися. Єдине, що мені лишається, – це покарати самого себе. Накинути на шию петлю та й на шибеницю. Я дивлюся на твою маму, можливо, вона теж зрікається чогось, щоб урятувати твоє життя. Я хапаю свого чортика, який бігає в мене по спині та лізе мені в яйця: зроби так, щоб дитина жила, і я зречуся Італії!

І нарешті твій крик! Гострий, різкий, такий, яким він і повинен бути: твій перший крик, що опинився між моїми руками і руками твоєї мами, між нашими вологими долонями. Сльозинка збігає до Ельзиної скроні й зникає у волоссі. Радість не поспішає, вона приходить спокійно й повільно. Аспіратор вимкнено, усе повертається на свої місця. Угоди з чортиком уже стали нікчемними. І тут з’являєшся ти на руках у Кенту: червона мавпочка в білій пелюшці. Я беру тебе й пильно розглядаю. Ти така негарна й водночас найкрасивіша. У тебе пухкі губки, уже сформовані, вивернуті назовні посередині твого ще зім’ятого обличчя, припухлі оченята напівзаплющені, бо ти ще не звикла до цього світла, що несподівано засяяло. Я піднімаю лікоть, щоб затулити тебе від того струменя інтенсивного світла, який, немов злива, падає на тебе з невимкнутої безтіньової лампи. Це перше, що я зробив для тебе, перший раз я захистив тебе. Тим часом я нахиляюся до твоєї мами. Вона дивиться на тебе з таким обличчям, якого я ніколи не забуду. На обличчі в неї задоволення й приголомшеність з незначною часткою смутку. Я розумію те почуття, яке воно виражає: несподіване усвідомлення того обов’язку, який на неї накладає життя. До певної миті вона була жінкою, яка пітніла й вертіла головою, а тепер вона стала матір’ю, увібрала материнство у свою зовнішність. Лежить сама в цьому конусі холодного світла, що падає на неї згори, з розкуйовдженим волоссям, його немов побільшало, тепер вона має силу й властиву взірцеві невизначеність.

Твоя мама залишається в пологовому залі для подальших процедур. А я зійшов по сходах, тримаючи тебе на руках, до вашої палати. Хоча ти й важила як пакетик з хлібиною, але мені здавалося, що я нездатний до такого транспортування виключної важливості. На дверях палати вже вивісили рожеву кокарду. Нарешті ми залишилися самі. Я обережненько вкладаю тебе в ліжко. Зігнувшись над тобою, я розглядав тебе зверху своїм обличчям дорослого. Я був уже твоїм татом, але ти нічого не знала про мене, про моє життя, що було в мене за плечима. Я був твоїм татом, чоловіком із товстими тремтливими руками, із власним запахом, що в’ївся в пори моєї шкіри, чоловіком, чий вік уже налічував сорок років. А ти так і лежала, не рухаючись, як я тебе поклав, немов перевернена черепаха. Ти дивилася на мене своїми водявими очима насиченого сірого кольору. І, можливо, ти себе запитувала, для чого була та тіснота, у якій тебе залишили. Ти не плакала, лежала, як чемна дівчинка, виглядаючи з цього надто великого для тебе одягу. Ти була схожа на одягнене мишеня. Ти була манюсінька, незрозуміла, але в тебе вже було щось таке, за чим тебе можна було впізнати. Ти, Анджело, успадкувала майже всі риси моєї зовнішності. Ти знехтувала красою твоєї мами, щоб успадкувати моє малопривабливе тіло, яке, ставши твоїм, дивним чином здобуло вишукану красу. Ні, твоя краса не така агресивна, якою вона є в наші дні. Твоє обличчя нетипове, у ньому нескінченна м’якість, широта душі й мовчазність. Воно не засмучене. Я завжди вважав тебе особливою. Я присів навпочіпки біля тебе, підігнувши під себе ноги, немов ембріон. Ти прожила ще лише кілька хвилинок, і, дивлячись на тебе, я не міг сфокусувати свій погляд, переді мною все було розмите, так само, як і перед тобою. Я запитував себе, чи принесла ти з того безвинного світу, звідки ти прийшла, трохи благодаті й для мене. Уже світало, це був твій перший світанок.

Я залишив тебе лежати саму в цьому великому ліжку й підійшов до вікна. За балконом, унизу, уже потроху можна було розгледіти сад. Повітря було немов молоко від туману, сонце ще не зійшло. Я став думати про цей похмурий і туманний день, що починався й серед багатоповерхівок і майстерень, поміж яких стояв будиночок Італії. Що вона могла зараз робити на світанку? Можливо, зняла якусь ганчірку, що висіла на шворці, протягнутій до вікна її кухні, та так і стоїть, підперши рукою підборіддя й дивлячись на небо, розрізане шляхопроводом. Став думати про мою маму, вона б дуже зраділа, дізнавшись, що в неї тепер є онучка. Вона б возила її з собою в ті велетенські готелі з півпансіоном на літо. Бабуся й онучка. На обід хлібець, засипаний піском, який вони б їли в ліжку. На вечерю пляшка мінеральної води, заткнута гумовим корком і вчорашньою серветкою. Але, безумовно, я не міг постукати їй у труну. Ти народилася з вагою два кілограми сімсот грамів з такими ж, як і в мене, видовженими й сумними очима.

Цей день був насичений подіями. Палату заповнювали відвідувачі й квіти. Ельзині батьки курсували між доньчиним ліжком й усім відділенням для новонароджених до самого вечора. Приїздили далекі родичі й близькі друзі. Бабуся Нора балакала безупинно, розважала відвідувачів, розповідала, на кого ти схожа. У перервах між відвідуваннями вона розставляла речі в палаті: фруктове желе на тумбочку, квіти у вази. Її настирливе клопотання, як завжди, діяло Ельзі на нерви, вона лежала в ліжку в стані повного шоку, схрестивши руки на ще роздутому животі, з рожевим гумовим браслетом на зап’ястку. Коли наші погляди зустрічалися, вона вигинала брови, благаючи мене таким чином звільнити її від присутності матері. Тоді я брав Нору під руку й водив її до бару, що був у цій лікарні. Тебе вже принесли годувати до Ельзи. Я нахилився до неї, допомагаючи правильно покласти тебе. Здавалося, що ти знала вже все, що треба, набагато краще за нас. Стискала сосок, смоктала молоко, а потім засинала. Я так і не відводив від вас очей, сидячи на стільці поруч. З тих найперших хвилин я відчув, що між вами існує справжній зв’язок. Уже ввечері я був засмиканий і стомлений. Пересунув стілець до вікна. Туман так анітрохи й не розсіявся, поєднуючись тепер із сутінками. У саду посеред клумб уже горіли ліхтарі з білим ореолом у туманному повітрі. Обережно проїхала машина, вона прошмигнула перед моїми очима, перед самим моїм носом і зникла за живоплотом. Хай там як, але ніхто з нас не виживе, закінчиться цей цирк, це ледь помітне пересування речей, ці машини в темряві, ліхтарі в тумані, очі, що віддзеркалюються в шибках. Я людина журлива, таким і залишуся, людина, що дивиться з підозрою на віддзеркалення своїх очей у шибках, людина, що навряд чи себе полюбить, людина, яка продовжує жити, попри нелюбов до себе. А що я зможу тобі дати, доню? Ти повернулася до свого ліжечка на коліщатах у відділенні для новонароджених, бо твоїй мамі потрібно відпочити. Вона залишила тацю з вечерею на краю свого ліжка й тепер дивиться телевізор сонними очима, майже повністю приглушивши звук. Чого я тебе можу навчити, я, людина, яка не вірить у радість, яка карає красу, яка кохає жіночку з худорлявими сідницями, яка розрізає людські тіла без жодної емоції при цьому, яка потайки відливає собі на ноги й плаче? Можливо, одного дня я розповім тобі про себе, можливо, одного дня ти пеститимеш мене й тобі здаватиметься дивним, що в тебе під рукою буду я.

Рафаелла в яскраво-зеленому жакеті проходить крізь сад. Вона вже була тут після полудня, зробила багато світлин. Плюхнулася на ліжко поряд з Ельзою, щоб зробити світлину за допомогою автознімача, так, що ліжко аж вигнулося під її масивною фігурою, яка зненацька опинилася на ньому. Тоді вона сказала, що прийде пізніше, після роботи, і ось вона біжить, аж підскакує між клумб із пакетом у руці: у ньому маленькі тістечка, щоб її найкраща подруга могла поласувати ними в такий приємний вечір. Двері відчиняються, і ось вона вже тут зі своєю неповторною усмішкою на обличчі. Ельза підводиться, і вони цілуються знову.

– А де Анджела?

– У своєму гніздечку.

– А, ну тоді можна покурити.

Рафаелла зі звичною коричневою сигаретою в роті знімає папір з їжі й викладає страву прямо на Ельзин живіт. Я вирішив скористатися цією можливістю, щоб вийти подихати свіжим повітрям, бо в палаті надто задушливо. Мене огорнув нічний туман. Я зайшов у лікарняну їдальню самообслуговування, де такі ж чоловіки, як і я, котрі щойно стали батьками. Бідолахи, стоять собі в плащах, очі позападали, і тримають таці в руках. У приміщенні темно від підлоги з темного граніту, від низької стелі, від похмурих жовтуватих сатинованих плафонів. Батьки в цій їдальні немов діти в дитячому садочку. І, звичайно ж, на страви гидко дивитися. Але й таке згодиться тут у лікарняному задвір’ї, неначе в колонії, неначе в карцері. Уже надто пізно, паста порозлізалася, ескалопи з лимонами потемніли на краях, а соус став схожим на клей для шпалер. Проте ніхто не скаржиться. Розмовляють тихо, ніби в ризниці, тільки чути дзенькіт склянок об прибори, що лежать на вкритих папером тацях. І є такі, хто зупиняється й вишукує серед пляшечок з мінеральною водою чвертку вина з корком, що відкручується. Трохи розмірковують, перш ніж узяти її. А потім беруть: та якого хріна! Сьогодні святкуємо. Сьогодні мій фалос дав світу прибуток. І на чвертку я заслуговую.

А потім сідають і їдять так, як ми, чоловіки, їмо наодинці, без жінок. Швидко, розкуто, весь час тримаючи хліб у руці. Їмо так, як і під час мастурбації, коли останні рухи стають особливо швидкими. Я сів собі в куточку, узяв пиво й пару шматків сиру і їм його без хліба, потроху відламуючи. Лікті ледве вміщаються на крихітному столику, на його поверхні залишилися сліди від губки, якою її нещодавно протерли, вдивляюся в цю матову глибочінь, що складається зі спин мені подібних.

Я залишився з Ельзою на всю ніч. Розкладний диван під телевізором перетворюється на коротке й вузьке ліжко. Але я не лягаю, беру свіжу й чисту подушку та кладу її під спинку крісла, у якому сиджу. Заплющую очі й дрімаю. Якогось певного шуму немає, проте немає й повної тиші. Десь близько другої Ельза попросила трохи води, губи в неї пересохли, майже потріскалися.

– Підійди до мене.

Я розлігся на її королівському ліжку, широкому, гладкому, з безліччю подушок. Ельзина нічна сорочка стирчить від розбухлих грудей, відчувається різкий запах її поту й медикаментів:

– Я не можу заснути, таке враження, що мене кинули в пральну машину…

Трішки пізніше Ельза замовкає. Вона мовчить, як і її волосся. І можливо, зараз уже спить. Я відчиняю двері й висковзую в темряві коридору до відділення для новонароджених. На скляні двері тепер накинуто марлю. Крізь скло проглядаються збільшені обриси дитячих ліжечок, точніше їхні тіні. Я спираюся рукою на скло, там, за дверима, спить моя донечка. У неї темно-бузкові рученята, а очі немов закриті мушлі.

На світанку в палату ввійшла Кенту з тобою на руках, ти була гаряча після сну й розчервонілася після купання. На тобі був новий вишитий рожевими нитками білий комбінезончик, здається, твоє обличчя трохи розгладилося. А от обличчя твоєї мами стало знебарвленим, а на шкірі з’явилася якась жовтизна. Вона нахилилася до тебе, і ти теж дивилася на неї затуманеними очима, спостерігала за її груддю, немов звірятко в пошуках їжі.

– Я піду.

Вона лише трохи підводить голову. Я стою біля узголів’я ліжка, перекинувши на плече й підтримуючи рукою зім’ятий піджак, неголений, і взагалі з обличчям людини, яка зовсім не спала. Погляд в Ельзи лагідний, але насторожений, немов у нього вкралася якась підозра. Я рухаюся до дверей, ніби нічний метелик із задерев’янілими крилами, якого спіймали в цій кімнаті й не випускали до самого ранку.

– Коли ти прийдеш?

