Тетяна Пахомова

Таємниця галицького Версалю

Великий чорний птах виринає нізвідки й штовхає Землю в морок невідомості… Час — її слуга й мірило — субстанція, про яку знають усе й нічого, ходить за нею по вічному колу й намотує химерний кокон з істот, подій… Це для нас вони загадкові, жахливі, неймовірні, добрі… Але там, у вселенському хронографі, вони — безпристрасні відтинки кокона… Довга ніч людського пізнання… Світло згасає, з’являється знову. Де є ти? Темрява чорного птаха вивчена краще, ніж ми самі. Змінюєшся ти й світ навколо… Та ти теж усередині кокона, а ще там твої предки… І сам ти — і світло, і темрява… і ти — володар часу, бо ти — володар знань. Відмотай нитку кокона: люди, події — не ти… Але все ж ти…

Холодному квітню 1771 року аж ніяк не пасувало називатися квітнем, і сталеві води Західного Бугу раз у раз широкими хвилями виносили крижаний подих на розмиті піщані береги поблизу Кристинополя. Бендюзький мірошник Міхалко, мерзлякувато ховаючи руки в латану-перелатану бунду[1], обходив свою млинівку[2]: водний рукав від Бугу незрозуміло зменшив потік води, і жорна йшли натужно, наче стара беззуба кобила під гору.

— Так і є — забилася моя млинівка. — Щось безформне погойдувалося поперек рову. — Що ж ти мені, водо, прибила?..

І тут Міхал закляк від жаху: зблизька синювато-сіра купа виявилася людським тілом.

— Біда вам, красивим… Легше й простіше нефайній жити… Абись тілько здорова була — до роботи й дітей… Та тобі, бідній, уже не буде ні роботи, ні дітей… До раю, певно, попалась — молоденька дуже… не встиглась іще нагрішити, — кректав мірошник над утопленицею, помаленьку витягуючи тіло на берег. Дівчина була мов коштовна порцелянова лялька, кинута в багно, і навіть синюшні плями від довгого перебування у воді не змогли споганити її земну красу: точені риси обличчя… делікатна тілобудова… довге русяве волосся… Погляд чоловіка пішов далі.

— Свят, свят, свят… — Мірошникові аж перехопило подих. — Та хто ж із вами таке вчинив? — Через прилиплу сорочку виступав аж занадто великий як навіть для утоплениці живіт.

— Та так — як чума тебе минула, то звірі на двох ногах уполювали… Шо то є нині людське життя… Боже, упокой їхні безневинні душі… І ти, Матінко Божа, заступнице всіх жінок і немовлят, уготуй їм місце в раю, — щиро молився Міхалко. Далеко вирішив не ховати: мо’, шукати хто буде — видно, що не з простих людей загибла: надто вже тендітна…

— А ото що таке?.. — знову здивувався чоловік, схрещуючи померлій руки на грудях: коштовна каблучка з волошково-голубим камінцем прикрашала заміжній палець правиці. — І де ж отой ваш заступник був, коли вас ото… Не інакше, як і він уже теж мрець… Бо хто ж так дозволить познущатися зі своєї дружини й дитятка ненародженого?..

Хлоп довго викручував персня з набубнявілого пальця.

— Тобі, бідачко, го вже не треба, а моїм дітям буде за що одежину справити… Ти вже прости… А я тебе за те файно поховаю… Хоча яка тобі вже різниця — просто поховаю… Бо що із землі вийшло, у землю має піти… А душа твоя й ангелятка твого тепер до Бога можуть спокійно летіти…

За рік до того…

Драбинясту Агнешку доїдала лють. Вона наповнювала до країв худе пласке тіло, ще більше стискувала шнурочки губ; звужувала й без того поросячі очі, вливаючи в них крижаний сталевий відблиск холодної й добре продуманої помсти… Кожен крок розкішним коридором палацу Потоцьких у Кристинополі наближав жінку до солодкої миті покарання ненависної Дарки. «Курвочка… з очима недоєної корови… Подивимося, як будеш мукати…» Руденьку спритну кухарку Агнешка мала за що ненавидіти: конюшого Яна Вільчека, який уже півроку жартував і кидав зацікавлені погляди на неї, після появи Дарки наче підмінили. «Сидить усе в кухні й витріщається, як та своїми цицьками заледве в баняк не лізе… А дупу добру відростила десь у своєму селі — аж виколихується під тими спідницями… Ян мій, має бути мій… І буде… А на твоє молочне сальце ще не один хлоп оближеться… Двадцять три роки пожила, уже скоро й зуби почнуть псуватися… мужа собі намітила, а тут тобі на — якась зайда дорогу до вінця перейде…» А вчора за вечерею Ян такий смішний жарт оповів, та й то, видно, спеціально для тієї пампушки: «Господиню запитують: «Ви вмієте готувати?» — «Навіть двома способами!» — «Це як?» — «Для гостей, які вам подобаються, і для тих, кого ви не хочете більше бачити», — то вже всі сміялися до упаду… Агнешка дзвінкіше за всіх, тільки Вільчек навіть не подивився на неї — усе до Дарки підсміхувався… А та мало що розжерлася, то ще й мозок жиром заплив: навіть не засміялася, тільки чогось почервоніла. «Скоро, скоро буде тобі до-о-обре… А мені ще краще…»

Служниця із супницею на срібному підносі шанобливо постукала у високі з позолотою двері.

— Доброго ранку, пані! — Вправно порозставляла столове начиння на інкрустованому італійському столику й стала поодаль з опущеними очима й сумирним виразом повного собачого впокорення в готовності номер один — бігти, нести, витирати, кликати… падати ниц… померти за рідну господиню. Довго ж тренувалася у своїй кімнатці перед відшліфованою мідною ступкою. Анна Ельжбета Потоцька сприймала лише такі обличчя в людей, які її оточували. Літня худа пані пронизала холодним поглядом прислугу, прошурхотіла пишним шовковим синім платтям по чудернацьких позолочених ніжках стільця й неспішно опустила ложку в улюблений курячий суп із локшиною. Агнешка скинула допитливим оком: ще, ще трохи… Ось і воно… Сива пишна перука затряслася, як від найстрашнішого землетрусу, а повітрям кімнати — та й, напевно, усього палацу — із силою цунамі пронісся істеричний крик:

— Ла-а-а-й-да-а-а-ки! Бру-да-а-аки-и-и! Сво-о-о-ло-о-о-та!

Малий рот під витягнутим носом стиснувся, як в общипаної курки під хвостом, і з енергією вулкана вивергав злобні вигуки вкупі зі слиною… Лице, яке могло бути більш-менш прийнятим за симпатичне лише за наявності щирої усмішки, — і про те ще можна було б посперечатися, — під час нападів люті залишало поза конкуренцією навіть Медузу Горгону…

— Вс-с-ссі-і-іххх… с-с-ссс-юди… — шипіла Анна Ельжбета. Агнешка метнулася довгими коридорами. Через хвилю всі — покоївки, економ, кухарі — з тремтінням у руках і сконцентрованим болісним переляком у сонячних сплетіннях вишикувалися перед її світлістю.

— Чиє?! — Обличчя з виразом крплоайнього збридження вимагало відповіді на запитання… Запитання пані тримала двома пальцями, це була довга руда волосина з краплинами курячого бульйону. — Твоє… Тво-є-є-є! — Анна вхопила Дарку за волосся й висмикувала його зі всією люттю, яку мала, а мала її багато — у рази більше, ніж важила.

— Йо-йо-йой, проба-а-ачте мені, милостива пані, простіть, не буду-у-у більше! — голосило дівча.

— Так, не будеш, не будеш… не будеш, бидло… — навісніла пані Потоцька, вириваючи в такт словам усе нові й нові пасма волосся. — На псарню, псам дупи мити… хвости розчісувати. — Вулкан починав заспокоюватися. — Обстригти її … і на хльосту[3]…

— Ой ні, ні, моя паннусю, ні-і-і, тільки не на хльосту-у-у, ні-і-і, Богом прошу вас…

— Не згадуй Бога всує, бидлото… Ти прогнівила мене… а значить, і Бога теж…

Мокру від сліз і крові Дарку потягнули подалі від панських очей.

Кремезний конюший Вільчек точив ляси з Олександром Домбровським — начальником власної армії Потоцьких. Усі п’ятсот гайдуків, підпорядкованих полковникові Домбровському, знали й несли свою службу з точністю швейцарського годинника, тож пишно вбраний здоровань залюбки пліткував у вільний час на найприємнішу тему для всіх нормальних чоловіків у найбільш боєздатному хлопському віці:

— Ото слухай, Янеку… У нас тут недавно два молоді вояки зранку зустрілися, а один увечері на здибанці[4] був… Ну та й уже мала б бути тота файна справа… — Домбровський показав руками непристойний жест. — Та й друг у нього питає: «Ну що, побачення вдалося?» — а той так гірко відказує: «Та ні!» — «І чого ж то?» — «Бо вона має мене за шо лапати, а я її — ні!»

Чоловіки розсміялися із запалом молодих жеребців.

— О, уже йде… ще одна така… Порав би, хіба б рік жінки не видів. — Вільчек спостеріг на підході до конюшні худу, як трясця, Агнешку.

— Пана Вільчека хоче бачити її світлість пані Анна, — у серці й голосі Агнешки грала переможна сурма.

— За хвилю буду… — перезирнувся Вільчек із Домбровським — обоє здогадувалися, яка ж то робота чекає на Яна далі… Агнешка постояла, вичікуючи чи то ще якихось запитань, чи то цікавих пропозицій: роздивитися сіно чи коней у глибині конюшні, — та, на жаль, не дочекалася й поспішила в палац.

Площу на задньому дворі палацу Потоцьких уже заповнили вимушені притихлі глядачі; навіть березневе тепле сонечко не хотіло бути присутнім на хльості бідолашної Дарки — на захід від палацу падала велика сіра тінь, і лише дворові ворони-старожили, звичні до таких майже щотижневих атракцій, щось шумно коментували, не забуваючи про свої весняні залицяння. Двоє гайдуків підвели абияк обстрижене овечими ножицями дівча до стовпа. Дарку трясло, зуби цокотіли, і вона підвивала від первісного страху перед тим збезчещенням, яке вже бачила не раз. Вільчеку теж було важко — не так він уявляв їхні стосунки: «А гарна з неї дружина могла б вийти… Шкода… Пропаде чиста душа…»

Ян повільно підійшов до дівчини й прошепотів:

— Не напружуй тіло — менше болітиме, — від чого Дарка взагалі почала вити, мов поранена вовчиця, і різким порухом роздер дівочу сорочку. Усі витріщалися на гарні, пухкі, з рожевими плямами дівочі груди, наготу яких вона цнотливо оберігала від будь-чиїх, навіть жіночих поглядів. І волосся… волосся, яким вона зазвичай накривалася, виходячи з річки, теж не було…

— Ну ж бо! — пролунав наказ пані Анни Ельжбети.

Конюший опустив жмуток різок на спину прив’язаної до стовпа Дарки, дещо загальмувавши руку перед ударом… Другий, третій… Із кожним криком нещасної в пані Потоцьку, здавалося, вселялася добра фея: очі заблищали, заграла усмішка, вона розправила плечі й відкинула назад голову. Якби хтось зустрів її в такому вигляді в палаці, то був би впевнений, що чоловік тільки-но зробив жінці дуже добре… І ще одна особа відчувала радість від екзекуції безневинної… Хоча в Агнешки Дарка вже давно була винувата: так їй, курвочці, за те, що її Бог створив такою — занадто принадною й апетитною для чоловіків. «Ну, тепер уже хіба пес вошивий на тебе подивиться», — переможний посміх ясно читався на мармизі Агнешки, і навіть зайнятий хльостою Вільчек, ковзнувши випадковим поглядом по натовпу, зафіксував ту реакцію покоївки.

У головах решти на таких виставах були зазвичай лише два звернення до Творця: «Дякую тобі, Боже, що то не я…» і «Боже, щоб ніколи мені не опинитися біля того стовпа…» І правильно, що в тих думках зверталися лише до Бога, бо тільки Він міг бути захистом і оберегом від мстивої й непередбачуваної пані Потоцької, яка свідомо чи несвідомо взяла на себе функції Бога в покаранні людей… Зі співчуттям дивилися на страждання пані з фрауцімер — бідні шляхтянки при дворі Потоцьких — чи то фрейліни, чи то примусові коліжанки Анни Ельжбети. Плакала стара товста куховарка Зося: усе ніяк не могла второпати, як та злощасна волосина потрапила в суп, коли в Дарки завше все-все попідтикувано й попідв’язувано на голові. Байдуже дивилися на червону спину покараної два карлики — Карлічек і Каролінка… Лише Домбровський, споглядаючи, як періодично скачуть тугі груди Дарки, думками був зовсім не на площі…

— Стій! — на двадцятому ударі пані зупинила конюшого. — Що, жалієш її? А не треба… Дай-но сюди. — За всіма підрахунками Анни Ельжбети спина мала б уже виглядати інакше. Пані з великим задоволенням сильно вперіщила дівчину за молодість… за красу… за те, що народилася жінкою… ще… ще… Дарка закричала страшно, з репнутої шкіри цвіркнула кров… На четвертому ударі вона затихла й тіло обм’якло, та пані не припиняла хльости… Нарешті Потоцька інтуїтивно відчула, що вже є тридцять, — душа її наповнювалася рівновагою й спокоєм саме після тридцятого удару, — витерла руки об запопадливо поданий кимось рушник і в доброму гуморі попрямувала до придворного театру на репетицію. Понурим шлейфом за нею подалися панянки з фрауцімер…

Людська душа завжди на додачу до хліба прагнула видовищ, і не тільки в Давньому Римі. А чим більше ставало хліба, тим більше його власникові пасувало витрачатися на різні забави, а ще й у тогочасній Польщі… «Що не чех, то музика; що не італієць — то лікар; що не німець — то купець; що не поляк — то шляхтич». Шляхти Польща мала аж десяту частину від усього населення й із того була чемпіоном Європи, де в решті країн той показник спинився в зоні плінтуса — один-два відсотки. Отож, якщо претендуєш на те, щоб називатися не просто шляхтичем, а багатим (або майонцим) шляхтичем, мусиш, просто мусиш мати свій театр! Адже без театру ти так собі, звичайний шляхтич, як павич у період линьки, а театр — то справжній індикатор твоїх статків. І формула тут була проста: чим більший шляхтич, тим більше гонору, а чим більше гонору, тим більший і славетніший дворовий театр… Він працював як солідна приманка для інших шляхтичів, купців, послів… А в непевні часи прикрих історичних шарпанин і змін законів (пам’ятаєте знамените, амбітне й непередбачуване «Держава — це я!» від французького Короля-Сонця?) особисті людські контакти вирішували все, і під час зустрічей саме неподалік від сцен дворових театрів відбувалася кульмінація економічного й політичного життя Речі Посполитої: заводили нові знайомства; укладали угоди; продавали й купували і товар, і власних дітей — для вигідних родинам шлюбів; пліткували й починали дружити з кимсь проти когось. До багатьох приходило часом неприємне усвідомлення того, хто є ти сам насправді й куди та за ким треба дертися вгору, бо ж усім була відома несправедливість: «До свого дідько ложку меду поклав, а до чужого — аж дві…» Отож, якщо твої просто гроші просто будили в інших повагу й заздрість, то театр остаточно підносив ті почуття на недосяжний постамент, який називався «Твоя заздрість цілує мою пиху прямо в дупу».

Дорога справа то була — утримання свого театру: з Відня чи Парижа виписували або костюми, або майстрів кравецької справи з хурами різних тканин; найіменитіші художники теж приїздили з Європи — перевагу віддавали відомим італійським; музичні інструменти, звичайно ж, були найвищої якості; запрошували на гастролі знаних артистів того часу зі всієї Європи. Найменше витрачали на своїх, дворових артистів, хоч інколи ті могли дати фору заморським. Їх вишукували по своїх володіннях, та й мороки з ними було менше, аніж із запрошеними, бо талант талантом, а кріпак кріпаком: щось тобі не виходить — на хльосту або в холодну на хліб і воду… Після того все виходило, і ще ліпше, аніж у гастролерів. А вибирати Потоцькі мали з кого: їхні статки й володіння були найбільші в Речі Посполитій та простягалися від Краківщини через Перемишлянщину, Галичину, Поділля аж до самого Києва; і жило там аж понад сто тридцять тисяч — не людей, ні, їх ніхто особливо й не мав за людей — «ревізьких душ».

Франц Салезій Потоцький із родиною був найбільшим магнатом у Речі Посполитій. Для сьогоднішнього вуха більш звичним, ніж «магнат», є слово-синонім «олігарх», а для тодішніх вух це був той сигнальний і найдорожчий відтінок, що відділяв просто шляхтича від ду-у-уже впливового, здатного своїми багатствами, зв’язками з королем, у сеймі, з іншими державами, у судах, управах, а ще й власним військом впливати не просто на долі пташок меншого польоту, а й на розвиток цілої країни… Тож театр магнатам Потоцьким був потрібен, як Господу райський сад для зустрічі Адама і Єви: розкішно, душевно, тихо, спокійно, і тут… овва, є вже продовження знайомства, історії — і вже життя набирає кольорів, і пішло, і пішло вперед… Пішло, звичайно, по-всякому, але найвищий сенс у русі людей і декорацій, одне слово — розвиток…

Найвибагливіші театрали з різних епох дістали б повне гурманське задоволення своїх уподобань від знайомства з дворовим театром Потоцьких: тут ставили опери й балети, утримували професійний оркестр, запрошували професійні трупи й окремих артистів з інших країн, виписували з-за кордону модних режисерів чи письменників. Спочатку театральні першопрохідці йшли на повідку тваринної любові до копіювання: вистави робили наймоднішою мовою найбільш культурно розвиненої країни — Франції, і дуже потішно наприкінці такого спектаклю виглядала публіка, що й на чверть не знала французької й засинала, видаючи звуки і ротом, і (пардон за пердон) низом — драми ставали комедіями… Та, як зазвичай буває зі всіма людьми зі збільшенням віку, а особливо статків, Потоцьких найменше почала хвилювати чиясь модна, та й узагалі будь-чия думка, тим більше, що Франц Салезій не знав французької, а через певну особисту історію й не хотів знати й мав до неї навіть відразу. Та й польський король Август ІІІ не любив французький театр, тож тоді почала перемагати вже нова, з національним колоритом мода: у тексти стали вклинювати старопольські пісні чи писали тексти самі, як то Вацлав Жевуський і Френсіс Урсула Радзівіл; пишноти виставам додавали модні кантати й ораторії.

Анна Ельжбета з процесією ввійшла до театральної зали, помпезність якої вводила в оніміння всіх, хто вперше її бачив: зі стін споглядали величні у своїй божественній красі міфологічні грецькі й римські німфи та богині й закохані в них герої — італійські художники добре постаралися. Обшиті синім оксамитом дубові стільці гармоніювали з важкою блакитною завісою, на якій сріблом було вишито два повні й один напівхрест — герб роду Потоцьких зі Срібної Пиляви. Стіни із секретом створювали добру акустику для оркестру й артистів. Притихла в поклоні трупа, стоячи на сцені, очікувала на високий дозвіл вирівнятися. Анна Ельжбета, сідаючи в крісло, милостиво махнула хусточкою.

— Вітаємо вас, ясновельможна пані, — приємним баритоном звернувся до Потоцької сивуватий, з благородними рисами лиця ксьондз Маурицій Вольф, колишній викладач поетики Варського колегіуму, а нині ще й режисер дворового театру в Кристинополі.

— Вітаю, пане Вольф. То які в нас плани на післявеликоднє святкування? Я не хочу більше чути від своїх гостей ані слова похвали театру пана Міхала Любомирського з Дубна. Ми маємо так вразити всіх, щоб навіть забулися, що є ще королівська операльня у Варшаві чи комедіальня в Білостоці. Для нас той прийом є дуже важливим, бо буде вся наша родина: дочки із зятями й майбутні свати нашого сина.

— Маю до вашої уваги вельми пікантну п’єсу неперевершеного П’єтро Метастазіо під назвою «Демофонт».

— Наскільки пікантну? У рамках Божої пристойності?

— Так, звісно… Та й мова піде не про християнські часи, а ще до них, а то, самі розумієте, чужі звичаї, історія… Я так думаю, що як наші поважні гості добре розслабляться за вишуканим столом і танцями, то та пікантність буде як родзинка в пасці.

— Умієте, пане Вольф, додати апетиту, — зручніше вмостилася в кріслі пані Потоцька. — Розказуйте.

— Цар Демофонт у своєму царстві запровадив закон, який вимагає щорічного жертвоприношення на поталу Аполлонові юної діви зі шляхетного роду; ім’я жертви визначає жереб. Лише царські доньки врятовані від страшної долі, бо вислані за межі країни. Діцея, прекрасна юна діва, благає свого батька Матусія не повставати проти цього закону, але Матусій вважає, що він хоч і підданий, та у своєму батьківстві дорівнює цареві, і цар має бути справедливим: або повернути своїх доньок у країну й показати підданим приклад у жертвоприношенні, або скасувати закон.

Анна Ельжбета зацікавлено слухала.

— Сучасно, вельми сучасно… Продовжуйте, пане Вольф.

— Отож цар Демофонт викликає до палацу старшого сина Тіманта з військового табору, де той перебував, і наказує йому одружитися з фригійською царівною, прекрасною Креусе. Заради одруження Демофонт забуває про давню ворожнечу між фригійськими й фракійськими царствами, тобто, — Вольф змахнув руками, — усім зрозуміло, що шлюб політичний і дуже потрібний.

— Ну-ну, і далі?.. — у тому питанні для пані було все відомо й протерто до дір.

— Але є одна ціка-а-ава таємниця…

Анна Ельжбета, як і всі жінки, любила таємниці, однак з одним «але»: вона любила їх до безумства й терпіти відтермінування жодної з них, навіть у творі Метастазіо, абсолютно не збиралася.

— Швидше, пане Вольф!

— Тімант уже таємно одружений з… Діцеєю! І в них навіть є син, як дві краплі води схожий на батька!

— Ну й напридумував італієць! Такого в житті не буває! Ну, може, вольності в них у давнину там такі й були… Цікавий сюжет, мені подобається, — озирнулася пані, і панянки-коліжанки згідливо закивали головами.

— Тімант кохає Діцею, — з інтригою в голосі продовжував натхненний похвалою Вольф, — і боїться, що жереб упаде на неї, тож іде спочатку до оракула із запитанням про припинення жертвоприношення, на що дістає загадкову відповідь: «Гнів богів вщухне, коли безневинний узурпатор дізнається правду!» — а потім до батька з проханням скасувати закон. Батько-цар невблаганний і бере юну Діцею під варту, маючи на меті принести її в жертву позачергово, без жеребу, і таки оженити сина з царівною Креусе, котра тоді вже закохалася в молодшого брата Тіманта: той віз її кораблем з-за моря. Тімант сподівається, що батько, коли дізнається про внука, пробачить і йому, і Діцеї…

— Який же він був наївний… Розв’язку, Мауріціо, негайно розв’язку, — нетерпляче затребувала Анна Ельжбета.

— Тімант виявляється сином Матусія, а Діцея — донькою царя: матері під час пологів обмінялися. Закон про жертву скасований, усі живі й щасливі, і ще й внук бігає — фініта ля комедія і ля трагедія в одному бокалі!

— Я вражена, пане Вольф! Дуже, дуже сильно, гарно й багато намішано, нам підходить. І морально так, любов понад усе… і онук — це вже по-божому, по-християнськи; дух Великодня наявний. Розподіляйте ролі, розписуйте ноти: я хочу, щоб там іще щось величне наш оркестр заграв… — Анна Ельжбета залишилася задоволена роботою Вольфа.

З палацу до воріт, на виїзд, твердою неспішною ходою вирушив сам Франц Салезій Потоцький — «король земель руських» — так називали магната за величезні володіння. Від шістнадцятого століття предки Франца Салезія пускали коріння на теренах Галичини, і, почавши від ротмістра, уперто просувалися в здобуванні звань і маєтків. Сімдесятирічний магнат опинився на вершині родового параду марнославства: титулів і посад мав багато, бо й територій у нього було найбільше на той час: ротмістр та полковник коронного війська, староста белзький, сокальський, гайсинський, звенигородський, ропчицький, грубешівський, барський, яблунівський, маршалок коронного трибуналу в 1734 році; воєвода волинський і київський, депутат сейму від кількох воєводств, кавалер найвищої державної нагороди Речі Посполитої — ордена Білого Орла — ці всі досягнення Франца Салезія свідчили про нього як людину неординарну й уперту в досягненні мети, бо мав під своїм керівництвом аж сімдесят міст і кількасот сіл! І приклався до творення історії, розбудови архітектури, культури й доль наших предків на величезній території сучасної України (у списку Умань, Могилів-Подільський, Тульчин, Червоноград (Кристинопіль), Сокаль, Белз, Бар, Гайсин). Не мав Франц Салезій титулу ні графа, ні князя, та мучило це його лише замолоду, коли намагався осідлати посаг норовливої й дуже багатої Марії Зоф’ї Сенявської, удови Денгоффа — останньої з вигаслого роду Сенявських. Молода вдова Денгофф знала високу ціну і собі, і своїм статкам, тож не спішила вибрати чергового чоловіка з численного табуна амбітних магнатів-залицяльників, що били перед нею нетерплячими копитами; аж три роки Потоцький мірявся в кавалерській вправності залицяння з ненависним йому відтоді князем Олександром Чарторийським. Віддамо належне Потоцькому — був вельми вигадливим у тій царині: бажаючи принизити князя-конкурента, знайшов на Уманщині майже бідняка, але князя Володимира Четвертинського, вимив, вичесав, одягнув у модний французький гардероб; виклопотав для нього в баварського електора орден святого Губерта й назвав маршалком дому Потоцьких… І все заради тієї солодкої миті помсти, яка наставала з візитом до дому Потоцьких когось із Чарторийських. Тоді Франц Салезій посилав за своїм маршалком і бештав[5] князя Четвертинського в присутності посланців, як тільки міг: «Ваша князівська честь, кур-р-рва мать!..» Тож князівського титулу Потоцький уже точно ніколи не прагнув… Та повернімося на майже 250 років назад, у 1770 рік, до неспішної ходи Потоцького родовим маєтком у місті Кристинополі, яке його дід — коронний гетьман Щенсний Казимир Потоцький — назвав на честь бабусі Францішека — Кристини Любомирської. «Галицький Версаль» — так іменували за пишноту, велич і мальовничу садово-паркову архітектуру родове гніздо Потоцьких.