Я почув шум, якийсь несподіваний удар, немов щось бухнуло в моїх грудях, таке буває, коли ти падаєш уві сні. Можливо, нічого й не сталося і все було лише в мене всередині, як наслідок якоїсь думки. Та ні, мабуть, усе ж таки щось упало. Це був гучний звук, який обірвався на стіні, щось металеве, що завалилося на інший предмет. А може, це каталка, ну так, каталка, яку хтось сильно штовхнув, і вона покотилася, а потім наткнулася на стіну. Може, ти померла. І це Альфредо так пхнув її. Твоє життя згасло під його руками саме тоді, коли здавалося, що найгірше вже позаду, без шуму й усяких попереджень, як згасає полум’я. Альфредо озирнувся, побачив каталку, на якій тебе привезли, і пхнув її рукою або ногою. Цей шум був як крик. І це сталося, це напевно сталося. Я не можу навіть поворухнутися, тільки чекаю, коли відчиняться двері. Чекаю, що з’являться елегантні Адині ноги, та чи принесуть вони мені добру новину. Чую приглушені звуки гумових підошов Адиних сабо. Вона мусить прийти, як я її й просив. Вона підходить до мене, не знаючи, що ти щойно народилася. Ти прожила лише кілька годин й не випускаєш з рота маминої груді. Вона йде, а руки в неї вкриті холодним потом від того жаху, що охопив її й надалі охоплюватиме, коли наші погляди зустрінуться. Я слухаю ледь чутий звук тих рук, якими вона повільно торкається халата, уже підходячи до мене. Ось вона вже увійшла, стоїть у дверях, але я не дивлюся на неї. Дивлюся тільки на її ноги й чекаю. Не говори, Адо, не кажи нічого. Не ворушися. Частина спідниці виглядає в неї з-під халата, вона така ж сіра, як і наш вік. Тридцять років тому я міг би одружитися з тобою, ти була наймолодшим анестезіологом у лікарні й найкращим. Я зваблював тебе, а ти мовчала. Аж до того самого вечора, коли ж це було? Ти стояла на автобусній зупинці, я пригальмував, і в машині ти зненацька заговорила. Я ніколи не бачив тебе без халата, у тебе була тонка талія, а стегна займали все сидіння. Я запам’ятав, як ти погладжувала себе по коліну. Ти пішла, а я не звернув на тебе уваги. Та що вже там, хай буде, як воно є. Життя – це склад порожніх коробок, які так ніхто й не відкрив. А ми самі – те, що нам залишається, що ми встигли схопити. Що ти тепер робиш? Вечеряєш стоячи? Чому ти не вийшла заміж? Груди в тебе вже дуже старі? Ти куриш? А чоловіки з тобою добре поводилися? На якому боці ти спиш? Моя дочка померла?

Я ввалився до неї, немов ведмідь, немов бізон із брудною шерстю. Двері були причинені, я штурхнув їх ногою, щось не давало їм відчинитися. Усередині темно, віконниці зачинені, але зараз білий день, і тому в цій темряві відчувається, що надворі світло. Дві великі торби й кілька коробок стоять під самими дверима, і тому їх важко відчинити, у будинку якийсь незрозумілий безлад, на полицях бракує багатьох речей, у повітрі стоїть запах піднятого пилу й кави. Я мовчки ступаю кілька кроків в безладі. Стою перед дверима кухні, там нікого немає, тільки в мийці лежить перевернута філіжанка.

– Я тут.

Італія була в ліжку, зараз вона вже зіперлася ліктями на подушку й вдивляється в пластикові стрічки завіси, коли входжу я.

– Ти відпочивала, вибач.

– Ні, я просто лежала.

Я підходжу й сідаю біля неї на ліжко, на якому навіть не було простирадла. Італія одягнена, на ній якась закрита синя сукня. Не схоже, що це її річ, вона більше нагадує Ельзину сукню. Вона навіть туфлі не скинула, які так і залишилися в неї на ногах, що лежать на голому матраці. Це знову бордові туфлі з великим вирізом. Шия в неї напружена й майже ввійшла в плечі, які здаються зовсім маленькими від такої незручної пози.

– Я зараз поїду.

– Куди?

– На вокзал, я казала вже тобі, що їду.

На її білій як сніг шиї зав’язана квітчаста хустка, один край якої в неї на грудях, а другий спадає назад, на матрац. Обличчя в неї вкрай схудле, косметика його хоч трохи пожвавлює. Вона на вигляд неначе транзитна пасажирка, відірвана від рідної землі.

– У мене народилася дочка, – кажу я їй.

Італія нічого не відповідає, проте погляд трохи спускається, можливо, вона дивиться на мої долоні. Потім дивиться позад мене, на все те, що було раніше і чого вже не буде ніколи, на все те, що ми втратили. Вона теж зітхнула, по-своєму, повільно, втягуючи повітря крізь ніс.

– Вона вродлива?

– Так.

– Яке ім’я ви їй дали?

– Анджела.

– Ти щасливий?

Я беру за один край її хустки, потім і за другий, і тримаю її руками спочатку обережно, а далі раптом натягую краї, тягну й вузол, смикаючи його.

– Ну як я можу бути щасливим? Як?

Я заплакав, не очікуючи цього сам від себе. Великі гіркі сльози повільно збігали по моїх неголених щоках.

– Я не можу жити без тебе, – бубоню собі під ніс, – не можу…

Вона всміхається й хитає головою.

– Можеш.

І в її погляді є якесь сяйво, неначе прихований виклик, і це нескінченне співчуття до самої себе та до усіх, хто поряд з нею.

– Мені потрібно їхати, бо я не встигну на потяг.

Я відпускаю її хустку, підскоком підводжусь і різким рухом витираю очі.

– Я поїду з тобою.

– Нащо?

Вона встала, худюща в цій темній сукні, що прилипає до неї. Грудей наче й зовсім немає, є лише якийсь ледь помітний підйом на огрудді, де шелестить її подих. Збоку на її короткому волоссі якась шпилька, що сяє в цій напівтемряві, вона їй зовсім ні до чого. Дзеркало ще в кімнаті, вона повертається до нього, ступає кілька кроків назустріч своєму відображенню й зупиняється, щоб подивитися на себе. Проводить пальцем по бровах, робить лише цей короткий незрозумілий жест. Це остання невиправдана поправка макіяжу, а можливо, лише привітання, побажання кращого нового життя.

Я нахиляюся взяти її речі, вона не заперечує, тільки пошепки промовляє слово «дякую» і йде по свій зацвілий жакет, який лежить на дивані з розкинутими рукавами, немов той хрест, що очікує розпинання.

На порозі вона повертається й іде ще раз оглянути будинок, її жалюгідний будинок. Я не бачу в ній жодної ностальгії, лише поквап і приховане занепокоєння, немов боїться щось забути. Можливо, я ще сумніший за неї. Я кохався з нею в цьому будинку. Я кохався з нею на цій кахляній підлозі, на дивані, на попелястому синельному покривалі, стоячи навпроти стіни, у ванній, на кухні, кохався з нею на світанку та в безмісячні ночі. Зненацька я помітив, як я люблю цей будиночок, який трясеться від кожного автомобіля, що летить по шляхопроводу. Погляд Італії зупиняється на ніжках дивана, на якому вже немає квітчастої ряднини, а є лише брудний подертий оксамит жовтого кольору.

– Що ти шукаєш?

– Нічого.

Та з її погляду можна зрозуміти, що чогось тут бракує. Тоді я згадую про собаку, про його морду, що весь час висувалася з-під цього продавленого дивана.

– А де ж Кревалькоре?

– Я його подарувала.

– Кому?

– Циганам.

А от постер залишився на місці, мавпа зі своєю пляшечкою так і висіла на стіні.

На вулиці я помітив, що вона якось незвично хитається на підборах. Здавалося, що її слабкість випромінювалася з грудної клітки, вона в неї була зігнута й трохи зміщена вперед, виходила за нормальну вісь тіла, неначе намагалася щось випередити, можливо, якийсь острах. Я поставив обидві торби в багажник, потім повернувся до Італії, яка стояла нерухомо на протилежному боці дороги. Узяв валізку, яку вона не віддавала, кажучи, що понесе сама, і яка зараз стояла тут, перед її ногами.

Вона не поворухнулася й дозволила мені її забрати. Італія не відводила від мене очей, поки я закривав багажник. Коли вона сідала в салон, саме коли зігнулася, щоб сісти, я побачив, що обличчя в неї скривилося, неначе від болю, на який вона не заслуговувала.

– Що з тобою?

– Нічого.

Проте трохи згодом, коли я вже вів машину, вона поклала обидві долоні собі на живіт й повільно посунула їх униз, неначе не хотіла, щоб я це помітив.

Я не поїхав на вокзал, навіть не став удавати, що хочу проїхати через місто, я одразу ж вибрав дорожню розв’язку, від якої йшов з’їзд на автостраду.

– Куди ми їдемо?

– На південь. Я відвезу тебе.

І от ми вже на автостраді, Італія лише злегка похитала головою, але потім здалася. І далі вже сиділа без заперечень.

– Скільки це триватиме?

– Менше, ніж потягом. Відпочивай.

Вона заплющила очі, але повіки в неї продовжували дрижати, ніби той погляд, що вони приховували, не знаходив собі спокою. Потім Італія знову розплющила очі, повернула в мій бік голову й протягнула руку до моєї ноги. Від таких пестощів я аж затремтів, задоволений і щасливий, і в мене з’явилося бажання зупинити автомобіль прямо на узбіччі, бідя шосейної огорожі, щоб негайно покохатися з нею, щоб увійти своїм тілом у її худеньку скриньку.

– Сідай ближче до мене.

Вона послухалася й поклала голову на моє плече, свою маленьку кістляву й тремтячу голівку, і стала разом зі мною спостерігати за автострадою. Я вів машину, й час від часу мені вдавалося трохи повернутися до неї, ткнутися їй у вухо або в якусь іншу частину її обличчя, щоб поцілувати. Вона тихо дихала, і з часом абсолютний спокій оволодів нами. Цього дня сонце не було таким немилосердним, погода не дуже тішила, іноді доводилося їхати крізь невеличкий туман. Автострада була щільно заповнена транспортом. Час від часу якась фура виїздила з колони праворуч, надто пізно повідомляючи про це. День був звичайнісіньким, доню, нічого в ньому особливого не було. Але це була найкраща подорож у моєму житті. Якщо я згадую своє життя й хочу подумати про щось приємне, то повертаюся до тієї подорожі. Коли швидкість злегка торкалася нашого автомобіля, а ми сиділи в салоні, немов дві статуї, і дихали чимось дивовижним, у чому немає ані страждання, ані втоми. Це було щастя, яке прийшло з нічого, неочікуване й бездонне. Здавалося, що небо, це сірувате й безлике небо, заживляло наші рани.

Я не пам’ятаю, щоб колись був у такій гармонії з самим собою: груди під сорочкою, чоло, погляд, руки, що лежали на кермі, майже невідчутна вага її голови. Італія заснула, я не хотів рухатися, щоб не розбудити її, і тільки, та був змушений, коли обережно й лагідно брався за важіль перемикання швидкості, до якого вона притулила свою ногу. Я втомився від кохання з нею, я відштовхнув її, віддалив від себе, а вона через мене зробила аборт. Але тепер все це було позаду. Італія залишиться зі мною назавжди, а ця втеча на південь здавалася мені першим справжнім кроком до неї. Так, повернення на її батьківщину дасть нам змогу розпочати все з нуля. Тепер я квапився, аби швидше приїхати й побачити, як вона вийде у своїй зім’ятій від подорожі сукні. Ось за спиною її біла рука під хусткою, що розвівається на вітрі, вона повертається до мене й жестом наказує, щоб я не йшов за нею, щоб дав їй самій ступити перші кроки в цю розгубленість від знову побаченого. Можливо, там, на її рідній землі, на подвір’ї бідної церкви, з якої вже сиплеться каміння, я стану перед нею на коліна, обхоплю її ноги руками й попрошу в неї пробачення востаннє. Потім мені вже не потрібно буде цього робити, від цієї миті я кохатиму її, не завдаючи їй болю.

Ось про що я думав, Анджело, а не про тебе. Ти народилася здоровою, з твоєю мамою теж усе було добре. Я напишу їй листа, коротенького листа, у якому розповім усе, не роблячи ані найменшої спроби виправдати себе: лише факти, нічого, окрім фактів, усе вміститься в кілька рядків. А інше вже тільки моє. Не можна пояснювати кохання. Воно самотнє, саме себе обманює і страждає.

Я б швиденько сам усе владнав, без зайвих кроків. Уже завтра зателефонував би Родольфо, нашому другу адвокату, нехай він домовляється про все з Ельзою. Я б дав йому карт-бланш на все. Це створіння, що сиділо поруч, було єдине, чого я жадав. І ось я її віз, ми їхали автострадою, що стала тепер рівнішою, за її огорожею вишикувалися припорошені олеандри. Уже починало сутеніти, день переходив у вечір, контрасти ставали не такими виразними, та, можливо, більш глибокими. Обличчя Італії здавалося майже ліловим. Унизу, на сидінні, її напівзігнута рука метлялася між моєю та її ногою. Я підібрав цю руку й став тримати її у своїй. Борони Боже того, хто до неї торкнеться, подумав я, борони Боже.

Я зупинився біля автогриля, мені хотілося пити й потрібно було сходити в туалет. Я повільно витягнув плече з-під голови Італії, вона притулилася до сидіння, тихенько потягнувши носом. Зовні взагалі не було холодно, я став ритися по кишенях у пошуках кількох монет, щоб залишити на бляшаній тарілці перед туалетом. Але в мене таки не було жодної й нікого не було поруч, щоб розміняти, тож я зробив свої справи, нічого не залишивши для прибиральників. У барі разом зі мною був лише один клієнт. Кремезний чолов’яга без пальта їв якусь булочку. Я взяв собі каву в пластиковій філіжанці, пляшечку мінеральної води та пачку печива для Італії й вийшов.