Як на сімдесят років Франц Салезій був іще міцним і жилавим чолов’ягою, який добре тримав удари і ворогів, і долі; навіть його девіз «Щит протиставляй щитам» змушував усіх недоброзичливців сім разів подумати, перш ніж вступати в політичне чи економічне протистояння з ним. Чи був він вродливим? На такі оцінки, узагалі-то, страждають недосвідчені жінки, бо бути вродливим не перше й навіть не друге призначення чоловіка, тож биті життям добре усвідомлюють, що пішло це слово від двох — «чоло» і «вік» — розум, що шліфується віком, тобто мудрість, з якою він здатен прогодувати й захистити. Але як мед — то ложкою, а як золоту рибку — так по повній… З огляду на давні ідеали краси слід зробити короткий антропологічно-кулінарний історичний екскурс. Тогочасну Європу важко було назвати ситою: малий льодовиковий період щойно відступив, і через повені, неврожаї, війни сільське господарство давало мало їжі; робітників було небагато, до того ж їх часто викошували епідемії; проте дітей, що хочуть їсти, було багато. Тож удосталь не їв ніхто, хіба магнат. Середній зріст чоловіків за такого харчування зрідка перевищував 170 сантиметрів, а здебільшого заледве дотягував до 160. А жінки, які годували спочатку чоловіка й дітей і через це замість харчування через раз «нюхали миску», мали зріст десь 150–155 сантиметрів за ваги, що лише інколи перевищувала 50–60 кілограмів. А от магнат повинен був мати центнер і більше живої ваги, щоб одразу кидалося у вічі, що то не простий собі хлоп. Тож на всіх портретах магнатів передусім впадає в око тіло — ваговитий! — і лише потім десь трохи відсунута й зменшена щодо пропорцій тіла голова. Якби машиною часу перенести в ту добу японського чемпіона із сумо, то його б сприйняли як магната Всесвіту й поклонялися як божеству, бо, щоб заробити стільки їжі, тоді треба було дуже постаратися… Старий Потоцький був, як би сьогодні сказали, по-спортивному підтягнутий. І хоча маса масою, але кожна підкована жінка знає, що «добрий півень завжди худий», тож на свій поважний вік Франц Салезій був уже хоч і не дуже добрим півнем, але і його півень інколи оживав…

Ще важливо мати везіння, бо, як влучно підмітили поляки, «кого доля не злюбить, той і в носі пальця зломить». Франц Салезій мав свою пані Удачу, і вона підказала йому зняти модний французький одяг і назавжди одягнути традиційний польський кунтуш і заправлені в чоботи штани. Річ у тім, що перед смертю бездітний вуйко Франца Салезія Станіслав Потоцький, белзький воєвода, почав подумувати, кому б то залишити свої солідні маєтки: «Лишив би Францішеку, якби мав вигляд поляка — ходив би в польському костюмі…» Знайомий монах переповів дядькові роздуми Францові. Ставки того «фешену» були надто високі, адже на спадок претендувало так багато рідні… Одягнувшись правильно, Франц Салезій став повним спадкоємцем сентиментального дядька й відтоді завжди мав «правильний» гардероб. Тож і сьогодні теплий шерстяний кунтуш покривав зсутулене тіло воєводи; сиве волосся розвівав той теплий березневий вітерець, що здатен вийняти з глибин підсвідомості прадавні печерні інстинкти — ті, що з приходом весни замолоду викликають якісь незбагненні радощі й сподівання на краще, змушують пильно роззиратися в пошуку втіхи для душі чи тіла, а в старшому віці просто вливають тепло й радість приємним спомином чи насолодою від весняного пробудження. Та і тіло, і душа прагматичного старого були поза радісним весняним ефіром: його вимучували артритні болі: навесні вони особливо сильно сковували рухи й забирали всі сили, але свідомість піднімала з ліжка й гнала старече тіло вирішувати справи величезної території, а віжки управління нею він тримав іще міцно…

За кілька кроків позаду Потоцького супроводжував, показно тримаючи руку на ефесі шаблі, полковник Домбровський із десятком гайдуків. Усі слуги, яких процесія зустрічала на своєму шляху, негайно ставали на коліна, знімали шапки й покірно втуплювали очі в землю: такий ритуал був заведений у маєтку й саме так церемоніальний етикет приписував вшановувати короля. Але король аж у Варшаві, а тут він, Франц Салезій Потоцький, є королем земель руських, для своїх підданих — їхній власник (або по-польськи «дідич»), влада, суддя й Бог.

Франц Салезій сьогодні зібрався на традиційний щомісячний об’їзд своїх ближніх територій: правило «довіряй, але перевіряй» було і є актуальним завжди, і навіть невеликі часові збої через якісь, хай і поважні причини могли стати фатальним спусковим механізмом для ницих людських слабкостей багатьох управителів тартаків[6], гуралень[7], пасік, цегельних заводів, млинів, воскобоєнь, суконних фабрик… «Щойно послабиш контроль — і з твоїми людьми відбуваються дивні метаморфози: сумління замовкає, руки подовжуються, кишені й животи розбухають», — буркотів Потоцький у відповідь на намагання дружини залишити хворого чоловіка в ліжку.

Річ Посполита вже два роки потерпала від боротьби за владу в країні барських конфедератів, яких уперто, не жаліючи ні грошей, ні солдатів, «заганяли в стійло» російські війська. На тлі тих подій і внаслідок надмірних утисків від польської шляхти чаша терпіння простого українського люду переповнилася — виник національно-визвольний гайдамацький рух, відомий як Коліївщина. Туреччина підтримала конфедератів, розпочавши російсько-турецьку війну: усі воювали з усіма… Заварився величезний казан військових і політичних проблем, який поставив економіку й люд Польщі навколішки. Особливо страждало населення сходу Речі Посполитої: Галичини, Волині, Поділля, Правобережної Наддніпрянщини. Це були території на стику кордонів Речі Посполитої, Російської імперії й Туреччини, а всі ж знають, що великі — чи особисті людські, чи світові — трагедії розпочинаються на межі будинків, городів, полів, лісів, країн… Маєтності Франца Салезія Потоцького, сконцентровані на цих теренах, пізнали сповна силу жорен воєнних змагань: були пограбовані, спалені, вийшли з-під контролю… Та й поки що проблемно було говорити про їх повернення під керівництво магната: воєнні дії розвивалися непередбачувано, гроші ж не просто люблять тишу, а й множаться лише в стабільній тиші, але зараз ані стабільністю, ані тишею й не пахло… Тож дідич мусив твердою рукою керувати тими ближніми територіями, з яких іще можна було витягнути грошви.

Дверцята карети шанобливо притримував особистий секретар, молодий червонощокий веселун Кароль Сіраковський, котрий, незважаючи на природну балакучість і молодість, мав унікальну здібність одразу налаштовуватися на таку хвилю спілкування зі співрозмовником, що ніколи не дратував людей: говорив у міру, не ліз у душу з особистими запитаннями, а головне — умів не тільки вчасно замовкнути, а й благородно мовчати з приємною усмішкою. І це Потоцького влаштовувало найбільше: на старість люди вже почали його дратувати нерозумінням очевидних речей, зайвими емоціями, дурними розмовами, тож найвищою насолодою стало самотнє перебування в кімнаті з видом на Буг.

— Ну що, Каролю, дорога довга. Подушок у кареті достатньо, мозолів на дупі не заробимо?

— Ні, ваша милосте, не заробимо, а як буде твердо, то по дорозі молодими бабами підмостимо, — жваво відізвався Сіраковський. Дверцята закрилися — заграли сурми, сповіщаючи від’їзд дідича.

Невідомо, чому саме конюший Вільчек виконував обов’язок дворового мучителя: чи через те, що дуже зрідка міг цвьохнути коня (він їх узагалі-то любив), чи то стереотипи хазяйського мислення ув’язали нагайку конюшого з людським тілом, та після кожної такої екзекуції він ішов до себе в кімнатку й просив Божого прощення перед старенькою іконою. І, напевно, Бог пробачав йому, вникаючи в слова прощенної молитви про те, що він, Ян, не винуватий… Це господарі дали такий наказ, не Ян… «А що я міг зробити?..»

Гуманізм Бога тієї епохи не передбачав ніяких мук сумління щодо свободи вибору. Та й що воно таке? Священники всіх конфесій, маючи сильні розбіжності в багатьох аспектах віри й порядку служби, у питанні покори земній владі були на диво одностайні й непослух власникові прирівнювали до непослуху Творцеві. А так воно насправді чи ні, парафіяни не відали, бо Біблія була книгою, недоступною для масового користування. Чеха Яна Гуса спалили на вогнищі в 1415 році тільки за розмови щодо трактування положень Святого Письма й за те, що пропагував можливість дати людям самим читати Біблію (ще чого!). А в сусідній Росії не дозволяли видавати цю книгу аж до середини ХІХ століття: мовляв, люди ще не так витлумачать; звідси й вигідне, дуже вигідне для тримання стада в покорі поєднання слів «цар-батюшка». Так цар чи батюшка? Чи батюшка теж цар, а цар — майже Бог?.. А за пропаганду, тим більше пропаганду покори треба платити, і все панство планети платило, і гарно, з розмахом, зі змагальним елементом… Служителі ж Господа добре усвідомили: чию костомашку гризеш, того й слухаєш. Шляхтичі Польщі не були винятком: теж робили щедрі пожертви на храми — фундуші[8], тож індульгенція за всі-всі гріхи їм була забезпечена…

Зазвичай конюший після таких розмов на самоті не мав жодного тягаря на душі, і міг із легкістю дивитися в очі своїм жертвам, та й ті, здавалося, не були в образі на нього. Але сьогодні Вільчек ну ніяк не міг зосередитися на молитві й просто-таки відчував стіну між собою й іконою: усі слова наче верталися до нього й зависали невидимим тягарем у повітрі, не доходячи до Божих вух; а перед очима стояло напівоголене тіло бажаної для нього дівчини. Конюший видав спересердя незрозумілий стогін і вирішив навідати Дарку.

Кухарка Зося поклала дівчину у своїй кімнаті. Дарка лежала на животі, а її спина нагадувала грубо нарізану домашню локшину з великою кількістю помідорів.

— Тс-с-с-с, Яне, не варто, не йди…

— Пані Зосю, ви її самогонкою змастіть або сечею, а потім…

— Знаю, знаю. Травою подорожника відходимо… А от душу її хто залатає?.. — Зося прикро зітхнула.

Вільчек підійшов до Дарки.

— Ти того… не гнівайся на мене, добре? Подобаєшся ти мені, і…

Дарка не дослухала, голосно схлипнула й зайшлася в дрібному плачі, аж локшина на спині заворушилася.

— Кра-а-а-ще б… я… теж померла від чуми, як і всі мої… До них хо-о-очу… Іди, іди звідси-и-и…

Пригнічений конюший зрозумів: шансів на прощення мало; з тим і пішов і до темної ночі завзято вимивав кінські зади, намагаючись забути за роботою прикрий нинішній день. Але, як усім відомо, найгірше забувається саме те, що найбільше хочеться забути…

Франц Салезій любив дорогу: зміна декорацій і плавне похитування карети відволікали його від постійного ниття суглобного болю, і Потоцький по-філософськи виминав у голові новини й події, сплітаючи їх у єдине полотно.

— Хотіли жаби короля, а дістали лелеку, — задумливо промовив шляхтич.

Кароль Сіраковський зі стриманою усмішкою запитально глянув на пана, та той далі заглибився у думки. За своє життя старий Потоцький був свідком злету й падіння кількох королів, і кожному хотів бути вірним, аби лишень король думав за всіх і на благо всіх… Двічі — у 1697–1704 і в 1709–1733 роках — на троні перебував Август ІІ Сильний, який прагнув утворити унітарну саксонсько-польсько-литовську державу. За його правління, до речі, після війни Священної ліги проти Османської імперії до Польщі й відійшли Поділля та частина Правобережної України. Спочатку Август ІІ прихильно ставився до козаків, навіть використав їх під час облоги Риги, а потім сталося, як у приказці: «Як підмур’я кладуть, їсти й пити дають, а як крокви ладять, то чортами платять» — наполіг на виселенні козацьких полків на Лівобережжя. Звільнені території населили поляки… Проте, хоч і називався Сильним, не витримав король натиску своєї домашньої шляхти — «разом і батька легше бити» — і під час шведської окупації під примусом віддав корону Станіславові Лещинському… Петро І розбив шведів — знову Август ІІ зміцнив свої позиції й повернувся на престол. Та сильним себе відчув не тільки він: у країні визріла й загартувалася як політична сила шляхта, і кожен пан бачив себе якщо не королем на троні, то королевичем у сеймі.

Відомий «німий сейм» у 1717 році поставив перед королем вимоги, які той прийняв без жодного заперечення, «нанімо» і які обмежили абсолютну владу монарха: королеві було заборонено тривалий час перебувати в столиці Саксонії Дрездені, а саксонським урядовцям — втручатися у внутрішні справи Польщі; також саксонське військо мало покинути терени Польщі. Здавалося б, ось вона — віват, вікторія! — перемога національної самосвідомості і єдності, що приведе польські землі в економічний і політичний ренесанс. Та кожен магнат мав свій майновий інтерес і пиху, які не дозволяли сейму в унісон голосувати за рух уперед. Лише на рік повернувся на трон Станіслав Лещинський, і за нього Франц Салезій Потоцький навіть боровся під час облоги російськими військами в лютому-липні 1734 року Данцига (Ґданська). Знову відбулася зміна влади — з німецьким смаком і на російських багнетах: Август ІІІ Фрідріх (1696–1763) — курфюрст Саксонський і король Польщі — посів престол завдяки збройній підтримці Прусії й Росії (в останньої, як завжди, були свої інтереси на своїх же, звісно, етнічних землях…).

У Польщі Август ІІІ бував зрідка й навіть мови польської не знав! Цікаво, а чи хотів узагалі-то її знати?.. Сидів у своїй Саксонії й керував, як секс-бомб, чи саксонський кролик, чи просто як люблячий татко, родиною з чотирнадцяти дітей; так і увійшов в історію Польщі — як король, що мав найбільше дітей. Дурне діло не хитре, кохатися — не думу державну думати… Зате в Речі Посполитій були магнати, яких такий король цілком влаштовував: Чарторийські й «Фамілія» — партія їхніх близьких родичів — намагалися проводити вигідні для себе реформи за ваговитої підтримки хитрого й сильного східного сусіда — Російської імперії… Та Франц Салезій завжди відчував біль не тільки від нахрапистого й безцеремонного російського втручання, а й від того, що кожен шляхтич, навіть якщо його стосувалася приказка «шляхтич із Помиєва, пана Віхтя син», від п’ят до останнього волоска на чубку був сповнений амбітної пихи, власних ідей, планів, а все чиєсь, може, і мудріше, через раз посилали до дупи. Такого розлогого тлумачення потребує слово, якому важко одразу знайти однослівний аналог в українській мові — це «гонор». Адже кожен гоноровий шляхтич — «сам собі і швець, і жнець, і на дуду грець», і ні під чию дудку танцювати не буде, ні… Реальна влада в руках магнатів оформилася в змагання між двома таборами — прихильниками реформ і тими, хто вважав «ліберум вето» — право спинити прийняття якогось закону чи постанови лише одним і — о, яка садистська насолода! — своїм власним голосом священним і непорушним… Хіба що дуже, дуже добре заплатять. І платили, і погляди змінювались, і перехід з одного політичного табору в інший уже нікого не дивував. Тож право вето в сеймі XVIII століття стало страшним гальмом Польщі: за всю історію Речі Посполитої було зірвано дві третини сеймів, і третину з них — голосом одного депутата: «Нє позвалям! Мам право вето!» І все — «юж, Параню, по коханню» — якщо нема закону, економіка й політика топчуться на місці… Але то мала біда: кожен магнат на місці був сам собі і король, і сейм, і суддя, тому-то й казали, що тогочасна «Польща була раєм для шляхти, чистилищем для міщан і пеклом для хлопа»… А з пекла, як відомо, і чорти інколи на волю вириваються, і ситуація стає критичною, та про це згодом…