Я зупинився перед баром, щоб випити каву, тим часом на заправці заливали бензин у дві машини. Якийсь чоловік вийшов з автомобіля й став перед ним, розставивши ноги й зіпершись ліктями на дах. Повітря тут було зовсім іншим, а сонце, якого я цілий день не бачив, нарешті з’явилося перед самим заходом. Воно вже наближалося до землі, пестило її, і, здавалося, земля раділа від цієї рожевої благодаті, немов від коштовної прикраси. І це незвичайне повітря, і це вогняне світло сповіщали, що південь вже справді почався. Я зазирнув у сервіс-центр і подивився на призначені для миття автомобілів сині щітки, які зараз висіли без роботи. Потім я повернувся до машини. Італія вже прокинулася й дивилася на мене крізь віконце, усміхаючись. Я помахав їй рукою у відповідь на її усмішку.

Потім нам стало весело, Італія увімкнула радіо, вона знала слова всіх пісень, що транслювалися, і підспівувала своїм хрипким голосом, рухаючи при цьому плечима. Потім стало зовсім темно, і Італія більше не співала, ми слухали диктора, який розповідав, що на морі здійнялися хвилі.

Їй стало холодно, дрижали її ноги, дрижали її руки, які вона залишила в цій худорлявій білій западині, де тіло стає м’яким.

– Чому ти не наділа колготи?

– Бо вже травень.

Я увімкнув обігрів салону. Невдовзі в мене виступив піт, а Італія все ще дрижала.

– Може, нам краще б зупинитися та переночувати десь тут?

– Ні.

– Ну, хоча б поїсти?

– Я не голодна.

Ловлячи дрижаки, вона дивилася на дорогу попереду, що вже стала чорною, на фари автомобілів, що їхали назустріч. Ми з’їхали з автостради й рухалися по державній дорозі. Італія мені показала виїзд і тепер говорила, куди їхати. Вона не була впевненою, дуже хвилювалася, тому що в цій темряві не могла нічого впізнати, а можливо, багато чого вже змінилося.

– Скільки часу тебе не було тут?

– Дуже багато.

Вона ж відпочила, але здавалося, що їй було важко навіть тримати голову прямо, без підголівника. Я простягнув руку до її чола й ледь не обпікся.

– У тебе ж температура, ми мусимо зупинитися.

За кілька кілометрів, у якомусь селищі (десяток жахливих будиночків при самій дорозі, що була дуже погано освітлена) ми побачили підсвічену вертикальну вивіску «Тратторія», а нижче була горизонтальна, на котрій меншими літерами було написано: «Кімнати, Ціммер». Я припаркувався на ґрунтовому майданчику біля самого узбіччя.

– Тобі буде потрібна валіза?

Вона не відповіла нічого. У темряві мої слова пролетіли над її застиглою головою.

– Ну, виходь.

Я допоміг їй вийти, нахилився й підхопив її за талію. Я відчував, як її кістки дрижали, поки я її піднімав, і глибоке зітхання, від якого в неї здригнулися груди, немов наказ самій собі підвестися. На небі вже з’явився повний місяць з таким людинолюбним виразом, що ми зупинилися, щоб подивитися на нього, коли йшли, обіймаючись, до неонової вивіски. Цей місяць був так близько, що здавався вже частиною нас, а не неба. Він висів дуже низько й був таким важким, що трохи втрачав своєї таємничості й ставав схожим на людське обличчя.

Ми ввійшли в тратторію крізь скляні двері, завішені тонкими фіранками. Праворуч була барна стійка, а поряд нікого, з іншого боку – великий похмурий зал, де за різними столиками сиділи люди, що майже нічого не їли, у більшості стояла карафка вина, вони дивилися вгору на підвішений на стіні телевізор, по якому транслювали футбольний матч. Ми сіли за дальній столик. Дехто з них кинув погляд на нас, але без будь-якого інтересу, і одразу ж повернувся до екрана.

З кухні вийшла жінка з обличчям селючки, яке вкривало шапкою сиве скуйовджене волосся, вона наближалася до нас, витираючи руки об фартух.

– У вас можна що-небудь поїсти?

– Офіціанта вже немає.

– М’ясну нарізку й кілька шматочків сиру…

– Може, вам принести овочевий суп?

– Дякую, – відповів я, здивований несподіваною гостинністю жінки.

– Я вам його розігрію.

– Я хочу спати, у вас можна переночувати?

Жінка затримала свій погляд на Італії довше, ніж треба:

– Скільки ночей?

Італія з’їла лише кілька ложок супу. Я дивився на її темне коротке волосся, до якого я ще не призвичаївся, на її схудле обличчя з маленькими тінями та на запалі щоки, на її закриту синю сукню; вона була схожа на черницю без хустки на голові. Я налив їй повний до вінець келих вина, сказав тост і примусив випити зі мною разом, вона посунула свій келих до мого по скатертині, не підносячи його. Тост вийшов надто низьким, таким же, як і місяць на небі, який ми могли бачити в металевій хрестовині вікна. Його сите й лагідне обличчя було тут, поруч, а повітря навколо нього було прозоре навіть попри темряву: здавалося, він зацікавився нами. Я був трішки напідпитку, бо випорожнив щонайменше три повні келихи вина один за одним. Я почувався щасливим у цій тратторії, пропахлій приготованими заздалегідь стравами й низькоякісними напоями, тому що був поряд із нею, за сотні кілометрів від того міста, у якому жив, як миша. Щасливий, тому що розпочиналося наше з нею нове життя, і кожний етап його буде прегарним, повинен бути. Мене лякало те, що Італія була смутною, я хотів розвеселити її, бо боявся що й сам невдовзі почну сумувати. Я відчував, що коли ми довго дивитимемося на цей місяць, то й самі станемо гідними співчуття. Я пив, Анджело, тому що не хотів про це думати. Я пив і був сповнений віри, що життя дасть мені шанс реабілітуватися, пив, тому що в нас ще буде дитина, і я не відбиратиму в неї більше радості, і робитиму її щасливою до останнього дня. Я дивився на неї, і мої сповнені вірою дурні очі сяяли, і не мало жодного значення, що вона не їла, напевно, вона просто втомилася. Їй потрібно поспати, щоб їй щось наснилося й щоб я пестив її в присутності цього гладкого місяця, а якби вона вночі зголодніла, то я би збігав у темну кухню й украв би для неї що-небудь: трішки хліба й пару шматочків шинки. Я б дивився, як вона їстиме серед ночі, немов амур.

Вона виблювала прямо в тарілку. Її раптом аж струснуло від спазму, обличчя в неї почервоніло, а на чолі здулася темна вена. Італія схопила серветку й піднесла до рота.

– Пробач.

Я стиснув її руку, що лежала на столі, вона була аж гаряча й спітніла.

– Це я маю просити в тебе пробачення, що примусив тебе вечеряти.

Вона сполотніла, а її очі мали якийсь дивний вигляд. Закашлялась, а потім озирнулася навколо, наче боялася, що хтось помітить, що їй стало зле. Але в залі панувала тиша, було чути лише звук телевізора, це голос диктора коментував передачі м’яча. За її спиною, у кінці залу, відчинилися двері кухні, це їх штовхнула перед собою жінка, що несла нам на таці нарізку. Страва була вміло прикрашено пучечками зелені, политими олією, а між нарізкою лежали баклажани й сушені помідори.

– Моя приятелька почувається не дуже добре, ви не могли б відвести нас у номер?

Жінка розгублено подивилася на нас, можливо, вона щось запідозрила.

– Вибачте нас, – сказав я й поклав на стіл банкноту сто тисяч лір разом зі своїм посвідченням особи, – трохи пізніше я прийду й принесу вам документ синьйори.

Вона взяла гроші й повільно потеліпала до барної стійки, відкрила металеву скриньку й видала нам ключ від номера.

Номер був просторий і мав дуже пристойний вигляд, але повітря було затхлим. Усередині стояло дерев’яне ліжко, подвійна шафа, ніжки якої були закриті пластиком. Навколо мийниці висіли два рушники, один блакитний, а другий коричневий. Покривало на ліжку було такого ж зеленого кольору, як і фіранки. Я посунув його в кінець ліжка. Італія сіла, зігнувшись і не відпускаючи руки від живота.

– У тебе місячні?

– Ні, – відповіла вона й завалилася спиною на ліжко.

Я зняв з неї туфлі, а потім допоміг витягнути ноги. Я підклав їй під голову подушку, але вона здулася й стала тоненькою, мов рушник, тож я взяв ще й ту, що була призначена для мене, аби її голова лежала трішки вище. У номері справді був якийсь дивний нездоровий запах, тхнуло якоюсь хімією, можливо, від цих поганеньких меблів, нещодавно привезених з фабрики. Я відсунув фіранку, відкрив шпінгалет і навстіж відчинив вікно, щоб увійшов запах ночі, що був таким же приємним, як і влітку.

Італія дрижала в ліжку. Я зачинив вікно й став шукати ковдру. Я знайшов її в шафі, в одній з шухляд, це була коричнева груба ковдра, яка буває лише в казармах. Я склав її вдвоє й укрив Італію. Поліз рукою під ковдру до її зап’ястка, щоб поміряти пульс. Він був слабким. У мене не було моєї лікарської валізки, не було нічого, навіть термометра, я став дорікати собі за таку недбалість.

– Прошу тебе, спімо, – сказала вона.

Я ліг поряд із нею, навіть не скинувши туфлі. Тепер ми спатимемо. Так і спатимемо в одязі в цьому гидкому номері, а завтра з нею все буде гаразд, і ми поїдемо звідси рано, коли повітря ще буде свіжим. Потім зупинимося поснідати в якомусь барі, я куплю газети й леза для гоління. Вино, що я поспіхом випив, застоялося в моєму витягнутому тілі, мені бракувало голосу Італії, бракувало її тіла, мій апарат дійшов свого максимального розміру, і я би залюбки покохався з нею. Але вона вже спала. Я вимкнув світло. Подих у неї був гучний і шумний, як у дитини, яка дуже втомилася, або в собаки, якому сняться сни. Вино було недобре, через нього я не зміг розслабитися й тепер знову не міг заснути, рот стягнуло, і стало гірчити. Я потихеньку притиснувся до Італії, щоб не розбудити її. Вона була моєю й завжди буде моєю.

Місячне світло осявало її профіль, який виглядав напруженим, розгубленим, неначе вона взяла з собою уві сни якусь невпевненість. Я себе не запитав яку. Але я всміхнувся в темряві й відчув, як моя шкіра на вилиці взялася зморшками, коли я доторкнувся до простирадла, як же мені подобалося підглядати за нею. Я був щасливий, Анджело, люди не помічають, що вони щасливі, і я запитав себе, чому таке радісне почуття охоплює нас непідготовленими, неуважними до нього, ми лише знаємо, що таке ностальгія за щастям, його довічне очікування. Я був щасливий тієї миті, я собі так і казав: я щасливий! Завдяки слабкому світлу в похмурому номері, схожому на меблеву фабрику, я хоч якось міг її бачити, і це робило мене щасливим.

Її чоло сяяло від крапельок поту, я витер його крайчиком простирадла. Вона все ще горіла, може, навіть більше, ніж раніше, струмочок слини збігав у неї з рота до самої шиї з того боку, куди вона нахилила голову. Я раптом помітив, що кожний її подих супроводжувався стогоном. Я прислухався. Поволі стогін зменшувався й затихав, але потім знов повернувся, немов цвірінькання переляканого птаха.

– Італіє. – Я тихенько штовхнув її.

Вона не поворухнулася.

– Італіє!

Мабуть, вона надто вже заклякла. Ледве-ледве вона розтулила губи, неначе спробувала щось жувати, так і лежала з заплющеними очима, можливо, вона добирала якесь слово, але їй це так і не вдалося.

Я підхопився з ліжка й нахилився до неї, ляснув її по щоці спочатку лагідно, потім все сильніше й сильніше, намагаючись розбудити її. Та все даремно, її голова слухняно піддавалася моїм ляпасам.

– Прокидайся!.. Прокидайся!

У мене не було ліків, не було нічого. І я нічого не знав, я не був діагностиком, я звик оперувати за протоколом на певних ділянках тіла, обкладених медичними серветками. А де ми були? У пансіоні, розташованому біля державної дороги, якої я зовсім не знав, далеко від міста, від лікарні.

Потім вона поворухнулася, навіть промимрила щось схоже на привітання. Але вона була такою закляклою, що всі мої ляпаси здавалися їй лише легким торканням, ударами крилець метелика. Я трохи підняв її на ліжку, хотів притулити спиною до стіни, щоб вона сиділа прямо. Вона не чинила опору, тільки трохи похилилася вбік, поклавши голову собі на плече. Я увімкнув світло, побіг до мийниці й на повну відкрив кран, який форкнув так, що вода забризкала мене з голови до ніг. Я сунув рушник під воду і ткнув їй в обличчя, замочивши їй волосся й груди.

Вона оговталася й розплющила очі, незмигно дивлячись.

– Що сталося? – запитала вона.

– Тобі було зле, – пробелькотів я.

Але здавалося, що вона нічого не відчувала, навіть не усвідомлювала, що її раптом відірвали від сну. Я рішуче роздягнув її до талії.

– Мені потрібно тебе оглянути, – майже кричав я.

Я пальпував їй живіт, він був твердим, як дошка. Вона не поворухнулася.

– Мені холодно, – прошепотіла вона.

Я подивився у вікно з надією, що місяць більше не світитиме на нас і хутенько зникне. Нам треба їхати звідси негайно, подумав я. У цей момент я помітив, що в неї почалося сечовипускання, і гаряча калюжа розтеклася по простирадлу. Вона дивилася на мене, не розуміючи, що вона робила, неначе то було не її тіло. Я знову натиснув на її твердий живіт:

– Тобі боляче? – заволав я. – Ти відчуваєш мою руку?

Вона не стала брехати.

– Ні, – ледве чутно прошамкотіла вона, – я нічого не відчуваю.

Тоді я зрозумів, Анджело, що відбувалося щось страшне. Італія зісковзнула по стіні на ліжко, і її посіріле обличчя упало між подушками.

– Їдьмо.

– Дай мені поспати…

Я підхопив її на руки, вона майже нічого не важила. На ліжку залишилася блакитно-бліда калюжа, це її синя сукня полиняла на простирадло. Я пройшов крізь увесь коридор і почав ногами стукати в матові скляні двері з написом «Стороннім вхід заборонено». Вийшли жінка і якийсь хлопець із заспаними очима.

– Лікарня! – викрикнув я. – Де тут поблизу лікарня?

Злегка хитнув у них перед очима тіло Італії, демонструючи причину моєї біди й несамовитості. Я лементував, мої очі були сповнені нестямним плачем, такою великою втратою, що вони обоє, мабуть, то були мати й син, майже втиснулися в стіну, намагаючись пояснити, як дістатися до лікарні. Я побіг до автомобіля, поклав Італію на сидіння. У стоптаних капцях і нічній сорочці та нещасна жінка пішла за мною, перелякана й без будь-якої причини, просто через те, що не знала що робити, аби випроводити мене з моєю люттю. Я побачив її в дзеркалі заднього огляду на ґрунтовому майданчику в пороховій хмарі, піднятій моїм автомобілем.

Їхні пояснення були неточні й недостатні, та і я був збитий з пантелику й навіть не запам’ятав їх. Але якщо треба їхати, Анджело, то життя саме веде нас. Дорога блищала від перших променів сонця й була, немов стрілка компаса, що підштовхувала мене вперед. Я тиснув на педаль газу й одночасно заговорював Італії зуби.

– Спокійно, – казав я їй, – ми вже під’їжджаємо, ось побачиш, усе буде добре. Заспокойся.

Італія була спокійна, не рухалася й уся горіла. Можливо, вона вже була в комі.

Тим часом вже можна було відчувати море, у повітрі, у безладі рівних доріг, у навколишніх рослинах. Південне море, з його жахливими будівлями, що стоять прямо перед пляжем за дорогою. Нарешті, у центрі ротонди, під дугою в стилі бароко, серед поіржавілих дорожніх знаків я побачив щит, який показував напрямок до лікарні. Ще кілька сотень метрів, і ми прибули на місце. Це була досить низька, скромна прямокутна будівля, вкрита тиньком. Така приморська лікарня зазвичай стоїть майже порожня взимку. На парковці було кілька машин і серед них одна «швидка». У приймальному відділенні нікого не було, горіла лише одна чергова лампочка. Я ніс Італію на руках, вона вже була без однієї зі своїх бордових туфель. Я зазирнув в оглядове вікно на дверях, штурхнув їх, ще одні двері, знову тиша.

– Тут хтось є?

Вийшла медсестра, дівчина з чорним волоссям, стягнутим на потилиці.

– Людина в надто важкому стані, – випалив я одразу, – де черговий лікар?

Не чекаючи на відповідь, я попхався в сусідні приміщення, штурхаючи двері ногою. Дівчина перелякано йшла, тримаючись трохи на відстані від мене, разом із нею плентався якийсь тип у надто короткому халаті, що був схожий на фартух, який носять у дитячих садках.

Нарешті я знайшов реанімаційне відділення, воно було теж порожнім із зачиненими віконницями. Хоч там і було достатньо медичних апаратів, з усього було видно, що вони вже давно не використовувалися. Я увімкнув кисневий балон і надів Італії маску. Потім повернувся до дівчини:

– Мені потрібно зробити їй ехографію.

Вона стояла, як зачарована, тоді я схопив її за лікті й труснув:

– Покваптеся!

Невдовзі санітар у короткому халаті вже штовхав перед собою апарат для ехографії. Я відкрив шафу з медичними препаратами й ледь не задихнувся від цих нікому непотрібних коробок. Прийшов черговий лікар, сорокарічний чоловік з їжакуватою бородою, що доходила йому аж до самих очей. Я вколов Італії антибіотик.

– Ви хто такий? – запитав він голосом людини, яку розбудили.

– Хірург, – відповів я, навіть не повертаючись до нього. Монітор ехографа увімкнувся.

– Що з нею? – знову пролунав його голос.

Я не відповів, тримав зонд на животі Італії, не відводячи очей від монітора… але мені не вдалося нічого побачити. Тепер вони стояли навколо мене, не порушуючи тиші, я відчував зовсім поряд подих чергового лікаря, це був втомлений подих завзятого курця. Потім я зрозумів, хоч і не хотілося в це вірити, усі інші теж зрозуміли. Її живіт був переповнений кров’ю, хоча вона й не втратила ані краплі. Це була виключно внутрішня кровотеча, на органах, що розміщувалися нижче, міг уже початися некроз.

– Де операційна?

Черговий лікар стривожено подивився на мене:

– Ви не маєте дозволу оперувати в цій лікарні…

А я вже штовхав перед собою каталку, навіть не знаючи, у якому напрямку рухатися. Тепер уже медсестра шкандибала поряд зі мною, намагаючись показувати мені дорогу. Операційна була там же, на першому поверсі, у кінці коридору, обкладеного блакитними кахлями, це було таке саме приміщення, як і інші, світло було ввімкнуте, і пахло спиртом, що вивітрювався з медикаментів. Електрокардіограф було заткнуто в куток, поряд із ним стояв порожній візок. Ми увійшли в цю темряву, я поставив каталку в самому центрі, під безтіньовою лампою, що висіла під стелею. Я увімкнув її, але більша половина лампочок перегоріла.

– Піднімай віконниці, відкривай усі до єдиної! – наказав я медсестрі, і вона виконала мій наказ, як робот. – Де інструменти?

Вона влізла в якусь комірку, де виднілися дверцята металевої шафи, і почала нишпорити по полицях, я підійшов до неї. Вона стала навкарачки й витягнула з самої глибини шухлядки запечатаний пакет із ножицями, лише самі ножиці. Вона подивилася на мене, їй зовсім не було відомо, чого конкретно я потребував. Я повністю витягнув шухлядку з пазів і висипав з неї все на підлогу, потім так само зробив із ще однією шухлядкою, а пізніше ще з однією. Нарешті я знайшов те, що потрібно: холодний скальпель, пінцети, розширювач, каутер, затискачі й голки. Там було все. Я схопив ці пластикові пакети й покидав їх на порожній візок. Я розрізав одяг на Італії, узяв за краї й розтягнув їх у різні боки. Те, що я побачив, вразило мене, її шкіра, що була неприродно білою в цьому холодному світлі, ребра й маленькі рожеві соски, пронизані синіми венами.

– Електроди, – вигукнув я.

Медсестра поставила присоски на груди Італії, щоб зняти електрокардіограму. Потім я сам зробив їй інтубацію, обережно, щоб не завдати їй болю. Узяв два клапті зеленої тканини, що були складені поруч, і потихеньку поклав їх на Італію: одним вкрив ноги, а другим груди. Підготував потрібну дозу тіопенталу натрію. Ретельно вимив руки й поквапливо вдягнув стерильний халат поверх одягу. Черговий лікар наблизився до мене і схвильовано випалив металевим голосом:

– Ця лікарня – лише амбулаторія, у нас немає достатньо устаткування для подібного операційного втручання. Якщо щось трапиться, проблеми будуть у вас, у мене, у всіх нас…

– У неї септицемія[16].

– Послухайте мене, викликайте «швидку» й відвезіть її в нормальну лікарню. Якщо вона помре під час переїзду, нікому це не поставлять у провину.

Я схопив його прямо за пику, Анджело, за бороду, за вухо, за те, що опинилося в долоні. Схопив і штурхонув об стіну. Він пішов звідти, а я мав знову вимити руки.

– Рукавички, – вигукнув я, розчепіривши пальці. Чорнява медсестра намагалася зробити все якомога краще, щоб надіти їх на мене з певною поштивістю, але руки в неї при цьому тремтіли.

Хлопчина в надто короткому халаті залишався стояти в кутку. Тепер на ньому був довгий халат і маска на обличчі. Я ще раз глянув на нього й помітив, що його обличчя має форму трапеції.

– Ти пройшов передопераційну обробку?

– Так.

– Тоді йди сюди, будеш мені допомагати.

Він послухався й підійшов до узголів’я.

– Не відводь погляду від монітора й будь готовим до дефібриляції[17], якщо знадобиться.

За вікном почало світати. На обличчі Італії був повний спокій. Я відчував себе сильним, Анджело, просто неочікувано сильним. Цю сцену я вже бачив, не знаю де, може, уві сні. Я вже її переживав і, можливо, очікував. Наша зустріч була запланована. І мені здалося, що вона нарешті увійшла в моє життя. Страх крові, який у мене був у дитинстві, надріз, та мить, коли вже надрізане тіло ще не кровить… можливо, це й була вона. Вона була в цьому надрізі. Кров, якої я боявся, була її кров, так само, як я боявся її кохання. Вона вже була. Той, Анджело, хто тебе кохає, є завжди, він є ще до того, як познайомився з тобою, до того, як з’явилася ти. Тепер я не боявся. Раптове тепло ввійшло в мене, палке й благодатне сонце засяяло тільки для мене.

– Скальпель.

Я взяв інструмент, стиснув його й приклав до її тіла. Я тебе кохаю, думав я, кохаю твої вуха, твою шию, твоє серце. І став різати. Я почув, як відкривається її тіло, і став чекати на кров.

Потім почалася моя робота. Кров залила внутрішні органи, які на відкритій частині вже мали темний колір, ознаку некрозу. Я відсунув кишку. Матка була сірою, а труби збільшеними, гній був усюди, великий гнійний мішок утворився в Дугласовому просторі[18]. Я одразу ж, Анджело, подумав про аборт. Ця інфекція була спричинена якимось травматичним втручанням. І все ж таки я не міг зрозуміти, адже в разі септичного аборту вмирають дуже швидко. Напевно, після цього їй робили ще вишкрібання, теж не ясно. І після цього вона якось дибала з інфекцією всередині. Я поводив очима, ступив крок назад. Тепер додалася ще й ця думка… Озирнувся навколо себе, хлопчина з обличчям-трапецією із жахом дивився на мене, та й у медсестри було перекошене обличчя, а на чолі виднілися плями крові. Я подивився на маленьке обличчя Італії із заплющеними очима, воно було блідим, як віск, і зеленаве від тканини, якою я вкрив її груди. Саме тоді я попросив Бога допомогти мені. Я підняв руки в закривавлених рукавичках, стиснуті в кулаки. Я боротимуся, я не відпущу її, і я хотів, щоб Він це знав.

Я витампонував кровотечу, видалив гній, зробив малу резекцію[19] кишечника. І лише в самому кінці зайнявся маткою. Процес зайшов дуже далеко, інфекція поширилася, я не міг ризикувати. Я видалив цю сіру матку, де, напевно, була наша дитина. Я більше не підводив очей, Анджело, лише іноді, коли мені був потрібен новий інструмент, поглядав праворуч, на руки чорноволосої медсестри, котра ніколи не знала, який інструмент мені подавати. В операційній було чути лише звук моїх рук у тілі Італії. Звук від ковзких, липких і напружених пальців під час операції. Але наприкінці операції я став оптимістом, сповненим віри. Я тремтів, і від мене тхнуло потом. Світлий день увійшов крізь вікно, навколо мене з’явилося нове світло, що заповнило операційну. З медсестри теж лив піт від утоми та спеки. У приміщенні було нестерпно задушливо, але я помітив це лише зараз. Я зашивав Італії очеревину, і від спеки в мене злипалося волосся й пучки пальців. Діаграма її серцебиття мала нормальний вигляд. Я зашивав її тіло, як квапливий кравець, який закінчує останні стібки на сукні нареченої. Ніч промайнула. Зараз я нарешті всядуся на стілець, що стоїть у мене за спиною. Я вже два дні не приймав душ й не голився, проте вважав себе ангелом. Я заплющу очі й притулю голову до стіни, як герой кінострічки.

І все ж таки вона померла. Дві години по тому життя відлетіло від неї. Я був поряд із нею, вона відійшла від наркозу. Я перевіз її в іншу палату на тому ж поверсі. Там, поряд з її ліжком, було ще одне вільне. Італія відійшла від наркозу саме тоді, коли я стояв перед вікном, що виходило прямо на вулицю. Я оглядав краєвид, якого не побачив минулої ночі і який зараз вимальовувався при сонячному світлі. Ця місцина була пласкою й глинистою. На великому рекламному щиті ковбой скакав верхи на банці пива. Це кордон, подумав я. Так, тут усе було схоже на прикордонну зону. Сама будівля, у якій містилася лікарня, мала вигляд крихкий і бюрократичний, як у митниці. Я говорив собі, що кожна історія кохання потребує випробувань. Проїхала машина, маленька червона малолітражка, проїхала без шуму. Сонце було вже високо в небі. Невдовзі знову почнеться літо. І я всміхнувся.