І ось уже сам Франц Салезій Потоцький після смерті Августа ІІІ Фрідріха в 1763 році став тихим претендентом на королівську корону: багатства й політичні заслуги повністю дозволяли, але… Те «але» переважувало і багатства, і досягнення всіх можливих претендентів на польський трон: Росія і її можновладці не сумнівалися у своєму «споконвічному» історичному праві на польські землі, та той чужоземний вплив на польські справи здійснювався дуже хитро — руками польської шляхти за щедру винагороду сусідів. Попри запевняння в цілковитій підтримці Потоцького з боку російських царедворців, у серпні 1764 королем став Станіслав ІІ Август ІV Понятовський, про якого найкраще висловилася його висока покровителька й колишня коханка Катерина ІІ: «З усіх претендентів на корону він має найменше підстав її отримати, а отже, буде найбільше зобов’язаний тим, з чиїх рук її дістане…» Вибори відбувалися за сценарієм Петербурга: у Польщу з ініціативи «Фамілії» були введені російські війська; усі дороги до Варшави перекрили, і — хто б сумнівався! — сейм одноголосно вибрав Станіслава Понятовського. «Вітаю вас із королем, якого ми зробили», — цинічно писала імператриця міністрові закордонних справ Паніну. І хто замовляє музику, той, звісно, і платить: у вересні 1764 року російський посол Репнін виплатив залученим до виборів посадовцям понад сто тисяч золотих червінців — гроші отримали і король, і Олександр Чарторийський, його рідний дядько, і інші іуди й іудчики…

Згадуючи ту недавню історію, старий Потоцький аж засувався на місці: душевний біль був іще дуже сильним. І сьогодні цей же король став для польських шляхтичів-жаб лелекою, звично викликавши для впокорення барських конфедератів, що прагнули його скинути, російські війська… Тепер старий магнат не брав участі в грі: політичний досвід і вік навчили Потоцького витримки й швейцарського нейтралітету: і так надто багато маєтностей згинуло за два роки в київського й волинського воєводи; та й не міг він уже в сімдесят років претендувати на корону. Проте була, була в Потоцького своя фартова карта в рукаві, і він сподівався її незабаром витягнути… Час працював на Потоцького… Точніше, на двох: єдиному синові Станіславові Щенсному Потоцькому уже було двадцять, та для політика з курсом на корону це «щойно двадцять», що звучить значно гірше, ніж двадцять один, а двадцять два — гм… узагалі некепсько. Тож терпіння, татусю, терпіння й витримки…

Карета в’їхала в міську браму Белза — старовинного містечка за дванадцять кілометрів від Кристинополя. З трьох боків оточене водою приток Бугу, а з одного — крутим підйомом, воно здавна було важкодоступне для ворогів. Франц Салезій відчував у цьому місті якусь душевну рівновагу чи через те, що отримав його як подарунок долі в тридцять два від бездітного дядька, тоді як решту маєтностей доводилося вигризати зубами або купляти (усі ми сентиментально розслабляємося, споглядаючи свої подарунки, і почуваємося дітьми-везунчиками, яких люблять), чи через те, що з цього містечка вийшла й здобула всесвітню славу чудотворна ікона Матері Божої Ченстоховської. До Белза константинопольська ікона, яку принесли в Київську Русь Кирило й Мефодій, потрапила завдяки шлюбам руських княжон із князями галицькими й польськими. І коли настав чорний час облоги міста монголо-татарами, місцеві жителі як останню свою надію винесли ікону на фортечну стіну… Коли одна з трьох стріл влучила в лик Богоматері, сталося диво: з «рани» потекла кров, а на татарів спала темрява — перелякані вороги відступили… А ікона з трикутним шрамом на лику творила й творить донині дива зцілення — спочатку у Львові, а тепер у Ченстохові в Польщі; та й обидві її копії в Україні — Лопатинська й Гошівська — теж стали чудотворними.

Кароль Сіраковський шанобливо відкрив дверцята карети, і Франц Салезій, крекчучи: «Старість — не радість», — зійшов на землю занімілими ногами. З родового будинку Потоцьких повискакували слуги й опустилися на коліна перед каретою.

— В-в-вітаю тебе, т-тату, радий т-тебе б-бачити… Як доїхали?.. — Станіслав Щенсний був заскочений несподіваним візитом батька й від хвилювання аж почав затинатися: змалечку йому втовкмачували, якого сильного, славного й багатого батька він син, і хлопець мав його за живого Бога… А якщо Бога ще треба було собі уявити, то тато… тато був реальний — з подвигами, звершеннями, з величезною владою, якою, як істинний Бог, одних милував, а інших карав. Тільки Бог міг мати таку силу й чесноти, як його батько. Тож Станіслав Щенсний, друге ім’я якого польською означало «Щасливий», а латиною перекладалось як «Фелікс», утілював усю велику родову славу Потоцьких гербу Срібної Пиляви: їхні військові звитяги, складні державні звання, економічний талант примножувати свої багатства — усе те, що ореолом поваги й заздрості оповило їхню фамілію… Та ж слава лягала на плечі вродливого юнака величезним тягарем відповідальності перед майбутнім свого роду — з дитинства він тільки й чув: «Вставай, бо майбутні королі довго не сплять», «Ти мусиш, бо ти Потоцький», «Вчи латину, французьку, німецьку — з королями колись будеш за одним столом сидіти…». Тож хлопчина змалку дуже боявся розчарувати своїх батьків і щось зробити не так… І той страх «щось зробити не так» був настільки сильним, що часом уводив його в повний ступор і зовсім забирав дар мови — Станіслав тільки тремтів від страху перед батьком, а той навіснів: дав Бог єдиного сина на чотири дівки, і той не вдався в Потоцьких… Юнака досі гнітив важкий, неприємний спогад про те, як у десять батько покликав його до себе дати прочухана за те, що грався в лови із сином кухарки. Франц Салезій тоді тільки грізно глянув, навіть іще нічого не встиг сказати, як… як Станіслав відчув, що штани змокріли проти його волі. Хлопця не били — ні, і пояснення тому страху Станіслав Потоцький шукав протягом усього життя. Можливо, дуже багато страху мали прислуга й вихователі, які оточували хлопця й утихомирювали його грізним опудалом батька? Не можуть, ну ніяк не можуть раби виховати вільну людину… Найкращі вчителі намагалися вкласти в голову іменитого дитяти повний комплект знань із математики, історії, латини, німецької, французької, і їм це більше не вдавалося, ніж вдавалося, бо при його народженні Бог, цілуючи дитя в голівку, очевидно, був більше зайнятий спогляданням красот свого райського саду, аніж математичним підрахунком дерев і плодів на них. Батько часто сердився на малого після відвідин занять, а хлопчика потім довго трусило… Хоча «забула баба, як дівкою була»: Франц Салезій сам лише трохи знав латину, а було б непогано, якби ще й французькою говорив так, як ненависний конкурент із женихання до Сенявської — Чарторийський, який так мило «ля-ля-фа-фа» з «де-амур», що в результаті Францішек — «па-па, мон амі Марі». Але то є гріх усіх батьків без винятку: хочуть від дітей більше, ніж самі могли втнути в дитинстві…

З віком страх перед батьком у юного Потоцького хоч і зменшився, але не зник остаточно. Уже понад рік Станіслав Щенсний практикувався в управлінні Белзом: ще підлітком його поставили на перший щабель шляхетної ієрархії — отримав від короля титул ротмістра, а в юнацькому віці батько зробив його белзьким старостою. Серед усіх учителів, яких найняв йому батько для домашнього виховання, найбільший вплив на Станіслава мав Маурицій Вольф зі своєю літературою й піїтикою, і ними юнак із великим задоволенням і займався б, та, як показує весь досвід буття людства, найкраще література й поезія вдаються голодним: де ви бачили ситого поета? Хоч і голодні пташки не співають, та й ситі вони мовчать… А Станіслав вилетів із такого родового гнізда, у якому століттями пташки були ду-у-уже ситими й такими мали залишатися надалі, тож для того хлопцеві довелося розпрощатися з улюбленим учителем і вникати в складні економічні питання. Щенсний мало що петрав у хитромудрих сплетіннях законів і намагався якось накласти їх на реалії складного для управління через строкатий національний і конфесійний склад містечка.

Батько ходив кімнатою, розминаючи ноги.

— Щось холодна весна цього року… Як, уже сіють по околицях?

— Та я… щось не спостеріг…

Франц Салезій пильно глянув на сина, трохи помовчав.

— А злоті наші, сину, починають рости на околицях і навесні… Ну а загалом тихо тут, заворушень нема?

— Та ні, українців менше третини, тож працюють, як і поляки та євреї.

— Добре… Не треба нам тут ні їхньої гайдамаччини, ні барських конфедератів, ні російських військ, а то без штанів залишимося, як якісь голодранці… Давай, Станіславе, документи — подивлюся, як ти тут справляєшся… — Старий Потоцький заглибився у фінансові книги. — А що то цеховики так погано податки сплачують?

— Та кажуть, що менше продавати стали, війна ж з усіх боків…

— А партачі[9], бачу, узагалі нічого не сплатили… — Франц Салезій нахмурився. — Що ж будемо з ними робити, сину?

Станіслав звів брови й знизав плечима; старий звернув запитальний погляд до свого секретаря.

— Збільшимо їм шарварок — хай ідуть дороги ладнають, чи мости будують… чи ще що для громади потрібно, — гідно витримав іспит Кароль Сіраковський.

Старий дідич лишився задоволеним почутим.

— Гм… А це щось не те-е-е, — знову видивився батько черговий підозрілий факт у документах. — Нехай майстрам війна завадила, але їсти ж завжди хочеться, і люду в нас зі сходу трохи прибуло — прибутки від млина мали б вирости, а тут чогось упали…

Станіслав Щенсний починав потроху почуватися десятирічним хлопчиком.

— Поклич-но Домбровського, — звернувся старий до Кароля й, заклавши руки за спину, почав виходжувати з колишньою молодою завзятою рішучістю по периметру кімнати. За кілька хвилин Домбровський витягнувся перед дідичем. — Слухай сюди… З’їздіть-но із Сіраковським до нашого млина… Побудьте там годину-дві, подивіться, який там рух, чи є черга, чи нема; поговоріть із людьми, чи часто збіжжя возять до млина, чи ні; потім — з мірошником, що він скаже… А потім що, Каролю?..

— А потім або мірошника за дупу й сюди, на дибу, або по селах: по хатах таємні жорна шукати.

— Так, добре… Так і зробіть…

Гінці поквапилися, і Потоцькі залишилися удвох. Станіслав починав входити в давно забутий дитячий стан ступору: кутики вродливих чуттєвих губ опустилися, нервова жилка на рельєфному мужньому підборідді зрадницьки виказувала хвилювання, лагідні карі очі уникали прямого погляду й набирали вологого блиску, високий лоб вкрився зрадливими намистинами поту. Батько помовчав, споглядаючи у вікно від’їзд гайдуків. Обернувся, спостеріг знайомі зміни на обличчі сина, хвилю подумав.

— Ти бачив, Щенсний, як у кузні роблять метал? — Станіслав заперечливо хитнув головою, не підводячи погляду. — Беруть купу такого рудого каміння (воно не дуже тверде, гепнеш — можна розлупити) і кидають у п’єц[10], і вогнем його, вогнем, поки не потече річкою у форму… Трохи охолоне — і луплять по затверділому й ще гарячому важченним молотом, і шур-р-р — у холодну воду, і знову б’ють, і знову у вогонь… Так і людина стає міцною тоді, коли витримує всі негаразди, і хоч вони нам зовсім, зовсім не подобаються, бо боляче б’ють, а мусять, мусять таки бути в нашому житті, як ті вогонь, вода й молот, щоб стали ми міцними… щоб могли всю нашу біду й ворогів краяти, як той меч… а ні — то чийсь меч скарає тебе… Ти ще молодий, ти як та руда, що щойно потрапила до п’єца… Не переживай, у тебе все вийде, я тобі допоможу… Щоб ти не робив помилок, маєш набиратися досвіду… А щоб той досвід у тебе був, мусиш і помилятися… Але трохи менше треба помилятися, Щенсний, — закінчив батько.

— Д-дякую, тату… Я… я старатимусь, — вирівняв поставу й погляд молодий Потоцький.

— От і добре. А я тобі помічника дам — Кароля Сіраковського. Він тебе навчить у житейських ситуаціях розбиратися: уже довго мене в секретарях слухає — підкувався.

— Дякую, татку… А як там мама?

— О-о, мама… Керує маєтком, як апостол Петро раєм… Виставу до Великодня готує, просила тебе привезти, бо там головну роль для тебе пан Вольф приберіг.

— О, а вистава про що? — Обличчя Станіслава Щенсного випогодилося й засяяло щастям.

— Не вникав, сину. Навколо такі вистави з такими закрученими сюжетами щодня творяться, що й у страшному сні не побачиш…

Посланці Потоцького прибули на млин. Холодна вода була на весняному підйомі й гарними потужними потоками спадала з дерев’яного колеса. Під млином на возі сиділо двійко обідраних хлопів із кількома мішками збіжжя: чекали сигналу мірошника, бо той щось там долагоджував. Перелякані появою військових, чоловіки злізли з підводи й нервово зам’яли шапки в порепаних руках.

— Що, люди закінчилися чи зерно пропало? — поцікавився Сіраковський.

— Та ні, люди є, Богу дякувати, — непевним голосом обізвався молодший, — ледве зиму всі протягнули… Ото з цілого села назбиралисьмо, між усіма й борошно поділимо…

— Аби лишень людям до кропиви молодої дотягнути, а худобі — до паші, — долучився до розмови старший.

Хоча ситуація з податками з млину й прояснилася, Домбровський не бачив себе в ній, а його егоцентрична натура прагнула самореалізації або як військового, або як просто фізично сильного хлопа — байдуже, але щоб комусь-таки було добре: чи йому, чи його господареві.