Італія щось промурмотіла, і я повернувся. Сонце світило їй прямо у вічі, і її сірі райдужки здавалися вкритими сріблястою лускою.

– Пити, – прошепотіла вона. – Хочу пити.

На малесенькій тумбочці стояла пляшка з водою, яку для мене принесла медсестра, я її майже спорожнив одним духом. Операція тривала майже шість годин, і після неї в роті стало сухо, немов у пустелі. Тепер води залишилося справді обмаль, лише на денці зеленої скляної пляшечки. Я вилив трошки на носову хусточку, яку дістав з кишені, і промочив її сухі, потріскані губи. Вона широко відкрила рот, немов зголодніле пташеня:

– Ще…

Я знову намочив хусточку й поклав їй між губами, і вона її висмоктала. Усе відбулося за кілька хвилин, раптом вона відірвала від подушки голову й вигнула шию назад. Італія заговорила якимось чужим голосом:

– Що зі мною?

Здавалося, вона говорила ні до кого, а можливо, зверталася до самої себе, побачивши себе в далечині своєю повною копією, яка танцювала в неї над головою, десь під стелею. Я став прямо в неї перед очима, зіпершись руками на ліжко. Куди ти збираєшся, маленька зів’яла суріпко, бездиханна жабко? Куди ти маєш намір піти? Я спирався кулаками, напруживши руки, щоб не впасти на неї. Я заступав їй поле зору. Я стояв у тіні, а на неї падало світло. Вона вже була в іншому світі. Зіниці були повернуті вгору, вона щось шукала, якесь місце для себе, і металася не в змозі дістатися туди.

– Що зі мною? – знову запитала ледве чутним голосом, здавалося, що вона зверталася до когось, хто чекає на неї там, угорі, на цій низькій стелі, трішки освітленій сонцем.

Я погладив її обличчя, щелепи в неї були неприродно напружені. На підборідді випнулися сині вени, шия була тверда й прозора, як пергаментний ліхтар на вітрі. Скільки разів я бачив її такою! Коли ми кохалися, вона раптом відхиляла голову назад, до стіни, витягуючи свою шию, яка ставала довгою й худорлявою, і шукала своє особливе місце в темряві. Вона стискала повіки, роздувала ніздрі, немов принюхувалася. Насичений аромат щастя, якого в неї ніколи не буде, яке вона так відчайдушно шукала на цій вкритій потом подушці. Я ще раз спробував заволодіти її поглядом, але її підборіддя висковзнуло з моєї спітнілої долоні.

– Кохана…

Італія глибоко вдихнула, груди в неї здійнялися, потім опустилися, і при цьому видиху все її тіло стискалося, немовби зменшувалося. Тоді подивилася на мене, але я не був впевненим, що вона мене бачила. Поворушила губами, видихаючи останнє слово:

– Неси мене.

І не сказала мені куди. Вона, не рухаючись, лежала на подушці, уже нежива, але ще не в іншому світі, затримавшись в тому місці, яке передує смерті. Обличчя в неї витягнулося, воно вже не було напруженим й дивилося вгору, туди, де хтось на неї чекав, де немає ані смутку, ані втоми. Її останнім подихом був легкий стогін полегшення. Так вона, Анджело, знайшла свій шлях у небо.

Не йди.

Я побачив, як моя слина крапає на неї, у мене набрався повний рот слини. Я не відпускав її ані очима, ані подихом. Я продовжував дихати просто на неї. Я нахилявся до неї все ближче, ближче й уже майже торкався її, мабуть, я сподівався врятувати її своїм диханням. Моє змарніле обличчя нависало над нею… Я відчув, як із неї вирвалася якась легка сила, неначе пара, що піднімається над водою. Я вже не збирався якось допомогти їй, я просто забув, що я лікар. Я дивився на неї, як дивляться на диво, не заплющуючи затуманених очей, я дивився на неї, як за декілька годин до того дивився на твоє народження. Так я й відпустив її в інший світ. Я дав її останньому подиху злетіти з її уст, і вітерець цього подиху долетів до моїх брів. А вона втекла звідти, стеля немовби висмоктала її. Я інстинктивно підвів очі, шукаючи її. І тоді я побачив його, Анджело, я побачив нашого з нею сина. Його обличчя лише на мить з’явилося переді мною. Воно не було вродливим, було таким же худорлявим й суворим, як і в його матері. Цей маленький сучий син прийшов по неї.

І там, на стелі, де з’явилося його обличчя, залишилася тріщина на штукатурці разом із вологою плямою, що була так схожа на нього. Я притулився до того, що він мені залишив, того нерухомого, але ще теплого тіла, узяв її за руку й не відпускав. Добре, іди, Суріпко, іди туди, де життя вже не зможе тебе поранити, іди своєю нерівною, як у собаки, ходою. І сподіваймося, що там, нагорі, справді є щось, якийсь саван, якесь крило, позаяк чорна сторона забуття була б надто несправедливим кінцем для тебе.

У палаті стояли стільці, ліки, якесь обладнання… я почав копати все, що було під ногами. Потім подивився на свої долоні. Вони були ще й досі білими після довгого перебування під латексом хірургічних рукавичок, я стиснув кулаки, стиснув усю свою безпорадність і кинувся з кулаками на стіну. Я лупцював по стіні з надзвичайною люттю, аж доки шкіра на суглобах не порепалась і не вкрилася кров’ю і я не побачив свої білі кісточки. Я припинив лупцювати лише, коли хтось увійшов у палату. Прийшло багато людей, і один чоловік зупинив мене, заламавши мені руки за спину.

Пізніше мені перебинтовували руки, я при цьому сидів на каталці, дивлячись на свої рани без жодної емоції, неначе вони були не на моїх кісточках. Я не відчував болю, а тільки думав про те, що я зробив. Я пішов і вмився, потім підставив шию під кран, сходив у туалет, запхнув сорочку в штани своїми пораненими руками, і тепер я стояв там з мокрим волоссям, зачесаним назад.

Руки мені перебинтовувала дівчина з пасмом рудого волосся, яке спадало їй на чоло. Приїхав судовий медик, заповнив необхідні форми й поїхав геть. Її ще не переодягнули, а зробити це було потрібно, її одяг був у багажнику мого автомобіля. Я не був її чоловіком, не був родичем, я був ніким. У дівчини, яка накладала мені бинти, були такі ж права на тіло Італії, як і в мене, не більше й не менше. Вона підвела голову, завела за вуха волосся, що закривало їй обличчя. Я подякував їй і зліз з каталки.

Я увійшов у кабінет головного лікаря, зателефонував від нього заступнику комісара поліції, якого прооперував за кілька років до того. Уся процедура тривала трохи менше години. З найближчої казарми приїхав доброзичливий сержант-карабінер. Він знайшов представника родини Італії в особі її двоюрідної сестри. Жінка не висловила жодного заперечення щодо того, щоб я зайнявся тілом, вона, навпаки, здавалося, зраділа, коли я запевнив, що візьму на себе всі витрати на похорон Італії.

Ми стояли в коридорі, коли він подивився на мої забинтовані руки.

– А в яких ви були стосунках з померлою жінкою?

Це була звичайна людська цікавість, яку тільки підкріплював його однострій.

– Вона була моєю нареченою.

У сержанта були блакитні очі, він зробив гримасу, схожу на усмішку, стиснувши в зморшках свій бірюзовий погляд:

– Мої співчуття, – прошепотів він.

Одразу ж після цього в моїй кишені опинився папірець із безліччю печаток, а в руках купа речей Італії. Я вибрав їх, схилившись над багажником свого автомобіля просто перед лікарнею, під самим сонцем. Я відчинив її валізу й почав там ритися. Та не ламай собі голову, казав я сам собі, бери мерщій будь-що і йди.

Небіжчиків одягають зазвичай вдвох, але я захотів це зробити сам. Коли медсестра запропонувала мені свою допомогу, я лише похитав головою й попросив її залишити мене. Вона не стала сперечатися. Я помітив, що ніхто в цій лікарні вже не насмілювався сперечатися зі мною. Біль, який я щойно пережив, наводив жах і відлякував усіх.

Які ж швидкі ноги в смерті, Анджело, з яким старанням вона привласнює собі те, що на неї чекає. Італія була нерухома й холодна, як ліжко, як стіл, як будь-яка річ, що не має душі. Одягати її було не просто, мені довелося перевертати її на один бік, а потім на другий, щоб одягнути на неї блузку. Вона вперше не допомагала мені. А я насправді був невтішний, позаяк знав, що, якби в неї було хоч трішки життя, вона б мені допомагала. Вона б піднімала свої руки, які тепер були надто важкими й падали, б’ючись об металеве ліжко, не відчуваючи болю. Я просунув її руки в рукави, і тепер залишалося тільки застебнути ґудзики. Вона залишала мене саме зараз, коли я вже вмів кохати її і коли вона мене цього навчила.

Я дивився на її розширені груди, на соски, що звисали по різні боки. Соски були світлими й прозорими, немов тіла личинок. Риючись у її валізі, я випадково знайшов мішечок для коштовностей, у якому вона тримала нігті, що зрізала мені. Він лежав у моїй кишені, це був м’якенький оксамитовий мішечок верблюжого кольору. Я сховав його їй у долоні. Ось, тримай тепер свої коштовності, Італіє, ці пожовклі обрізки стануть піском разом із тобою.

Потім прийшов якийсь чоловік з такими ж темними окулярами, як і його костюм, на ньому були глянцеві черевики, якими він човгав. Він постукав і, не чекаючи на відповідь, увійшов у кімнату. Це був чоловік, який умів поводитися в таких жалобних ситуаціях, він був ненав’язливим, але рішучим. З мого інертного обличчя він одразу ж зрозумів, що за небіжчицю йому доведеться ховати й скільки болю в мені. Він ступив кілька кроків до ліжка, у нього розгорнувся піджак, під яким був чорний ремінь із позолоченою пряжкою, яка немов причарувала мене. Чоловік був бездоганним, як антична статуя, із зачесаним назад напомадженим волоссям на круглій голові, свій погляд він приховував за чорними лінзами окулярів, його рот здавався розрізом на обличчі. Він дивився на Італію, неначе зважував її. Італія була гарною. Вона зручно лежала на цьому смертному одрі зі скам’янілою красою на обличчі, без жодної тіні, без жодної низькості. Цей чоловік не міг не помітити її краси, доню, на тій відстані, на якій він стояв. Це був його предмет, і від кожного померлого він, без сумніву, чогось навчався. У нього був спритний погляд досвідченого кравця, людини, що вміє знімати мірки лише очима. Він швидко зробив свою справу. Вона була такою худою, що для неї вистачило б і дитячої труни, труна для дорослих була б марнотратством дерева. Я дивився на Італію очима трунаря, котрий мав зайнятися нею. І тепер мені здавалося, що ми з цим незнайомим чоловіком несподівано стали приятелями. Ми з ним стали людьми, об’єднаними однією думкою. Наші обличчя невідривно дивилися на одну таємницю. Його обличчя було прагматичніше за моє, проте вразливість була притаманна і йому, хоч вона й була прихована за бездоганно випрасуваним піджаком і темними окулярами.

Він поклав мені на плече руку, свою теплу руку, що лежала нерухомо. Мені була потрібна ця рука, донечко, хоча я цього й не усвідомлював. Я відчув, що мені стає краще. Це була темношкіра вольова рука мешканця півдня, яка тримала мене на землі. Здавалося, він казав мені, що треба залишатися тут, забути про все, не шукаючи сенсу в цьому мороку, який нас оточував. Він перехрестився, широко махнувши рукою, немов серпом шурхнув у щось невідоме. Я перехрестився теж, стоячи поряд із ним, немов неслухняна дитина перед священиком.

Ми з ним погодилися, що ще не час щось робити, що певний час вона має полежати так, перш ніж її покладуть у труну. Я не поспішав з цим, мені хотілося, щоб Італія полежала якомога довше так, не в труні. Сонце в небі світило там, за моєю спиною, за тим вікном, у яке я не наважувався більше глянути, тому що мене більше не цікавило, що за ним відбувалося. Я спостерігав нерухомість Італії тоді, коли світло спускалося на неї, а тіні відходили в темряву. І в цій тремтливій блакиті, що заповнювала собою кожен куток кімнати, тіло Італії перетворилося на виснажені останки. Я задрімав на стільці, уткнувшись підборіддям собі в груди. Уві сні я йшов за нею, вона була блакитного кольору й ледве проходила в мулистій воді якогось ставка до вантажного катера, можливо, поштарського, замочивши ноги до самого паху. Я чув шум води від її рухів тоді, коли вона намагалася ще трохи наблизитися до того пришвартованого човна. Вона тримала свої речі: сукню з легкої тканини в червоних квітках, що маяла на плечиках, і стілець, поставлений на стіл, який вона тягнула за собою по поверхні неглибоких вод цього ставка. На стільці не було нічого. Вона не була ні втомленою, ні засмученою, навпаки, сповненою ентузіазму, її волосся здавалося схожим на жабок у темряві.

Уночі хтось увійшов у кімнату й здивувався, що темно.

– А де вмикається світло?

І рука власника цього голосу почала мацати по стіні, я бачив цю руку, бо вже призвичаївся до темряви. Це був священик, невисокий гладенький чоловік у сутані, що доходила йому до п’ят. Обличчя в нього було безбарвне, зморене й змарніле, з незмінним виглядом подоби усмішки, яка, імовірно, мала означати досягнуте блаженство, але насправді була схожою на слабку сардонічну посмішку. Він наблизився до ліжка Італії й забубонів якусь довгу нерозбірливу молитву. У ледь чутному бубонінні цього священика не було нічого сакрального, він мені здавався убогим. Таким же незначним, як ледачий швейцар, що стоїть перед входом і фіксує всіх, хто входить і виходить, без жодного інтересу, так само, як і порох, піднятий вітром. Він із поспіхом відслужив заупокійну над померлою, майже нечутно висловив свої співчуття й пішов з кімнати, так і не вимкнувши світла.

Почало світати. Поклавши голову на лікоть, я дивився на Італію знизу. Щось темне почало виступати на її обличчі, неначе ніч забула забрати з неї якусь тінь. Проте насправді це був темний колір від крові, що скипалася, перші ознаки початку розкладання. Я інстинктивно оглянув власні руки, щоб переконатися, що моя шкіра не вкрилася такими ж темними плямами. Але моє тіло, освітлене ранковими променями, колір не змінило.

Коли трунар повернувся, на його очах уже не було окулярів, темні лінзи були підняті на голову. Біла сорочка сяяла на тлі чорного комірця піджака в холодному світлі. Він прийшов не сам, з ним був якийсь хлопець. Вони поставили труну на підлогу, не заносячи в кімнату. Трунар постукав і ввійшов.

– Добрий день, – привітався він.

– Добрий день, – відповів я.

Він задоволено хитнув головою, бо я йому відповів, я тепер був у змозі говорити. Я подивився йому у вічі, які тепер не були нічим закриті. І зрозумів, що переді мною була людина, яка усвідомлювала непристойність свого фаху.

– Може, ви вийдете?

Я вийшов, вони з хлопцем, на котрому був такий самий піджак і краватка, занесли труну, з ними зайшла санітарка, щоб допомагати. Це була худорлява жінка з квапливим поглядом.

Я пішов у придорожній бар, який вони мені показали. Там, недалеко, були виставлені басейни, сині запорошені ванни.

– Котра година? – запитав я в якогось старого за стійкою, який збирався тасувати колоду карт.

– Кільканадцять по шостій.

Я випив кави. Їсти не хотілося, та все одно спробував запхнути в себе булочку, що пахла обгорткою. Я спробував відкусити пару разів, але викинув залишок у високу бронзову урну, призначену, мабуть, для парасольок.

– До побачення, – сказав старий у мене за спиною, коли я вже виходив.

Дорогою їхав автобус, він безшумно перетинав магістраль, немов корабель море. Ми вже не побачимося зі старим, кава в нього була огидна. І я вже не побачу цієї глинистої рівнини, що зникає аж за обрієм. Я мав намір туди поїхати, я мріяв про пригоди. Тепер тут було непорушне повітря, без вітру, яке накривало немов целофановим вітрилом увесь краєвид, скільки можна було бачити, не даючи нічому рухатися. Смерть Італії домінувала в цьому просторі до самого кінця, звідки зійшло сонце. Прощавай, кохана, прощавай.

Вона вже лежала в труні, утоплена в атласній оббивці. Блузку її заправили під спідницю та зачесали волосся. Розкіш цього вбрання приховувала її низьке походження, вона виглядала немов молода на сільському весіллі, немов статуя святої, яку носять під час святкової процесії. Може, їй на обличчя нанесли якийсь грим або крем, щоки в Італії трохи блищали, і саме цей блиск підкреслював її бідність.

– Не вистачає однієї туфлі, – сказав трунар.

Я повернувся на паркінг і знайшов її там, цю туфлю бордового кольору з височенним і крихким підбором, яка минулою ночі злетіла з її ноги. Сам надів їй на ногу. Я подивився на ці дві однакові підошви, замизкані від казна-яких доріг. Вони справляли на мене більше враження, ніж усе інше. Я подумав про те, як важко їй було ходити в них, жити, про її маленьку впертість, яка їй була ні до чого. Останнє, до чого я в неї доторкнувся, була щиколотка. Потім труну накрили кришкою.

І ми поїхали. Я не мав ані сили, ані бажання вести машину, тож вирішив поїхати поряд із цим мовчазним чоловіком, підперезаним ременем із позолоченою пряжкою. Я замкнув свій автомобіль і пішов до катафалка. Перш ніж сісти в катафалк, трунар скинув піджак і повісив його за своїм сидінням, на гачку, який висувався з оббивки поряд із віконцем, що відділяло нас від труни. Його піджак торкався дерев’яної домовини, у якій спочивала Італія, і так воно мало бути впродовж усієї поїздки. Мені сподобалася така довіра. Я почувався добре в цьому автомобілі з м’якими сидіннями, такому же бездоганному, як і його водій. Оббивка й торпеда з темного дерева пахли сандалом.

І ми поїхали старими вулицями, залатаними в багатьох місцях, вони пролягали через галявини й були густо заповнені низькими паростками диких слив, оливковими деревами з покрученими стовбурами, де-не-де несподівано пробивалися крізь асфальт кілька пальм. Усі ці рослини розвивалися самі по собі, видираючись із землі спорадично й безсистемно, як і будівлі, що зустрічалися на нашому шляху. Усе, що не вписувалося в цю панораму, здавалося самоуправним, готовим до того, що хтось його перенесе в інше місце або просто повалить. І, можливо, сам дух мешканців тих будівель був таким самим, і, певно, порядок тут поставав саме на цьому самоуправстві. Так і було, тому що око вже більше не дивувалося й призвичаювалося до цього хаосу, відкриваючи в ньому приховану чарівливість. Я роззирався навколо і, оскільки не мав окулярів з темними лінзами, рівномірне полуденне світло проходило по всій місцевості, оголюючи її та відкриваючи на ній нескінченні деталі. Урешті-решт ми їхали до цвинтаря, а все це було проміжним чистилищем, і я не мав нічого проти цього.

Трунар мовчки вів машину. Блискуче напомаджене волосся, жодної крапельки поту на бездоганному комірцеві сорочки, він здавався таким далеким від мішанини цієї панорами. Ми мчали. Він тримав шию прямо, не нахиляючи її, попри всі поштовхи через нерівний асфальт. І мені здавалося, що це була подорож за межі життя. І місцевість, і мій супутник, і мій внутрішній стан – усе було охоплено одним сум’яттям. І труна, що була позаду нас, з її спокійним дрижанням на повстяній підлозі катафалка на поворотах і найважчих ділянках дороги. А може, це було тіло Італії, що похитувалося всередині труни, яка була надто розкішною для неї та заширокою. Мені не потрібна жалість, мені нічого не потрібно, Анджело, повір мені, я навіть сам не знаю, чому повертаюся до цього. Коли п’єш надто багато, не можна не відлити. А відливають в дірку, яка все це винесе геть, або на стінку, яка тебе не знає.

Одні будинки були з каменю, інші обкладені кахлями кольору моря, житлові багатоповерхівки, балкончики з тоненькими перилами. За темними шибками протікало скромне життя. Усі оберталися до катафалка, хтось схрещував пальці, щоб це його обминуло, а хтось просто хрестився. Оберталися хлопчики, що грали у футбол на запорошених майданчиках, жінки, які стояли перед вікнами, чоловіки, що стирчали перед баром, відриваючи очі від газет. Повсюди вешталося багато людей, і тоді я згадав, що це була субота.

Ми проїхали перед церквою з надто стрімкими сходами, які майже падали на дорогу. На сходинках стояла група людей у святковому вбранні. Худорлява жіночка з дівчинкою на руках і в рожевій кепці проводжала нас поглядом, повертаючись усім корпусом. Я зустрівся з її очима, жвавими, сповненими недоброзичливою цікавістю. На дівчинці була сукня з оборками, яку рука жінки задерла так високо, що під нею виднілися трусики, я уважно подивився на ці бузкові ніжки, що теліпалися на її незугарному тільці. Усе, що проминало перед моїми очима, тепер здавалося мені якимось знаком, і, можливо, так воно й було, темний слід якоїсь неправильної долі, який міг проявитися, тільки безладно потрапляючи на всі ті речі, що зустрічалися дорогою. Ця поїздка здавалася майже нереальною, натомість алегоричною, неначе взятою зі сну. Ніжки дівчинки здавалися неживими, а її обличчя було повернуте так, що я не міг його побачити… Можливо, вона мене боялася, через це її мати й пронизувала мене своїм злобливим поглядом.

Я перестав озиратися навсібіч, щоб не додавати більше до того, що й так випало мені в цій неприємній справі. Я зупинив свій погляд на брудній річці, у мілких водах якої виднілося сміття з цілою хмарою мошви над ним.

Чоловік, який сидів поруч, мовчки демонстрував свій високий професіоналізм. Проїжджаючи крізь населені пункти, він уповільнював рух, немов даючи живим можливість віддати останню шану труні або прочитати молитву. І змінювався його погляд, наповнюючись різними намірами. Він грав самого себе, свою жалобну роль останнього візника. Він їхав і знав, що залишав за собою якусь думку. Але я помічав і слід іронії в його профілі. Так, у ньому було щось маскарадне, як у того хлопчика, який одягнув на себе костюм смерті й розмахує косою перед перехожими, змушуючи їх відскакувати з переляку. І тепер мені здавалося, що я розумів, що ті окуляри з чорними лінзами, які так нерухомо трималися на ньому, мали різне застосування. Він їхав повільно, розділяючи натовп, який ішов назустріч. Люди притискалися до стін, забивалися в кутки, цей рух перебивав їх на півслові, привертаючи до себе їхні погляди, змушуючи схиляти голови, а він залишав їх позаду, немов перелякане стадо.

Потім ми виїхали до моря, я навіть не очікував цього. Я притулився чолом до скла. Море нерухомою блакитною смугою з’явилося зненацька між оком і чорною сідловиною перенісся. Пройшов потяг, так близько, що, здалося, мене зачепить, і я інстинктивно відсахнувся. Дорога пролягала вздовж залізниці, а я цього не помітив, її колія проходила зовсім поряд. Нарешті потяг проїхав, і знову з’явилося море. Блоки цементних кубів були розкидані поблизу цього надто вузького узбережжя, яке поглинали хвилі, і від нього залишалася лише тоненька стрічка кам’янистого пляжу, затиснутого з іншого боку залізничною колією. А далі, скільки сягає око, тягнулася низка жалюгідних, укритих кривою гривою антен різномастих будиночків, що тулилися один до одного.

Мені треба було попередити твою маму, я забув про неї і про тебе. Я відсунув вас у дальню підвалину своєї пам’яті, де ви здавалися мені чужими. Я думав про Ельзу як про дружину якогось приятеля, а щодо тебе, то я не був батьком, я був сиротою. Віддзеркалене у склі моє око спостерігало за мною, немов здивована рептилія. Повз мене прошмигнув на рекламному щиті величезний кран для мийниці. Тепер ми їхали ширшою дорогою. Трунар дав волю двигуну на цьому нарешті цілому асфальті. На дорозі не було розподілювальної смуги, і будь-яка з цих машин, занадто розігнавшись, могла втратити керування. Адже всі (я дізнався про це під час поїздки) хотіли переконатися в тому, що катафалк їхав не порожнім. Отже, щоб глянути на наш вантаж, водій міг упіймати ґаву та в’їхати нам у зад. Зрештою, ми були смертю, що їде попереду. Як чудово було б померти прямо в катафалку, поряд із трунарем. І певний час я був переконаний, що це саме той кінець, який приготувала мені доля. Здавалося, що мій супутник з масивним тілом нічого про це не знає, він просто вів машину, далекий від будь-яких передчуттів, твердо тримаючи руки на кермі, сховавши погляд за темними лінзами.

Ми зупинилися заправитися.

– Хочете поїсти? – запитав він, дивлячись на скляну конструкцію за бензоколонками.

Вона не вийшла разом з нами. Останнього разу, коли я зупинявся біля автогриля, вона також не виходила з машини, а спала на сидінні, а може, удавала, що спить. Я побачив її розплющені очі, коли обернувся, подивившись на сині щітки вимкнутої автомийки, і я подумав, що нічого в нас не вийде, що я знову її втрачу. Уже там, на автогрилі, я знав, що вона помре.

А трунар їв, він узяв собі тарілку холодного рису й мінеральної води. Він підсунув собі за комірець сорочки серветку, зробивши це дуже ретельно. Я дивився, як він це робив без усякого поспіху, надто спокійно, майже нав’язливо, така неквапливість була, без сумніву, йому притаманна, але виглядала ще і як реклама його фаху. Своєю самовпевненістю він, здавалося, закликав ближнього до терпіння, зважаючи на неминучий фінал, який він небагатослівно резюмував.