— Ти, Каролю, тут побудь, а я порозглядаюся, може, ще що цікавого побачу…

На пагорбі неподалік від млина двоє малюків бавилися, пасучи гусей; смішно брикали козенята біля прив’язаної кози… Цікаве було нижче за течією: молодиця в припіднятій спідниці, звабливо виставивши ноги, стояла у воді й полоскала білизну. «Оце воно — те, що треба», — пришпорив коня Домбровський. За шумом води жінка не помітила появи вершника й вправними рухами продовжувала вимочувати білизну, плавно й ритмічно похитуючи стегнами; повні груди вивалювалися з розстебнутої сорочки; білявий кучерявий пушок на шиї розвівався вітром. У Домбровському прокинувся жеребець, і він прагнув свого: весна ж…

— Пані мірошникова?

Заскочена зненацька жінка аж випустила з рук одежину, і речі понесло потоком.

— Так, прошу ясновельможного пана, — намагалася поривчастими рухами вирівняти спідницю й заправити груди.

— Доброго дня, пані. Маю для вас не дуже добру новину: вашого чоловіка ми забираємо аж у Кристинопіль, проштрафився він перед паном… — Домбровський зробив театральну паузу.

Жінка, для якої побачити такого гарно вдягнутого військового біля своєї садиби було рівноцінно сходженню архангела Гавриїла на грішну землю, раптом почула новини, як від чорта. Вона остаточно втратила розуміння дійсності: спочатку похапала повітря ротом, видаючи якісь незв’язні звуки, а потім упала перед полковником на коліна.

— Пане-панусику, Христом Богом прошу: не забирайте мого чоловіка! Діти, діти маємо… пропадемо, пропадемо без нього…

— Що ж ти можеш мені запропонувати? Може, я б тебе і послухав, — гнув свою жеребцеву лінію Домбровський.

— Маємо, маємо що дати — аж шість злотих є, принесу… принесу зараз, — намагалася підвестися молодиця.

— Цього мало буде… — спинив її полковник.

— Боже, не маю більше… Козу візьміть… або гусей…

— І цього мало буде…

— А що ж, що ж іще-е-е?! — схлипувала жінка.

— Як вгодиш мені ліпше, ніж своєму хлопові, то, може, і шести злотих стане; навіть коза твоя з гусьми залишаться вдома.

— Ні, ні… то не по-божому… — з широко розплющених синіх очей потекли вже сльози відчаю.

— Як не можеш «не по-божому», то буде по-людськи, — нетерпляче кинув вояка.

— Так, пане, я… змо-о-о-ж-ж-жу.

— І не вий мені тут, вставай…

Під найближчим деревом нещасна, схлипуючи, тремтячими руками зняла одяг. Домбровський хтиво облапав і вим’яв груди — тверді, покрутив соски; оглянув рот; хляпнув рукою, як коняку, по сідницях.

— Файна, з холєри файна, — відкрив свій вхід до раю й попхав голову жертви вниз, собі між ноги. — А тепер давай, старайся, тільки дуже старайся… І вважай там із зубами, а то виб’ю…

Назад посланці Потоцького їхали в доброму гуморі: Сіраковський — бо не треба було їхати по вбогих халупах, а Домбровський — через те, що, як справжнісінький вовкулака, удовольнив свою тваринну хіть повним приниженням жінки мірошника, ще й забрав останні гроші сім’ї.

— Пане Домбровський, а що ви сказали жінці, що вона вам гроші віддала? — Сіраковський прагнув удосконалювати свій талант управлінця.

— Що, що… Що чоловіка до війська заберу, бо податки погано сплачує… А хто ж до війська хоче, коли війна в країні йде? Дурних нема — ліпше заплатити; живий хлоп іще заробить…

Батько й син Потоцькі через вікно карети роздивлялися Белз: маленькі дерев’яні хатинки тулилися одна до одної обабіч довгих покручених вуличок, политих нечистотами й помиями. Помітно вирізнялися три сектори забудови: польський — відносно багатший, єврейський — найбільш щільний і скупчений, і український — найбідніший. Обдерта дітлашня галасливою юрмою бігла за каретою: «Нєх жиє пан Потоцький!.. Нєх жиє пан Потоцький!..» Станіслав Щенсний порився в кишенях і звично сипнув через вікно жменьку дрібних монет — дітлахи горобцями кинулися в дорожній бруд.

— Не треба привчати голоту до подачок. Мусять знати, що все працею має даватися, а не з пана сипатися, — Франц Салезій був незадоволений щедрістю сина. Щенсний зніяковіло хитнув головою й засвоїв іще один урок. — А он туди, туди й туди не шкодуй, — батько рукою показав на костел, дерев’яну синагогу й греко-католицьку церквицю. — Бо як є вони, то люди мають причину залишатися тут надовго: спільна віра — то велика сила, і вже є їм навколо чого об’єднуватися. А ти сам знаєш, що з людьми ниньки скрутно: повибивали, повирізали, а ні — то самі повтікали… А хто тобі робити буде? Щоб жили ти й твоє майно, люди, люди мусять бути коло тебе… Та основне — щоб були під тобою: щоб, коли гуртуються, проти тебе не йшли… Тому в овець пастух правильний мусить бути — от йому, сину, і вартує дати, і вже тоді отару поведе, куди ти схочеш і скажеш… — стяглистий і скупий Франц Салезій переставав бути таким, коли на кону стояли важелі впливу на свідомість людей. Інтуїтивно чи ні, але був він, як сказали б нині, і талановитим медіа-магнатом (щоправда, усного як на той час медійного простору), готовим фундувати будь-що, що гарантувало б йому потрібний вплив на людей, хай би навіть церкву сатаністів, аби та лишень мала працездатну паству, здатну платити податки… Та на той час її ще не існувало. Щоправда, діяв тоді її солідний міні-прототип — орден єзуїтів, так зване «суспільство Ісуса», уся мораль якого стояла на хамелеонських цінностях «акомодативи», тобто пристосування до обставин або в тлумаченні основних релігійно-етичних вимог, або навіть у скоєнні будь-якого злочину «в ім’я вищої мети» — слави Божої. Члени ордену мали право ходити в цивільному одязі, шпигувати, відмовлятися від клятв Божих; могли чинити будь-які дії на користь католицькій церкві… І за отим сухим «будь-які дії» ховалися страшні й цинічні злочини, якими «біла й пухнаста» офіційна церква вимощувала собі широкий і багатий шлях… А генералом ордену єзуїтів був «чорний» папа з пропискою у Ватикані, тож діяв на благо й зі святого благословення «білого» папи…

Отець Ігнатій з ордену єзуїтів був частим гостем у домі Потоцьких: умів давати господарям дуже слушні й помічні поради, які, щоправда, не треба було чути всім святенницьким вухам, а то вжахнулися б… За це отримував щедрі пожертви на заснування нових кляшторів[11] ордену в Галичині. Та не тільки єзуїтів підтримував магнат: жертвував кошти на будівництво вірменської церкви в Могилеві Подільському, костелу Бернардинів із кляштором у Кристинополі, на костел у Настасові та численні греко-католицькі храми — дотації на будівництво храмів різних конфесій сягали десятків тисяч злотих на рік.

— Схи-и-изма-а-а-а-тик! — з бічної вулички долинув звірячий крик, і звідти прямо на панську карету вибіг переляканий захеканий хлоп у понищеному ремісничому фартушку, а за ним — троє розпашілих чолов’яг теж у фартушках, з палицями.

— Що то таке діється? — грізний окрик старого Потоцького змусив усю процесію сповільнитися.

— Ваша милосте, — упав на коліна замучений чоловік, — убити… убити мене хочуть…

Старий пан вийшов із карети, пильно вдивився в обличчя кожного.

— Що маєте сказати на своє виправдання?

Переслідувачі, заскочені новим поворотом подій, стояли, переглядаючись.

— На коліна перед паном, бидлото! — втрутився гайдук супроводу.

Усі прийняли позу смирення, але пояснення давати не наважувалися.

— Ти! Говори! — наказав Франц Салезій наймолодшому: молодість завжди більше скаже — язик іще нестриманий…

— Він ціни спустив… Замовлення наше забрав… партач…

— А вам хто не давав ціни спустити? Жадібність глузд замінила? — Цеховики мовчали. — А схизматиком його чому назвали?

— Бо він і є схизматик, — пробурчав старший.

— Ви знаєте, до чого довели такі закиди на сході? — спитав Потоцький. Чоловіки мовчали, бо добре знали, до чого… — До хат спалених, моря крові, дітей мертвих… Ви такого тут хочете? Чого мовчите? Відповідайте!

— Не хочемо… — загуділи майстри.

— Як тебе звати? — звернувся дідич до партача.

— Іван…

— Ото, Іване, слухай і всім перекажи: якщо хто ще коли-небудь буде притискати вас за замовлення чи схизматиками обзивати, прийдеш до старости, і тому староста, — пильно глянув у бік переслідувачів, — зробить привселюдну хльосту. Ідіть і пам’ятайте: покарання моє буде жорстоке…

Принишклі чоловіки дочекалися від’їзду карети й розійшлися. Є слова м’якенькі, як подушка, і звучать приємно й лагідно: «мама», «тиша», «сон», «квіточка»… Чи ти будеш їх говорити протяжно, чи з будь-якою інтонацією — ніщо їх не зіпсує, бо і зміст, закладений у них, і поєднання звуків приємні для сприйняття… А от при слові «схизматик», як іще й не розумієш істинного значення, уявляється якась велетенська колючка, з якої може ненароком викотитися гримуча змія — і тебе за ногу… А ще більш неприємно, коли цим словом називають тебе, а особливо якщо ти ще й знаєш його зміст… Означає воно «розкольник», «віровідступник» — так католики називали і греко-католиків, і православних. Хоча створення греко-католицької церкви було визначено спочатку як проект із примирення християн різних обрядів, бо найменші церковні розбіжності провокували міжконфесійні й міжнаціональні бійні, насправді глибоке презирство і в католицького духовенства, і в католицької шляхти залишилося, що вилилося в намагання взяти під повний контроль греко-католицьку «посестру» й у фактичну зневагу до «схизматиків»: постійне втручання в справи уніатської церкви, недопускання її ієрархів у польський Сенат — там могли бути лише католицькі. Влада не давала жодних пільг греко-католицьким священикам: вони, як і православні, навіть відбували панщину у феодала. Уніатів не вважали повноправними громадянами тільки тому, що греко-католицька церква не хотіла відмовитися від української мови, обрядів, народних традицій і свят. Хтозна, якби відмовилася, чи була б нині Україна?.. То в однорідному середовищі люди, які сварилися, могли ображати одне одного словами «свиня», «тупий пень», «лінтюх», «скнара», «йолоп», «курвий син»… Але коли ті самі слова діставали національно забарвлене означення, то — о-йо-йой — починало пахнути масштабною бійкою в найкращому випадку… Та їжакувате слово «схизматик» дорівнювало цілому мішку всіх інших образ, бо чіпляло те святе, що є в душах, — віру: її ж не видно, вона як ніжне тіло молюска всередині мушлі. Мушля витримає більше образ, бо вона тверда, але віра… Віру краще не чіпати: вона ранима, бо це духовна суть людини, всмоктана з молоком матері. Не чинить вона тобі зла — не чіпай її. Та й не може чинити, бо фундамент усіх релігій замішаний на однакових заповідях Божих. Але то є мудрість, до якої потрібно дорости всім народам. Мудрість — це не розум, не знання — ні, це не синоніми. Це знання, помножені на досвід і час, за який вони стають сутністю колективної поведінки… А поки що «Схизматик!» — кричав сусід сусідові у сварці за межу; «Схизматичка…» — заздрісно шипіли дівчата-односельці вслід вродливій юнці; «Схизматик, схизматик…» — дражнили хлопчаки товариша на річці… Зернята ненависті сходили в одних душах, сіючи насіння помсти в інших, розводячи мости між цілими народами на століття, спиняючи світ на шляху вдосконалення. Важка ноша Каїна розтягнулася на віки, і щедро присипав він люд пилом свого прокляття… Убити Каїна в собі — ось вища мудрість, якої має прагнути світ…

Секретар Сіраковський із полковником Домбровським, стоячи перед вельможними очима панів Потоцьких, доповідали про результати рейду на млин:

— Треба сказати, ваша милосте, що по селах ситуація може бути критична, бо збіжжя мало й люди майже голодують, — Сіраковський зробив паузу. — І, як весна далі буде така холодна, то може й мор початися…

Станіслав Щенсний тривожно звів брови й глянув на батька.

— Шляк курву не трафить, — наклав резолюцію старий Потоцький, — але з податками поки що не тисніть, хай віддихаються від зими, а там поросята, курчата, гусята… — тоді вже можна… і буде що відтиснути.

— А ще мірошник дав три злоті як компенсацію за недоплату, — поклав гроші на стіл Домбровський.

— І то добре, то є половина коня за ціною, — схвалив старий дідич. Півконя абсолютно спокійно залишилося лежати в кишені Домбровського, та вони не обтяжували ні кишеню, ні мініатюрне сумління полковника. — Так, і ще одне. Пан Кароль Сіраковський! — Сіраковський розправив плечі й підтягнув живіт. — Я призначаю вас маршалком двору свого сина: будете управляти його справами й допомагати керувати маєтностями. Сподіваюся, що той досвід, який ви накопичили, піде на користь обом. — Кароль щиро всміхнувся й шанобливо вклонився Станіславові Щенсному, а той приязно відповів кивком. — А ми з Домбровським поїдемо далі — у Тартаків, Сокаль, обсервуємо ситуацію там. Ну що, сину, за тиждень чекаю на тебе вдома, у Кристинополі, та й мама тебе вже хоче побачити. — Батько поплескав сина по щоці й обійняв.

— Так, тату… У мене… у нас із Каролем усе буде добре, обіцяю…

— Мусить, мусить бути добре… Усе потихеньку-помаленьку залагодиться, і з тебе вийде добрий спадкоємець, а дасть Бог, і король…

Станіслав Щенсний зашарівся, знову відчувши на своїх плечах важку ношу спадкової відповідальності, яку раз у раз брикливо намагалася скинути його молодість укупі з мрійливою поетичною натурою.

Сірий квітневий вечір настав швидко, натягаючи таємничу пелену довгих тіней і шурхотливих звуків на кристинопільський палац. Над ним майже завжди стояли хмари: мабуть, через те, що близенько широкою долиною котив води глибокий Західний Буг. Та слуги по кутках перешіптувалися про те, що то нечиста сила так небеса постійно тримає, щоб Бог не глянув на неї, і ходить туди-сюди, і живе в палаці… А де живе — того вголос не говорили, тільки завертали багатозначно очима, бо всі й так знали, у кому вона оселилася… Анна Ельжбета останнім часом погано спала: то холод, то несподіваний жар змінювали одне одного, вимучуючи худе тіло й доводячи жінку до сказу. Вона підбігала до вікна, шарпала його, рвучко вдихаючи холодне вологе повітря, яке чомусь не розтікалося по тілу й не годувало досхочу всі його частинки; у тій постійній задусі серед річкового туману мозок починав бачити якість фантастичні силуети, які змінювали обриси й рухалися до неї. «Боже святий, спаси і помилуй…» — падала перед багатими іконами пані Потоцька. Молитва заспокоювала, та сну так і не повертала, як не викручувалося тіло на великому ліжку. Спогади навалювалися на свідомість, стаючи жуйкою для мозку аж до світанку. Анна Ельжбета не любила нікого… і ніколи… І її теж ніхто й ніколи не любив… В одну з ночей вона це усвідомила, і, укотре відкривши вікно, закричала таким страшним криком, що всі, хто його почув, поспішили проказати молитву й затулити обидва вуха подушкою.

Її використали, так-так, використали молодість, прізвище… І тіло призначили для виношування тих, хто буде далі носити прізвище роду Потоцьких. А чи хто спитав, чого хоче вона сама? Не спитав, та й уже не спитає ніхто й ніколи; і сенсу нема: роки полетіли — і літня жінка в задушливій злобі плакала, втихала, знову набиралася злості. У її квітучі вісімнадцять батьки нарешті визначились із достойною партією для своєї доньки, єдиним плюсом зовнішності якої була молодість, та на балах молоді люди чомусь не помічали й того плюса, тож мала всі шанси потроху зарости мохом стародівоцтва. Цілий тиждень проплакала у своїй кімнаті Анна Ельжбета, перш ніж вийти до нареченого зовсім іншою — зі скляним поглядом і душею, навіки зашнурованою в корсет ненависті. Не був наречений Франц Салезій Потоцький приємний її дівочому серцю й амбіціям: удівець, на двадцять чотири роки старший, міг бути для неї татусем, а з вигляду — і дідом… Але він був її дядьком, а вона — його троюрідною племінницею, теж Потоцькою з великим приданим: це був шлюб не закоханих, а злотих, сіл, корів, свиней, титулів — величезних статків двох недалеких гілок роду Потоцьких.

У першу шлюбну, та й в усі наступні ночі вона нерухомо й терпляче чекала, поки Франц Салезій зробить свою справу й злізе з неї; усі його погладжування й ласки спиняла, затримуючи руку: то не по-божому, святі та праведні мають тримати тіло та душу в покорі — таке виправдання цьому вона тримала у своїй голові, хоча насправді її підсвідомість просто не сприйняла Франца Салезія як чоловіка. А численні роди… Ця страшна жіноча мука була її платою за те, що одразу не дала хлопчика — спадкоємця. Спочатку двоє дівчаток, а потім — хвала Богу — хлопчик, який зменшив її внутрішнє напруження й кількість походів нелюба до її спальні… Ще одна дитина — у надії на хлопчика — знову дівчинка, і знову ще одна… А далі Анна Ельжбета вже не хотіла ділити ложе з чоловіком; та й він був не проти, а для його чоловічої розрядки в палаці знайшлася людинка… Щоразу під час появи донечки Потоцька істерично плакала, і довго, довго не могли принести дитинку до мами: не хотіла вона її бачити, щоб укотре усвідомити, що ненавидить себе за те, що створена жінкою з ненависним тілом, яке здатне приводити на світ такі ж ненависні тіла. За всієї поваги до Бога Анна Ельжбета ніколи не хотіла бути жінкою — слабкою в суспільстві, створеною лише для того, щоб хтиві чоловіки оцінили її як кусень м’яса, достойний чи ні бути спожитим, а в разі заміжжя — як м’ясо на золотій таці, якого навіть не видно під горою коштовностей; жінкою, яку мучили жахливі щомісячні болі, дані в спокуту за прадавню любов Єви — знову-таки до чоловіка, і, хоча стала його власністю, він в очах Бога був безневинною жертвою спокуси, бо й сам Творець був чоловіком… Світ її часу повністю належав чоловікам: влада, гроші, релігія, мистецтво, література, музика… Якщо туди й потрапляли поодинокі жіночі постаті, то зверхній чоловічий погляд виштовхував їх зі свого сприйняття як нерівних богам: як папесу Іоанну, після папства якої й донині існує звичай перевіряти майбутніх претендентів Ватикану на чоловічу привілегію між ногами (що, вірувати жінки достойні, а керувати вірянами — ні?), чи як Жанну д’Арк — злякалися й стратили, бо вона стала сильнішою від сильних за правом народження…

Згодом Анна Ельжбета звикла до того, що в неї є діти, і навіть до певного часу любила їх: допоки маленькі кумедні малюки нагадували янголят, вона тішилася ними й пестила їх. Та коли в десять-одинадцять років її земні янголи діставали талію й у них починали рости груди, мати не могла їх більше бачити, їй були противні ті статеві метаморфози, що мали привести до гріха й мук. Дівчат селили в дальні кімнати, і строга мати зазвичай заходила туди тільки для того, щоб накричати за якусь провину. Їм швидко підшукували багатих і впливових наречених із магнатських родів, і нові бутони нездійсненого кохання в’янули, так ніколи й не розпустившись у квітку, на жертовному вівтарі багатства й пихи — життя йшло по віковому колу з покоління в покоління, і вирватися з нього було годі, бо ти — жінка, ти — ніхто… Дві доньки-підлітки — дві Палажки — дванадцятирічна Пелагея Людвіка й п’ятнадцятирічна, та вже заручена Пелагея Тереза були позбавлені звичних для інших дітей ранкових материнських обіймів чи усмішки, і обидві почувалися глибоко нещасними й непотрібними; єдиними втіхами для них було спілкування з численними гувернантками й вихователями та спостерігання здалеку за іграми дітей прислуги. Щодня після обіду, намагаючись пропхати одна одну у двері маминої кімнати, — жодна не хотіла першою потрапити під пильний сталевий погляд, — приходили для звіту про свої успіхи в навчанні, і рідко коли задоволена ними мама зі строгим виглядом влаштовувала іспит і їм, і вихователям. Вона давно усвідомила, що доньки після заміжжя стануть для неї майже чужими й забутими людьми, які приїжджатимуть лише на великі свята й загрузнуть у безкінечних дітях, порядку й варінні повидла на зиму… Лише син Станіслав Щенсний Фелікс мав для матері в цьому світі особливе значення: він не просто частинка її тіла, а ще й живе уособлення мрії бути чоловіком у цьому неприємному світі; він — це вона… І вона буде, буде робити погоду серед рівних собі…

Важка ніч поступово відступила, забравши від Потоцької кошлаті лапи незвіданих примар і думки, що виймали душу й вимучували тіло. Тепер тільки вдень Анна Ельжбета, одягнувши глухе плаття з мінімальним натяком на сексуальність, могла хоч трохи отримувати задоволення від життя, активно керуючи людьми й подіями у своєму кристинопільському раю, де вона була богом… чи чортом… Та й яка різниця… Головне — керувала й мала владу, як чоловік.

Сьогодні був особливий день: додому в Кристинопіль після тижневої ревізії повертався дідич Франц Салезій і був уже на під’їзді молодий шляхтич Станіслав Щенсний, тож весь двір мав купу роботи: вибивали подушки й перини, натирали до блиску італійські мармурові кахлі залу й бібліотеки, паркет у кімнатах; верещали й прощалися з життям поросята, кури та гуси; вимивали коней і конюшні; собак на псарні вичісували від старої шерсті… Та всі, незважаючи на клопоти, дійсно були раді приїзду двох Потоцьких, бо увага їхньої пані хоч ненадовго перемкнеться з них на чоловіка й сина.

Готувалася й маленька карлиця Каролінка. Маючи метр із гаком зросту, ще підлітком була забрана з прикарпатського села до двору Потоцьких на втіху для очей придворних і їхніх гостей. Її тримали, як породистого котика чи песика, щоб хтось укотре захоплено й безпардонно вигукнув: «Ой, а це що за диво?..» — чи в інших варіантах: «лялька», «калічка», «недомірок», «страшилко», «мале гімно», «покруч»… Як у зоопарку… Та там звірі не розуміли людської мови, а Каролінці було боляче, дуже боляче. Якби вона була звичайного зросту, то була б красунею: чорне блискуче волосся, голубі виразні очі й рівна персикового відтінку шкіра були предметом заздрості високих панянок палацу, а рельєфний повний чуттєвий рот довершував красу обличчя. Та вся та краса затьмарювалася загальною непропорційністю: маленький, коротенький тулуб, на якому башточками виступали добре розвинені жіночі принади, спирався на ще коротші ніжки. Єдиною моральною підтримкою для ліліпутки був Карлічек — «метр сім із капелюхом і усім», теж карлик із сусіднього до Каролінчиного села. Тож, чаюючи за маленьким столиком, обоє часто згадували той теплий дитячий світ, де вони були ще просто маленькі, які «чомусь погано ростуть», і ставились до них зовсім по-іншому, людяно. Постійні насмішки гостей Потоцьких одягнули їхні душі у твердий панцир; з часом із нього почали рости колючки, які могли боляче вжалити високих і нормальних, і карлики навчилися цим правильно користуватися, бо тримали їх, узагалі-то, не лише для втіхи й насмішок гостей палацу. За наказом Анни Ельжбети їм обом пошили м’якенькі капці й туфлі на войлочній підошві, і стали вони палацовими шпигунами, майже непомітними через маленький зріст і нечутну ходу. У всіх дверях палацу, за винятком панських опочивалень, на рівні зросту карликів прокрутили невеликі отвори, через які Каролінка й Карлічек підглядали й підслуховували… Отак Анна Ельжбета знала все про всіх, а конюший Вільчек мав постійну роботу для хльости… А «підніжок» — двох карликів — ніхто не ображав і навіть не намагався; навпаки, з ними першими віталися, а дехто навіть віддавав поклон. Вони були під патронатом своєї високої покровительки, і ніхто, ніхто до них не мав права. Ну, майже ніхто…

Шлях від Белза до Кристинополя Станіславові Щенсному не видався нудним і довгим: Кароль Сіраковський виявився неперевершеним майстром оповідок та бувальщин, і для Щенсного відкрився цілком відмінний від шляхетського світ.

— От іще одна, пане Потоцький… Дід розказує внукові: «Коли я був маленьким, то повинен був доношувати одежу після старших…» — «Ну й що, я теж ношу одежу після Матея…» — «Так, але в мене були тільки сестри!»

Щенсний щиро сміявся до сліз, повторюючи:

— Як я його розумію… Добре, що я після двох своїх не доношував… — і знову заходився реготом, уявляючи себе в сукенках сестер.

— Ось ми й вдома, пане Потоцький, — Сіраковський зіскочив і поштиво притримав перед шляхтичем дверцята карети.

Вартові першого дитинця витягнулися у всій красі, і молоді люди рушили до палацу. Дві Палажки, забувши про етикетну шляхетну стриманість, бігли до свого коханого брата, широко розкривши руки для обіймів… Анна Ельжбета в радісному очікуванні вже стояла на ґанку.

— Честь, мамо, вітаю, — усміхнений Станіслав Щенсний став на коліно й поцілував матері руку.

— Станіславе, щастя моє найбільше, — обняла Анна Ельжбета сина, — без тебе тут життя спинилося… Богу дякувати, що ти вже до Великодня ніде не поїдеш. Пан Вольф теж зачекався, має для тебе головну роль… Та спочатку поїж, відпочинь і до мене…

— Так, мамусю, я пам’ятаю. — Гарний настрій миттєво полишив хлопця на тому ж ґанку й почав відступ у найближчі кущі, подалі від палацу…

Невдовзі заграли сурми й забили барабани, сповіщаючи про приїзд короля земель руських, і всі, хто був поблизу, стали перед палацом навколішки. Недосяжно далекий дідич, заглиблений у свої думки, пройшов у палац: до ванни, до спокою, до вікна з улюбленим краєвидом — вік і весна, які грали на його суглобах жахливу какофонію, брали своє… Ніхто не мав бачити, як сильно він змучився, а то покора навіть найпокірніших може дати тріщину сумніву — ні, не можна показати себе беззубим левом, не можна…

— Щенсний, друже мій, як я радий тебе бачити! — Маурицій Вольф міцно обійняв молодого Потоцького. — Як там твої господарські студії в белзьких землях?

— Честь, пане Маурицію! Мені теж вас бракувало. А щодо студій… — юнак перейшов на шепіт, — по правді, не ду-у-уже-е… Щось не вмію я так, як батько.

— Бо в тебе добре і м’яке серце. І не хотілося б, щоб воно стало інакшим. Та на дурних і добрих воду возять, ти ж то знаєш… Тобі не треба бути зовсім таким, як батько. Та ти ще знайдеш свою рівновагу — і для господарства, і для душі.

— Ваші слова та Богу у вуха… Дякую за підтримку. Я зайду до вас згодом, а зараз до мами на звіт… — Станіслав і Маурицій змовницьки й із розумінням похитали головами…

Гроші люблять рахунок, і магнати Потоцькі ретельно слідкували за кожним злотим. За показною пишнотою галицького Версалю, його театру, величезними пожертвами на храми стояли заощаджені й пораховані до останнього гроша непублічні видатки. І тут діяло просте «правило палиці»: якщо один її кінець сильно піднімається, то другий, звісно, сильно опускається… Якщо пишноти мали свою мету — бити в заздрісні серця, працювати на гонор і славу родини Потоцьких (і на те грошей не шкодували), то невидима для заздрісників частина видатків мала бути добряче урізана й проконтрольована… Як казав колись, у прадавні часи, дідусь Францішека, «що ти їси і що в тебе в животі — знаєш тільки ти, а як ти одягнутий — бачать усі». І були, були і в них тоді моменти скрути, коли доводилося їсти просту селянську їжу, але того ніхто навіть не запідозрив: публічні видатки завжди були на висоті… Перед Анною Ельжбетою в її кімнаті для звіту стояла доволі велика частина непублічних сімейних витрат у сумі сто вісімдесят злотих, і мала вона обличчя єдиного сина Станіслава.