Ніхто не сідав поряд із нами. Я почав цінувати переваги подорожі з трунарем, і мені вже не хотілося кращого товариства, ніж із цією людиною, котра підносила до рота виделку, не рухаючи головою й не нахиляючи шиї. Я взяв собі фруктовий салат і пива. Я пив прямо з холодної пляшки, поглядаючи у вікно на катафалк, припаркований унизу, під шиферним навісом. Я взяв пластикову виделку й наколював на неї фрукти, одна чорна виноградина вилетіла з вазочки. Вона влучила в трунаря, трохи вище комірця. Така невеличка шкода спантеличила його. Йому довелося витратити деякий час, щоб поправити серветку, я ненавмисно влучив у єдине незахищене місце на цій бездоганній сорочці. Він висмикнув серветку, мокнув її в мінеральну воду й став відтирати пляму. Я навіть не вибачився. Я дивився на темне волосся, яке тепер проглядало крізь прилиплу до тіла мокру тканину. Він зняв окуляри й поклав їх на стіл, не складаючи дужок. Очі в нього були значно меншими, ніж я їх собі уявляв.

Я знову взявся за пиво, жадібно тягнучи його, поки там не зашуміла піна.

– Хочете кави?

– Ні, дякую.

Він підвівся, відійшов і повернувся тільки з однією філіжанкою в руках. Випивши каву, він узяв неспожитий пакетик із цукром і сховав його в кишеню піджака. Більше він не надівав окуляри, склав дужки і, замислившись, проводив по них руками. Я притулився спиною до шибки, над вимкнутим обігрівачем, решітки якого були забиті стверділим пилом.

– Вона була вашою коханкою?

Я не очікував від нього такого запитання, таким же неочікуваним здавався й вітер, що зашелестів між шиферними листами над катафалком.

– Чому ви так думаєте?

Я не обернувся до нього. Моя пляшка з-під пива віддзеркалювалася в шибці, розсіюючи по звичайному брудному склу зелене сяйво.

– У неї не було обручки, а у вас є.

– Можливо, вона не носила її на пальці.

– Ні, такі жінки тримають її на пальці.

– Вона могла її загубити.

– У такому разі вони купляють нову, заощаджують на покупках, залазять у борги, але купляють нову.

Можливо, було б краще, якби він і надалі сидів мовчки, голос у нього був не таким бездоганним, як його мовчання.

– Ви її дуже кохали?

– А вам що до того?

– Нічого, просто хотів побалакати. – Він узяв зі столу окуляри, підвівся й подивився крізь темні лінзи проти світла. – Рік тому я втратив дружину.

Відточеним рухом він знову надів окуляри обома руками. Міцні дужки з темної кості ковзнули за вуха, він не рухався, перевіряючи, чи правильно вони стали, потім відвів руки.

Він уже стояв:

– Їдьмо!

Тепер, сидячи за кермом, він мені здавався сумнішим, а можливо, це я став сумнішим. Дорога була суцільним болотом з багнюки, у якій тонули передні колеса катафалка.

– Я дуже її кохав… – прошепотів я, – дуже.

Пізніше ми зупинилися на смузі білої глинистої землі, що проходила посередині поля, розташованого збоку від дороги. Він незручно припаркував чорний катафалк. Там росла велика шовковиця, і я притулився до її теплого стовбура, що був значно теплішим, ніж моя спина. Я плакав, схиливши голову. Трунар стояв переді мною. Він нахилився до мене, щоб підтримати мене, обійняв і сказав:

– Тримайтесь…

Потім знову випростався, і я почув, як хруснули суглоби на його колінах, коли він випростовувався на цьому лузі, зарослому високою травою, крізь яку ганяв вітер з якимось музичним свистом. Я розповів йому все: про Ельзу, про те, що ти в мене щойно народилася, про Італію. Я плакав за нею щоразу, коли намагався повторити її ім’я. У мене так і не виходило вимовити його повністю, я починав ридати після другого складу, відригував випите пиво, що поверталося назад, неначе воно й далі бродило в шлунку та піднімалося звідти.

Трунар лише час від часу зніяковіло поглядав на мене, сповнений дружніх почуттів і по-людськи розуміючи мене. Він дивився на мої мокрі губи, на надто почервонілі очі, щоб на них можна було дивитися. Потім відходив, опускав погляд на цю музичну траву, у якій свистів вітер, крутячи її, як колесо. Він закурив сигарету. Курив мовчки й нарешті викинув недокурок на білу стежку. Загасив його, розтерши підошвою, спостерігаючи при цьому за рухом своєї ноги в чорному черевику.

– Як люди живуть, так вони й помирають. Моя дружина теж пішла, не турбуючи нікого, як листочок.

Ми поїхали далі, і всю решту поїздки сиділи так, як і на початку: він, тримаючи шию прямо, а я, притулившись чолом до скла. Проте всередині наших таких різних душ, які все ж таки опинилися поряд, ми були, немов два вовки, що гналися за своєю здобиччю й упустили її, а тепер переводять подих у темряві, так і залишившись голодними.

Коли ми дісталися до місця призначення, спека вже була нестерпною. Селище, розташоване на розрізаному посередині клаптику землі, нагадувало кратер згаслого вулкана. Світло-жовті будиночки, щільно вишикувані на вершині, мали вигляд шматочків сірки в скелі.

Жінки у важких традиційних костюмах, у чорних вовняних панчохах, робочих черевиках та замотані в хустки, ішли по середині ґрунтової дороги, що вела до цвинтаря; зовсім не збираючись поступатися нам, вони дивилися на нас недовірливо, неначе кози. На майданчику, перед воротами цвинтаря, куди ми доїхали зі швидкістю пішохода, стояли перед малолітражкою інші люди, більш звичні, у нормальному одязі, вони з таким же подивом поглядали на цей катафалк, що казна-звідки раптом узявся, з труною всередині, але без жодної квіточки. Трунар повернувся по свій піджак.

– Я піду дам раду формальностям.

І він забрав свою чорну шкіряну сумку, таку ж тверду, як і труна.

Я бачив, як він проходив між двох цвинтарних ворітниць і, не вагаючись, повернув ліворуч. Можливо, на цвинтарях топографія скрізь однакова, бо він, безумовно, рухався по цьому мовчазному місцю так, неначе вже добре знав його, і навіть ноги тремтіли в нього, як у коня, що впізнав свою стайню. Його постать зникла за білою стіною надгробків. Малолітражка поїхала геть, піднявши клуби пороху. Я вийшов, став спиною до цвинтаря й, закритий катафалком, справив свою потребу, залишивши темну калюжу на землі.

Трунар повернувся, і разом із ним прийшов ще один чоловік, трішки нижчий на зріст, у синіх робочих штанях могильника. Вони перекинулися парою фраз, перш ніж розійшлися. Трунар підійшов до мене.

– Вони замикають цвинтар із заходом сонця, треба відшукати священика.

Труну вже дістали. Викопана земля лежала невеличким пагорбом біля могили. Ряса священика маяла на вітрі, кадило хиталося, а дим від ладану йшов просто на нас. Каліка не поворухнувся, очікуючи, щоб йому заплатили. Його найняв трунар, і тепер він стояв з украй невтішним виглядом, неначе це теж входило в послуги, про які вони домовилися. Усю вагу свого тіла він перемістив на довшу ногу. Залишився з нами навіть цвинтарний сторож. Ми разом опустили труну, і це було дуже нелегко. Трунар зняв піджак і одягнув його знову лише останньої миті. Його чоло вкривали брудні краплі поту та підняті вітром дрібки землі. Це була важка фізична робота, яка, однак, допомогла духові. Я відчував себе заспокоєним, коли гарячий вітер обдував мене. Мої руки кинули перші жменьки землі на труну Італії, і ось лопата могильника запрацювала: наповнювалася і спорожнювалася. Біль не зник, але послабшав, зм’якшений утомою. Залишалося байдуже обличчя каліки під його світловолосим чубом, немов витягнута з землі цибуля, яку забули в полі. Трунар, який мені вже був за брата, здавалося, відчував повну гармонію з самим собою, саме при заході сонця він завершив свою роботу. Під животом при кожному подиху здригалася й позолочена пряжка на його ремені. Це був довгий день. Він підняв погляд, точний, як пряма лінія, що перетинає небо як слід від літака: так, виконана робота його заспокоїла. Італія була в землі, і земля пройшла крізь мої руки, просипалася між пальцями прохолодними грудками. Її поховали, Анджело, разом із нею і швидкоплинний час нашого кохання.

Я побачив темну тінь, неначе тінь якогось птаха. За кілька метрів від нас стояв селянин, наполовину схований за стіною поховальних ніш, яка розділяла цвинтар. Це був старенький чолов’яга, низенький, немов хлопчик. Він стояв, не рухаючись, із капелюхом у руці. Незадовго до цього, коли я нахилявся кидати землю, його ще не було, а може, я його не помітив. Здавалося, що він виріс з-під землі. Його погляд зустрівся з моїм без жодного інтересу, неначе він уже знав мене. Я пішов своєю дорогою, але мене все одно не полишала думка, що його погляд і далі свердлив дірку в моїй потилиці. Тоді я згадав світлину в кімнаті Італії, того молодого чоловіка на пожовклому знімку. Її батько, її перший мучитель. Я знову повернувся, цього разу в мене був намір піти до нього. Але його вже не було, залишився тільки вітер, що ганяв вздовж стіни з нішами, і чорна темрява в далечині, де вже нічого не можна було розібрати. А може, то був не він, а якийсь цікавий відвідувач. Але я пробачив йому, Анджело, і водночас пробачив своєму татові.

Не було жодної стели, яка б говорила, що тут поховано Італію. Трунар домовився з цвинтарним сторожем, щоб той поставив простеньку плиту на її могилі, без усяких витребеньок, однак вона буде готова не раніше, ніж через десять днів. Він дав мені блокнот у клітинку й ручку.

– Що ви хочете, щоб там було написано?

Я не написав нічого крім її імені, продірявивши аркуш вістрям ручки. Більше не було чого робити, ми дивилися на цю заповнену могилу в очікуванні, хто піде першим. Трунар перехрестився й пішов. Потихеньку за ним рушив каліка. Я не збирався хреститися, та й думок у мене ніяких не було. Я подумав, що колись згадаю про цей момент і, можливо, заповню його тим, чого не було. Згадуючи, я знайду спосіб зробити урочистим те, що зараз виглядало непотрібним. Я підібрав жменьку землі, думав покласти її собі в кишеню, щоб вона шелестіла між пальцями, як попіл, але всунув її між зубами. Я став жувати землю, Анджело, і, мабуть, не усвідомлював, що я робив. Я підшукував якийсь жест, щоб попрощатися з Італією, і не знайшов нічого кращого, як замастити собі рота землею. Я виплюнув землю, а потім тильним боком долоні вичистив те, що залишилося на губах і на язику.

Трунар розрахувався моїми чеками й тепер повертався. Я чекав на нього перед уже замкненим цвинтарем, притулившись до огорожі, і дивився на низ схилу, всіяного нерухомими вогниками вікон та рухомими автівок. Я впізнав звук його кроків у себе за спиною, сутеніло. Він теж притулився до огорожі. Витягнув з кишені піджака пакетик із цукром, який забрав в автогрилі. Розірвав його з одного боку й висипав цукор у рот. Я стояв так близько до нього, що чув як кристалики цукру захрустіли в нього на зубах, від чого аж здригнувся. Він провів язиком по піднебінню, щоб насолодитися смаком цукру, який, напевно, уже розчинився в слині та залишався на слизистій. Він подивився вниз, куди дивився і я, на темний схил, по якому плавали вогники.

– Не знаю… – сказав він.

– Що ви не знаєте?

– Як це несправедливо помирати. – І він проковтнув останні крапельки підсолодженої слини.

– І все ж таки, це справедливо, – заперечив я й подивився в бік цвинтаря. Вона вже не відчуває болю, подумав я. І це була добра думка.

Ада стоїть переді мною, зовсім близько. А я стою перед тим схилом, як і п’ятнадцять років тому. Ти там, у тій темряві, стала одним із вогників, що миготять унизу. Я й сам не знаю, Анджело, нащо я тебе сюди привіз. Але знаю, що зараз стою на цій стіні, а ти стоїш поряд зі мною, я притулив тебе до себе, немов заручницю. Ось вона, Італіє, це моя донечка, та, що тоді народилася. А ти, Анджело, підведи голову, щоб тебе побачили, привітайся з синьйорою, привітайся з цією королевою. Вона схожа на мене, чи не так, Італіє? Їй п’ятнадцять років, сідниці в неї стали товстенькі, вона була худесенькою-худесенькою, а ось уже рік, як у неї стали такі товстенькі сіднички. Такий у неї вік. Це та, що їсть на вулиці пасту й не застібає шолом безпеки. Вона не досконала, і в ній немає нічого особливого, така ж, як і інші. Але вона – моя дочка, це – Анджела. Це все, що в мене є. Поглянь на мене, Італіє, сідай на цей порожній стілець, що є в мені, і подивись на мене. Ти справді прийшла, щоб забрати її від мене? Не йди, я хочу тобі щось сказати. Я хочу тобі розповісти, як усе було. Коли я повернувся назад і забрав те, що залишив, у мене вже не було емоцій, не було болю, не було спокою. Але Анджела була сильнішою від мене, сильнішою від тебе. Я хочу тобі розповісти, що значить запах новонародженої вдома, це щось таке добре, що вбирається в стіни, вбирається в тебе. Я підходив до її колиски й завмирав там, поряд із цією спітнілою голівкою. Вона прокидалася й одразу ж сміялася, а потім смоктала собі пальчик на ніжці. Вона пильно вдивлялася в мене таким бездонним поглядом, який буває в новонароджених. Вона дивилася на мене так само, як і ти. Вона була, як піч, від якої йде тепло. Вона була новою і квоктала, як квочка, вона була для мене життям. Я не насмілювався притулити її до себе. По небу летить літак, невдовзі приземлиться. Там, нагорі, плаче якась жінка. П’ятдесятитрирічна жінка, яка вже стала трохи огряднішою, із другим підборіддям, це моя дружина. Я вже стільки років відчуваю її запах. Вона дивиться на хмарку, дивиться на свою донечку. Розсій цю хмарку, Італіє, розсій її, як лелека, що приносить дитину. Поверни мені Анджелу.