— Я, мамо, ось тут усе написав, — простягнув матері аркуш із видатками.

— Добре… добре, що ведеш записи. — Мати вже була задоволена початком звіту.

Станіслав Щенсний помітно нервувався: спітніле обличчя й зрадницький нервовий тік лівої повіки виказували неточності у звіті.

— А отут… щось занадто великі витрати на нову карету, можна було б і за меншу суму її зробити…

— Так, мамо, її ж будуть бачити всі, а «пана видно по халявах»… Та там і ресори покращені, а дверцята інкрустовані будуть аж з Італії…

Анна Ельжбета подивилася довгим недовірливим поглядом на сина: бреше, прибріхує чи правда? Щенсний дивився чесним поглядом.

— Добре, добре… Хоча й наші могли б зробити за вдвічі меншу ціну… А чоботи — ти ж маєш чоботи — навіщо?..

— Я їздив і по селах, а там… Понищив, одне слово.

Мати знову подивилася довгим поглядом з-під лоба. Двадцятирічний юнак, белзький староста, стояв із виглядом хлопчини, якого спіймали в чужому садку: уся процедура фінансового звіту була для нього дуже принизливою. Анна Ельжбета знову заглибилася в цифри.

— Ну а де, сину, іще вісім злотих? Не сходиться твоя арифметика. — Затримавши прицільний соколиний погляд на Станіславові, пані готувалася до атаки.

— Тут, мамо, така справа… — Щенсний аж зіпрів: обман було викрито. — Коло Белза в одній сім’ї… ну, мати померла й одинадцятеро дітей сиротами… ну і… я… купив їм… ну…

— Що?! Говори нарешті!

— Корову… Вони потім віддадуть, років за два…

— Віддадуть! Та щоб згодом! Сину, та ти так по світу підеш і нас пустиш! — Істеричні крики Потоцької вже було чутно на весь палац.

— Але, мамо, то одинадцять пар робочих рук, потрібних нам потім…

— І так би вижили! У річках риби повно! Серед людей живуть — дали б щось!

— Так я теж… л-людина…

— Мовчати! Ти їхній дідич, якому винні вони, розумієш, во-ни! Може, ти ще кожному зі ста тридцяти тисяч збираєшся давати?! Не чую, Щенсний, не чую… — Анна Ельжбета виписувала кола навколо сина, і той тремтів, стоячи в енергетичній пастці злостивого вихору материного незадоволення. — Не чую!

— Н-ні, не б-буду.

— Добре, Станіславе… Сподіваюся, ти зрозумів, що в цьому світі кожен сам за себе й кожен зі своїми обов’язками, — мати чеканила слова з вправністю сильного коваля. — Не треба більше поправляти на дідові торби: вони й так не розбагатіють від твоєї корови, але думатимуть, що можуть тебе розчулити й не платити в майбутньому.

— Я зрозумів, мамо. Так, ти права, як завжди. — Щенсний прагнув закінчення моральної екзекуції.

— Добре, якщо так. Іди…

Уся моральність і святенництво Анни Ельжбети закінчувалися там, де починалися гроші, її великі, всесильні гроші, які були для неї синонімом влади, безкінечної влади над речами, людьми й навіть над Богом: Він же там, нагорі, бачить і знає, за чиї фундуші звучать дифірамби Божій славі… Тож завдяки грошам усе й усюди було в неї, як на рибному місці, пригодовано: і на землі, і на небі. «А любити… Любити мене не треба. Хай краще бояться… За гроші я куплю все…» — з таким девізом ішла по життю Анна Ельжбета Потоцька, і стосувався він усіх, сина також. Тож ніколи ніяких поступок у питанні грошей ні-ко-му…

Великий Болотний Дух витав над палацом і на величезній території навколо: непролазні лісові масиви на узвишшях перерізалися незліченними річковими потоками, які плавно несли свої води широкими заболоченими низовинами. Трясовини, зарослі височенним очеретом та осокою, в обрамленні пишно квітучих зозулинців були оманливі й підступні; поглинаючи тварин і людей, Болотний Дух жадібно заковтував їхні жахливі судомні крики у своє безформне тіло, стаючи сильнішим і впевненішим у своєму праві на нові жертви. Люди боялися Болотного Духа: болото було входом до пекла, і там, у смердючому баговинні, жили чорти; набирали вони й подоби пристойно вдягнутого німого пана, який пішки вмів обганяти вершників, і ті з переляку потрапляли в трясовину, і дитини, що кликала на поміч… Лише щира молитва допомагала подорожнім пройти безпечним шляхом від села до села, і тоді Великий Болотний Дух видавав страшні звуки жалоби за втраченим їдлом: схлипував, вибулькував невдоволенням, а навесні й улітку жахав ще й криками болотного бугая, які потужно посилювалися… Невидимий Болотний Дух жив собі як велетенське зло, що живиться людськими страхами, підлістю й гріховними вчинками… Його прадавні слуги — прозорі примари — оселялися біля людей та в їхніх тілах, вишукуючи для свого господаря поживу, допомагаючи сіяти гріх і з’їдаючи душу… Лише легкий болотний сморід та ледь помітні чорні тіні в покрові туману виказували їхню присутність. Велике болотне зло звернуло свій погляд на маєток Потоцьких і прозорим амебним тілом почало огортати його…

Франц Салезій приймав ванну після дороги. Кілька чанів гарячої води з відварами чебрецю й ромашки заспокоїли страшенний ниючий біль у всьому тілі — думати стало ясніше й легше. Поїздка остаточно впевнила Потоцького в тому, що він правильно зробив, не приєднавшись до барських конфедератів: прибутки від маєтків, хоча й дуже зменшилися, бо ті були на межі зимово-весняного виснаження, та все ж мали перспективи зростання. А якби приєднався — не було б отих маєтків узагалі… Конфедерація стала звичним явищем для Речі Посполитої того часу: під час затяжного марафону чергування слабких королів і відсутності монарха численна польська шляхта зі своїм знаменитим гонором почулася достатньо вагомою політичною силою для ухвалення потрібних їй державних рішень. Для цього вона об’єднувалася в політичні союзи з правом самостійно ініційованого виходу: гоноровий єстем усе-таки… Щойно виникала групка незадоволених чимось — і вже утворювалася конфедерація — тимчасовий політичний союз багатих, гонорових і незадоволених певним питанням. Тож в історії Речі Посполитої були сотні відомих і не дуже конфедерацій. Маловідомою спочатку мала всі шанси стати й Барська конфедерація, яку шляхтичі-дрібноваговики заснували й проголосили 29 лютого 1768 року в містечку Бар на мальовничому Поділлі (сучасна Вінницька область). Сформувалася вона як військово-політичний союз не лише польської шляхти, а й католицького духовенства і спрямувала своє вістря проти тогочасного короля Станіслава Августа Понятовського й втручання Російської імперії в справи Речі Посполитої.

Не зводячи очей, ми можемо спостерігати за процесом утворення останньої краплі: майже по вінця налита склянка води, по краплині додаємо ще — водна поверхня стає майже опуклою й тримається своєї сфери в колі обідка склянки… І ось — є! — одна-єдина краплина раптом змушує весь водяний купол зрушити з місця й пролитися міні-водоспадиком… Довго, дуже довго — від початку ХVІІІ століття — наповнювалася чаша незадоволення слабкою королівською владою, її ляльководами з Росії й продажними депутатами сейму, майже божками чи царками з їхнім святим правом ветувати рух країни вперед. Москва ще з часів Василія ІІІ вважала польські землі своєю вотчиною, і російські емісари й полки почали почуватися там, як удома, — Польща стала приреченою. Ціле ХVІІІ століття Росія намагалася не допустити будь-яких реформ, спрямованих на оздоровлення Речі Посполитої. Апогеєм російського втручання став закон, ухвалений сеймом восени 1767 року на вимогу російського посла, фактичного куратора Польщі — Миколи Репніна, про те, що жоден сейм не має права будь-що змінювати в політичному устрої держави. Це нонсенс, який здатен припинити існування будь-якої держави або стимулювати її плавне перетікання під владне крило іншої, могутнішої. Чаша була наповнена по самісінькі вінця… 17 лютого 1768 року відбулося те чорне засідання сейму, під час якого під тиском російського уряду було ухвалено трактат про зрівняння в політичних правах католиків із некатоликами, і остання крапля впала…

Репнін довго не міг протиснути рішення, якому противилися і король, і його впливовий дядько Чарторийський. Підлотний російський куратор за традиційною російською технологією «А ми в гору не підем, а ми гору обійдем, але своє таки зробимо» почав їздити по Речі Посполитій і утворив кілька нових конфедерацій у Польщі й Литві: майже вісімдесят тисяч осіб у результаті підкупу чи багатих обіцянок прийняли напівбойову готовність дружити проти короля й «Фамілії» Чарторийських. Запахло черговою зміною монарха й черговим чорним періодом у Польщі, і впертість влади дала тріщину: хай буде гречка, лише не суперечка… Скликали сейм — більшості не було… Репнін увів у Варшаву російську армію, а ватажків польської опозиції — єпископа Солтиса й сім’ю Ржевуських — було заарештовано й вислано в Росію, у провінційну Калугу — от рішення й протиснуто… Та водоспад незадоволення теж уже почав свій нищівний рух…

За своєю сутністю боротьба барських конфедератів стала для Речі Посполитої потужним національно-визвольним рухом: дедалі більше шляхтичів приєднувалися до війська конфедератів, і його міць зростала. Та, на превеликий жаль і для активних, і для пасивних учасників конфлікту, він був замішаний, як і всі банальні війни, на релігійній і національній ненависті. Не зумівши відділити насіння від полови, барські конфедерати почали нищити всіх некатоликів, яких мали нахабство зрівняти з ними, вищими й шляхетними, у правах: розпочалося страшне винищення мирного населення — українців, що жили на своїх етнічних землях, євреїв, які століттями шукали прихистку по всій Європі. Не було в конфедератів світлої голови, здатної спинити цю бійню; а може, і була, але… Як завжди буває, коли шукаєш пояснення якогось складного явища, одне «але» накладається на купу інших, не менш ваговитих. Військо було надто строкате, щоб жити національною польською ідеєю. Гусари, боснійці, драгуни, рядові яничари — усі вони були обідрані, але дуже жваві, і їхні душі й кишені прагнули наживи й крові, тож уперед: ріж, грабуй — твоє! Убива-а-ай!.. А раби… Раби довго терплять, довго мовчать, довго збираються, та коли повстають, то помста їхня страшна й відмітає довгий вступ із Божих кар єгипетських. У відповідь на дії конфедератів піднялося українське повстання, відоме як Коліївщина, проти тиску й окатоличення, які мали конкретні обличчя польської шляхти й духовенства — убива-а-ай!.. Причина стає наслідком, наслідок — причиною, б’ючись в антагоністично спаяному клубку, а суть залишається незмінно страшною…

Сьогодні, перебуваючи за пеленою століть, за якою свідомо чи несвідомо — коли історикам видно одне, а вже не видно іншого — висмикують потрібне й видають за абсолют правди, можемо встати чи на захід, чи на схід і хвалити кожен своїх національних героїв і демонізувати іншу сторону… Та сиром’яжна правда, як завжди, десь посередині, з покрученим кореневищем, пророслим в обидва боки, і немає ніякого виправдання людським смертям, яких було все безкінечно мало для того, щоб знищити власну непоступливість, пиху, несприйняття іншого, який своєю мовою чи вірою не чинить тобі ні-чо-го… Та й вислів «Хочу знати правду» вже є упередженим, бо кожен чує й бачить те, що хоче бачити й чути… Так, коли люди дивляться на Джоконду чи «Чорний квадрат», у кожного своє в голові, і, якби заради цікавості зібрати думки мільйона осіб про ці твори, однакових було б рівно стільки, скільки в кожного з нас є двійників за теорією ймовірностей…

Отож уже два роки барські конфедерати наполегливо програвали всі облоги й битви і з росіянами, і з королівськими військами, а Франц Салезій Потоцький вичікував, не приймаючи відкрито позицію жодної зі сторін. У Росії розуміли, що Барська конфедерація дуже легко може перерости в загальнонаціональний рух на чолі з монархом — і прощай, вплив на Польщу… Та ні, не бувати тому: на вимогу Репніна відбулося засідання сейму, під час якого російський посол домігся, щоб король Станіслав Август Понятовський вислав війська проти повстанців і звернувся до російської імператриці по допомогу. Але існувала реальна загроза переходу коронних військ на бік бунтівників, тому проти конфедератів спрямували невеликі підрозділи, оплачувані Росією, під керівництвом приятеля короля Браницького (звичай замасковано досягати своїх цілей чужими руками має в Росії настільки глибоке коріння, що вже закріпився генетично). Тож об’єднання всього польського суспільства для боротьби зі спільним ворогом стало досить примарним…

Хотів, хотів Франц Салезій бути третьою чи четвертою силою й вплинути по-своєму на хід подій, та не вдалося йому сидіти однією дупою на двох стільчиках: уманський сотник Потоцького Іван Гонта, його таємний шпигунський проект, провалився й вмився кров’ю страшно відомої уманської різанини… Уже майже два роки минуло відтоді, а Франц Салезій іще відчував незагоєний рубець тієї події в душі… Добре, що навіть коли з Гонти спускали пасами шкіру, він не признався в дорученнях Потоцького, інакше магнатові не було б місця ні в Польщі, ні в Росії…

Франц Салезій змив водою всі важкі думки з обличчя. Зараз, лежачи в теплому трав’яному настої, уже без болю, він був просто голим чоловіком, відкритим до колишніх приємних відчуттів. Мелодійний дзвіночок — камердинер правильно зрозумів жест піднятого великого пальця: у кімнату поважно, наскільки дозволяв маленький зріст, вкотилася Каролінка, нечутно стала ззаду й почала повільно масажувати голову та шию старого. Її маленькі пальчики, що зроду не знали важкої праці, були тендітні й ніжні, і Франц Салезій під їх дотиками наче плив у далеку молодість, і вродливе обличчя над ним теж нагадувало ті часи, коли він кохав і був коханим. Хоча перший шлюб теж був за розрахунком, між ним і дружиною вирувала шалена пристрасть — вони кохалися скрізь, де тільки могли, і він, Францішек, умів робити її щасливою… Як давно це було… Шкода, що єдиний син помер, — а згодом і кохана дружина, — і наче й не жив чоловік на білому світі…

З Анною Ельжбетою все, все було по-іншому. Від сімейного ліжка віяло крижаною холоднечею, та Францішек любив молоде пружне тіло й усе мав надію розбудити в ній спраглу кохання самицю. Перші пологи, другі, треті — тіло змінювалося, а поведінка дружини — ні; і якби не порція горілки перед кожною атакою на «неприступну фортецю», хтозна, чи й з’явився б спадкоємець… З часом Франц Салезій перестав зважати на прелюдії й просто, без відхилень і зайвих рухів тіла й інтелекту виконував свою чоловічу роботу. А тепер… А тепер добре, що є Каролінка зі своїм божественним личком. Пан Потоцький витер тіло, накинув багатий темно-зелений халат і, всівшись у шкіряний фотель[12], заплющив очі. Каролінка, стоячи між його ніг, працювала то м’яко й ніжно, то сильно й напористо, і чоловіча плоть відгукувалася давно забутою молодечою силою…

Попри те, що Каролінка так і не спізнала чоловіка, вона, маючи від народження великий запас нерозтраченої ніжності, віддавала її хоч інтуїтивно, але дуже вправно тому єдиному, кого зацікавила як жінка. Вона любила свого пана, свого Францішека, і дуже старалася зробити йому добре — до самопожертви й самозречення… Та пан потребував лише її теплого й вологого рота, і то лише двічі чи тричі на місяць, тож решту днів вона ходила, споглядаючи свого високого й недосяжного Бога, і чекала, коли він знову покличе її…

Потоцький застогнав: хвилинний рай накрив його у фотелі. Каролінка акуратно закрила поли халата, глянула щирим люблячим поглядом, вклонилася й пішла на вихід. Франц Салезій на кілька хвилин повернувся в молодість: у нього нічого не боліло, він відчув справжню чоловічу насолоду, і на цьому тлі якось зблякли проблеми управління й виживання у важкий воєнний час.