– Професоре…

Я підхоплююсь на ноги, я зроду-віку не робив такого перед Адою.

– Ми завершуємо.

– Які в неї показники?

– Нормальні.

Серце моє готове вистрибнути з мене крізь щоки. Я ледве стримую себе, щоб не розридатися. Навіть трішки намочив собі штани. Я беру Аду за руку й стискаю її, це останні миті мовчання.

Потім починається вибух емоцій, звуки, що виникають якось усі разом. Повертаються голоси, халати, починають відчинятися двері. Халат Альфредо весь замащений кров’ю. Це перше, що я побачив, він скинув рукавички, руки в нього білі-білі, і з цими руками він іде мені назустріч.

– Довелося поморочитися дещо довше, виникли проблеми з мозковою оболонкою, вона трішки стиснулася й дуже кровила, ледве зміг її коагулювати.

Навіть шапочка в нього замастилася, навколо рота ще й досі залишилися сліди від маски, а обличчя як у несамовитого. Говорить швидко, плутаючись у словах.

– Сподіваймося, що в неї немає значного пошкодження аксонів, що при ударі компресія мозку не була руйнівною…

Я зміг висловити свою згоду, лише глибоко зітхнувши.

– Уже повертаєте її до тями?

– Авжеж, я сказав Аді, щоб вона спробувала виводити її з наркозу. Але це буде не так швидко.

Твоя забинтована голова виднілася десь унизу, коли тебе перевозили в реанімацію. Санітар потихеньку, обережно штовхав перед собою каталку. Ти тепер уже між цими скляними стінами. Я дивлюся на твої заплющені очі й на простирадло, що повільно рухається в тебе на грудях. Дивлюся, чи ти дихаєш. Ада від’єднала тебе від апарата штучного дихання, припинила подачу анестетика, намагається повернути тебе до тями, щоб побачити твою реакцію. Вона з надзвичайною старанністю метушиться навколо тебе й трубок, що тягнуться до твого тіла. Ада бліда, змарніла, губи в неї пересохли.

– Ідіть, – прошепотів я їй.

Вона неохоче йде. Тепер ти, Анджело, знову зі мною. Ми залишилися самі. Я погладжую твою руку, чоло, усю твою шкіру, що вільна від бинтів. Твою голову вони зафіксували на підставці, треба, щоб вона лежала саме так. Шийні м’язи мусять залишатися напруженими, щоб уникнути утискування вен. Потрібно, щоб голова лежала вище рівня серця. Вуха в тебе коричневі від дезінфекції, трішки асфальту ще залишилося на щоках, але не переймайся, він сам повідпадає, а все, що залишиться, я повидаляю лазером. На голову я куплю тобі капелюшок, сотню капелюшків. До тебе приходитимуть твої друзі, ти здаватимешся їм смішною в цих бинтах. Вони заздритимуть тобі, що ти не ходитимеш у школу. Принесуть тобі магнітофон, щоб ти слухала музику просто в ліжку. Навіть сигарету принесуть. Її тобі принесе той малий, що ледве дістає тобі до плеча, той засранець із волоссям, заплетеним у сотні косичок. Він що, залицяється до тебе? Він мені подобається, його волосся мені теж подобається. Мені подобається все, що подобається тобі. А знаєш, я візьму напрокат ролики. Такі ж, як у тебе, чорні, із безліччю коліщат. Я хочу покататися з тобою по вуличках в екологічні неділі. Я хочу падати, хочу, щоб ти від цього сміялася. Із твоїх грудей долинає дивний стогін. Я підключу тебе знову до апарата штучного дихання, не рухайся. А ти рухаєшся й стискаєш мою руку.

– Ти мене чуєш? Якщо чуєш, розплющ очі, сонечко. Це я, твій та-ат.

І ти їх розплющуєш. У тебе це виходить без усякого напруження, неначе це для тебе зовсім просто. Спочатку з’являються білки, потім зіниці, і ти дивишся на мене.

Підходить Ада й стає в мене за спиною.

– Що сталося? – Можливо, вона не помітила, що кричала.

Я не відводжу від тебе очей, усе всміхаюся тобі крізь сльози.

– Вона реагує, – відповів я, – вона мені палець стиснула.

– Але це міг бути просто хапальний рефлекс…

– Ні, вона також розплющила очі.

Альфредо переодягнувся, умився й причесався. Він схожий на спортсмена, який щойно переміг у змаганні. Він навіть перевзувся, щоб виходити на вулицю, але на черевиках у нього бахили.

– Внутрішньочерепний тиск, гостра анемія, зупинка серця… Відверто кажучи, я навіть і не думав.

– Я розумію.

– Але я не втрачав надії.

– От і добре, що не втрачав.

Він схиляється над тобою, плескає тобі по щоці, перевіряє твої реакції. Ти ще раз розплющуєш очі. І тепер мені здається, що я впізнав твій погляд, такий смішливий і байдужий. Альфредо переглянув ліки, прописані у твоїй медичній картці, краще було б ще дати тобі знеболювального, на першу добу тобі потрібен спокій. Потім він різко виходить, не сказавши нікому до побачення, такий уже в нього характер. Він знову повернеться до свого відлюдницького способу життя, у свою квартиру, де порядкує слуга-філіппінець, коли його немає вдома. Його колеги-реаніматологи не звертають уваги на те, що він пішов, вони зараз оточили журнал чергувань і обговорюють свої зміни. Лише Ада проводжає його очима й усміхається йому. Це була не його зміна, але він усе ж таки повернувся, щоб зробити тобі операцію. Можливо, він це зробив тому, що його про це попросила саме вона.

А ось я вже бачу твою маму за склом. Її пальто, її сумочку, її обличчя. Це твоя мама, яка на дух не виносить лікарні, не знає, що в них є, яка ніколи не заходила в реанімаційне відділення. Білу поліетиленову занавіску трохи відсунули з одного боку, і там вона стала й дивиться на тебе. Можливо, вона там уже деякий час. Я повернув голову й побачив її, зовсім випадково, може, думав, що там була санітарка. Вона стоїть, низенька, непричесана й постаріла. І знаєш, хто це, Анджело? Знаєш, хто це, з обличчям бабусі? Це мати, що дивиться крізь скло дитячого відділення. Саме так. Мати в халаті зі зболеними від молока грудьми дивиться на свою новонароджену дитину, на свою червону мавпочку. Очі в неї людини з обвислим і спорожнілим черевом, яка шпигує за плоттю, що вийшла з неї. Вона не сумна, а просто не може збагнути того, що відбувається. Вона не заходить, а так і стоїть коло завіси. Я підводжуся й підходжу до неї. Притискаю її до себе, а вона все ще дрижить. Від неї пахне домом у цій пустелі із запахом аміаку.

– Як вона?

– Слава Богу, жива.

Я допомагаю їй одягнути халат, маску, бахили на черевики й паперову шапочку. Вона нахиляється над тобою й уже дивиться зблизька. Дивиться на бинти, на електроди, підключені до твоїх грудей, трубки, що вставлені тобі в ніс, у вени, на катетер.

– Можна мені доторкнутися до неї?

– Звичайно, можна.

Проте спершу тебе торкається її сльоза, яка падає тобі на груди, Ельза зупиняє її пальцем.

– А їй не холодно так лежати зовсім без одягу?

– Тут постійно підтримують відповідну температуру.

– І вона її відчуває?

– Авжеж.

– Вона не в комі?

– Ні, просто їй зробили знеболювальну ін’єкцію. Це фармакологічна кома.

Вона киває з відкритим ротом:

– А… ось воно що…

Я знову притискаю її до себе. Вона якась маленька і скривлена. Доля проїхалася по ній, немов бульдозер.

– Увесь політ я сподівалася, що літак розіб’ється. Я не хотіла побачити її мертвою.

Після цього вона вже нічого не говорила.

Тепер вона сидить поряд із тобою. Вона трішки заспокоїлася, уже не така перелякана, не така спантеличена, немов медуза, що дрижить на місці. Може, тому, що між вами тепер знову навколоплідні води. Я це відчуваю, ви немов пливете одна до одної в мовчанні. Цієї ночі її голова впаде на плече, але вона не випустить твоєї долоні. І завтра вона вже достеменно знатиме, що для тебе потрібно зробити. Вона це знатиме краще, ніж я, ніж Ада, ніж будь-хто інший. Це вона тебе лікуватиме, стежитиме за найменшими ознаками твого одужання. Спостерігатиме за монітором, за крапельницями, поїтиме тебе з чайної ложечки, буде присутньою при лікувальних процедурах. Вона не відірветься від цього стільця. Скине кільканадцять кілограмів поряд із тобою й забере нарешті тебе додому. А коли в тебе трішки відросте волосся, вона підстриже своє. Цього року ви зробите спільну світлину, обидві з коротким волоссям і в сонячних окулярах, неначе дві сестрички.

Я залишаю тебе з нею. Я залишаю вас живих, прив’язаних одна до одної. Як я це зробив п’ятнадцять років тому в цій самій клініці.

– Я скоро повернуся, – сказав я їй і поцілував у голову.

Тепер я дивлюся на вас крізь скло поряд із поліетиленовою занавіскою.

Вона тоді нічого не запитала про мою відсутність, зробила вигляд, неначе я нікуди не від’їздив. Ми поклали тебе в переносне дитяче ліжечко й повезли додому. А коли в тебе відпала пуповина, ми знову з’їздили до того соснового бору й залишили її на розгалуженні сосни тобі на щастя. Я її кохаю, Анджело. Я кохаю її такою, якою вона була, і такою, якою ми з нею є. Ми з нею – двоє старих подорожан, що рухаються до свого фінішу, у прах.

Почався невеличкий дощик. Пара, що піднімається від дощу, схожа на вологий пилок. Я відчинив свою шафу, скинув робочий одяг і одягнувся у той, у якому прийшов. Я недовго плентався й нарешті увійшов у те саме сучасне кафе, заставлене столиками, що заповнюються під час обідньої перерви. Зараз тут майже нікого немає. Розглядаю бутерброди, що залишилися. Сідаю біля дверей, де ще є свіже повітря. На середньому пальці в мене твоя каблучка, вона якось налізла, не знаю, коли це було, але вона налізла, і тепер я вже не зможу її зняти. Іде дощ. Під дощем в одному з кутків цього міста ми кохалися з Італією востаннє. Коли дощить, де б вона не була, я впевнений, що вона оплакує життя. Вона була частиною мене, як хвіст, що був у людини в стародавні часи, щось таке, що потім відпало під час еволюції, щось таке, від чого я зберігаю лише ореол, немов якусь таємничу присутність у порожнечі. Мені хочеться їсти. До мене йде дівчина, щоб прийняти замовлення. Обличчя в неї пласке, на ній смугастий фартух, а під пахвою вона тримає тацю. Вона остання жінка цієї історії.

Примітки

1

Інтубація – введення спеціальних трубок у просвіт гортані, трахеї і бронхів з метою відновлення й поліпшення прохідності дихальних шляхів. (Тут і далі прим. пер.)

2

Тільки чорну каву (англ.).

3

Унтор – людина, яку під час епідемії чуми 1630 року в Мілані підозрювали в розповсюдженні інфекції. Вони начебто посипали жовтуватим порошком ручки дверей, до яких люди часто торкалися.

4

Каутеризація – метод лікувального руйнування тканин.

5

«Монблан» («Montblanc») – німецька фірма-виробник ексклюзивних ручок.

6

Лапаротомія – розтин черевної порожнини під час хірургічних операцій.

7

Автопсія – розтин трупа.

8

Палафіти – пальові будівлі.

9

Аль денте – ступінь готовності, коли їжа (особливо паста) зберігає відчутну пружність.

10

Усе гаразд (англ).

11

Добре! Добре! (норв).

12

Канюля – порожниста трубка з тупим кінцем, що застосовується для введення в організм лікарських або рентгеноконтрастних речовин.

13

Панетоне – традиційний різдвяний пиріг, подібний до української великодньої паски.

14

Умбон – металева накладка півсферичної або конічної форми на щиті, яка давала додатковий захист від ударів.

15

Дилатація – збільшення чи розширення порожнистого органа.

16

Септицемія – зараження крові.

17

Дефібриляція – усунення фібриляції (різночасного й розрізненого скорочення окремих м’язових волокон серцевого м’яза).

18

Дугласів простір – органічна кишеня, утворена складками черевної порожнини, що розташовується між задньою стінкою матки і прямою кишкою.

19

Мала резекція – видалення частини органа.