Нерозбірливі звуки в покоях Щенсного змушували Анну Ельжбету все більше розпластуватися на дверному полотні кімнати сина, прикладаючи маленьку кришталеву склянку між вухом і дверима й напружено вслухаючись: пані була зайнята підслуховуванням — своєю улюбленою справою у вечірній час. Не один дворовий, а чи гість у результаті постраждав через свій нестриманий язик, а потім їхній мозок дятлом довбала думка: «Ну як? Ну звідки? Ну хто ж продав?..» Тож досвідчені старожили або приймали обітницю німоти в палаці, або обговорювали що-небудь десь у кущах за ним.

— Та ні, Станіславе, батьки дуже, дуже тебе люблять… І не говори дурного… Це все наука життя, колись ти будеш їм вдячний.

— Так, пане Маурицію, колись — можливо… А зараз мені так важко… Я зрозумів, що не зможу бути сильним дідичем, таким, як батько… Я не можу чинити так, як наставляє мене моя мама… Мені дуже шкода тих людей, які мають так тяжко працювати.

— Колись, може, ти зумієш щось для них покращити…

— Що, що я зможу? Один, сам по собі — навряд… Я спостеріг, що цей світ дуже жорстокий… І зовсім не Божий, адже Бог створив усіх людей рівними, а тут купка людей піднялася над іншими, і я серед них…

— Ну то що, ти готовий відмовитися від свого спадку й піти в монастир?

В Анни Ельжбети від несподіваного повороту аж скрутило поперек.

Станіслав довго мовчав, зважував.

— Напевно, що ні… — Матері відлягло від серця. — Я не відчуваю в собі чеснот Божої людини… Хіба з часом…

Мати знову напружилася.

— То ти добре подумай, Станіславе, це твоє життя, твій вибір, і я не можу тобі тут нічого радити… Кажуть, що той, хто дає поради, потім несе відповідальність за долю людини перед живими й перед Богом. А я намірився-таки потрапити до нього, а не до Люцифера, — закінчив сміхом Вольф. — Та й, як би там не було, ніхто нам не забороняє робити людям добро…

— О-о-о, пане Вольф… — Щенсний скрушно покрутив головою й махнув рукою: недавня розмова з матір’ю все ще тяжіла над ним. — Мої добрі наміри, схоже, вистелять мені дорогу до пекла… Мені здається, що вони вже отут танцюють і тягнуть мене, — показав пальцем спочатку ріжки, а потім на груди Щенсний; схоже, приїзд додому почав вганяти його в депресію.

Закляклі від довгого напруження пальці Анни Ельжбети впустили склянку — та з чистим звуком упала й покотилася по підлозі. Щенсний і Маурицій перезирнулися, і Вольф виглянув у коридор: склянка на підлозі й нікого… Лише десь далеко стукнули двері.

— Хтось не доніс чай, — усміхнувся Вольф.

— Щоб ми потім від нього, перепрошую, не обісцялися, пане Маурицію.

— Та ні… Ми з тобою тут усе… ну так… — помахав рукою Вольф, — у межах Божої пристойності.

— Ну-у-у, не скажіть, — повеселішав Щенсний, — про чортів теж згадували.

— А не треба було, друже мій, не треба. Кажуть же бо: «Не згадуй чорта — зразу з’явиться»…

Камін у кімнаті Анни Ельжбети вигасав, і чудернацькі тіні від його відблисків повільно пересувалися стінами кімнати. Розбурханий насиченим днем мозок ніяк не хотів входити в режим економії. Очі жінки втупилися у феєрію тіней, вишукуючи в ній якийсь ритм чи сенс, але не варто було: вогонь дійшов до якогось іще уцілілого поліна, і яскраве світло перемежилося десятками тіней, які заскакали з неймовірною спритністю… «Геть, ні… ні-і-і! Геть! Ні!!!» — вереск Потоцької підняв на ноги добру частину слуг, і вони, боязко стоячи у дверях, здивовано спостерігали, як їхня пані чорними від сажі коцюби руками заливає вмістом свого нічного горщика вогонь.

— Забрати, забрати їх звідси…

— Кого, ясновельможна пані?

Анна Ельжбета глянула безумним поглядом, помовчала трохи, отямилася.

— Вуглинки, вуглинки забра-а-ти, бидло! Смердять тут, спати не дають!

Слуги кинулися до каміну, а розтріпана й перемазана сажею пані ще довго шукала затишного й не дуже темного кутка… Великий Болотний Дух увійшов у свою темну гру, і це був лише початок…

Весна нарешті змилостивилася над природою й людьми, подарувавши потепління. До ласкавого сонця вмить потягнулися ніжно-зелені паростки молодих листочків; осанну весні співав численний пташиний хор; дико нявчали коти у впертому бажанні продовжити рід. З воскресінням природи до людей приходив Великдень, і для його зустрічі всім потрібно було привести в порядок душу, тіло й помешкання. Душа потребувала сповіді й молитви, тіло — посту й чистої одежі, а от господа… Господа потребувала найбільше, бо мала стати абсолютом порядку, достатку, естетичного смаку, довершеності й гурманства, тож вимучені постом люди повинні були докласти купу зусиль до створення великоднього раю. Та двір Потоцьких у Кристинополі мав іще й надзавдання — створити таку театральну постановку п’єси Метастазіо, яка своєю неперевершеністю змусила б щирих досягти піку духовного задоволення, заздрісних — оніміти назавжди, скупих — плакати, бідніших — повіситися… І щоб ще й їхні внуки-правнуки переказували, як то файно святкували Великдень у домі Потоцьких… Гінці із запрошеннями вже вирушили в різні куточки краю, і Анна Ельжбета мала все-все проконтролювати для гідної зустрічі багатих і гонорових гостей: розподіл і підготовку кімнат, ідеальний стан мереживної постелі, карту угорських вин на будь-який смак, повноту й досконалість меню, новий одяг для слуг. На кону стояла навіть не суто якість прийому, а його обов’язкова досконалість: ніяка дрібнюсінька деталь, нічогісінько не мало заплямувати бездоганну репутацію марнославної сім’ї Потоцьких. Хоча всі знають, що «хто хоче знайти кістку в молоці, той її там надибає», господиня дому прагнула своєю шаленою підготовкою не дати жодного шансу для можливих прискіпувань усім недоброзичливцям… Кульмінацією підготовки став дворовий театр. У постановці були задіяні всі жанри, тож на сцені театру з ранку до пізнього вечора тривали репетиції: хор тренувався в ораторіях і кантатах; його змінювали тендітні балерини; потім відбувалася основна репетиція вистави; після цього диригент нервово втовкмачував неписьменним музикантам правильні ноти й тональність; далі знову по колу…

Зате панська псарня жила своїм звичним життям, і її мешканцям не було ну зовсім ніякого діла до справ двоногих. Масивні коричневі з чорними підпалинами бладгаунди спокійно спостерігали за суєтою смішних, як манірні панянки, грейхаундів — білих у різні плями гончих; їм би ще пишні спіднички на тонкі талії, перуки й пенсне — і можна сідати пити разом чай… Ці дві породи собак були чи не єдиними в тогочасній материковій Європі: ніхто особливо не переймався збереженням чистоти собачої крові — вижити б людям за воєн, лютування інквізиції й епідемій… Якби бладгаунди у VІІІ столітті не потрапили під захист ченців монастиря Сан-Губерта, то не було б і цих спокійних, та дуже впертих у переслідуванні тварин з обвислими вухами й надлишком шкіри. Для Франца Салезія ці дві породи були такою ж фішкою, як і дворовий театр, бо хто не заздрив наявності театру, тому не давала спокою псарня: театр і полювання були двома тогочасними модними ознаками приналежності до шляхти. Отож якщо ти не театрал, то однозначно мисливець, бо ж мусить десь шляхетний хлоп свої прадавні інстинкти проявити — де ж, як не на панському полюванні із собаками?..

Уся собача гвардія потребувала вправного догляду: слід було двічі на день групами, щоб не відбулося змішання порід, вигуляти, почесати, нагодувати… Проте маленька спритна Дарка добре давала собі раду: відшмагана спина за два тижні вже почала потроху загоюватися; обрізане пишне червонясте волосся не треба було більше ховати, як на кухні, і на свіжому повітрі на білій шкірі з’явився ніжний рум’янець. Дівча заграло тією рідкісною красою, яка не потребує прикрас із дорогого одягу чи коштовностей, а добре помітна й у мішковині; а в ідеалі така, як на картині Рубенса, — без одягу й пишна, бо здорова, а не «два х»: худа — хвора. Вродлива насамперед здорова дівчина, і це поза обговоренням і часом…

І Вільчек, і Домбровський, хоча й не зналися на живописі, не залишали поза своїм пильним чоловічим поглядом юну красуню, проте їхні наміри щодо неї істотно різнилися. Вільчек сподівався-таки випросити в Дарки прощення й схилити до одруження, а Домбровський… У Домбровському жив і бив копитом великий огир, якому була огидна сама думка про моногамність і сімейну відповідальність. Коли як аргумент звучить «Це ж очевидна річ! Я думав, що це й так зрозуміло…», ми приймаємо свої думки як стереотип мислення всіх, і особисте «Я» з диктаторською безапеляційністю хоче правити світом навколо, навіть не уявляючи, що хтось якось по-іншому думає… Тож військовий був упевнений, що всі жінки навколо, яких він вважав гарними й до яких відчув потяг, навзаєм теж бачать його гарним і хочуть у ліжко, аж пищать, тільки при цьому ще й набивають собі ціну. А збивати ціну — то вже в кого як виходить: словесними залицяннями довго, та й нащо напружувати небагатий інтелект — так бери, як береться… А ще огири задкувати не вміють: уперед, убік, але далі з поступом усе-таки вперед, а назад… хіба під сильним батогом і на дибах, і то не в усіх виходить. Якщо Домбровський і чув коли-небудь «ні», то сприймав це як гру, якою відтягують час, бо ж насправді «вона теж хоче, тільки викаблучується».

— Чуєш, кралечко, а сучки відгонилися? — Домбровський уже довго спостерігав за Даркою, а та аж здригнулася від несподіванки: тепер бували дні, що вона ні з ким і словом не перемовлялася.

Дівчина зашарілася.

— Та… так, пане. — Думка, що всі бачили її майже голою, вибивала слова з голови.

— А ти гарна, дуже гарна, — почав підходити впритул Домбровський. — Та ти… ти ж іще не відгонилася… Спробуймо… — Молодик шарпнув на дівчаті кабатик[13]. — Покажи-но мені ще раз оту красу…

— Ні, пане полковнику, ні… Не треба.

Дарка вже не мала куди відступати, і засльозені сині очі благально дивилися на чоловіка. Та Домбровський уже розпустив руки. Дівчина оборонялася, як могла. Собаки, які вже визнали в ній свою господиню, зчинили дикий гавкіт… Хтось сильний віддер Домбровського від Дарки.

— Ян?.. Ти чого… Хочеш, будеш другим, бо я все-таки перший тут, — Домбровський хоч і сповільнився, та весь розум уже перетік між ноги й командував звідти.

— Ну ж бо, іди… іди до себе, — почав виштовхувати Вільчек ґвалтівника.

— Та не піду я, курвий ти сину, хіба її відпораю, — активно противився полковник.

— Ми заручені з нею, щоб ти знав, — Вільчек використав єдино правильний аргумент, який спинив огира Домбровського.

Той відійшов трохи, а далі розвернувся.

— Х-ха! Заррру-у-чені! Може, я її теж відшмагаю до крові й заручуся на кілька ночей, га? Ну ти й наволоч, Вільчек! — і, поглянувши на зблідлу дівчину, додав: — А вмієш ти вогонь розпалити… Я ще прийду погрітися… коли зарученого не буде… — і пішов неквапною ходою оленя, якому обламали роги в шлюбних ігрищах.

Дарка тремтіла, опустивши очі додолу.

— Ти теє… Може, дійсно заручимося? А то не відстане від тебе, знаю я його…

Вільчек із тихою надією очікував згоди, та дівчина скривилася в гіркому плачі:

— У монастир… у монастир хочу… до Бога, до спокою… боюся я людей… Собак — ні, а людей…

На сцені дворового театру тривала репетиція вистави «Демофонт». Станіслав Щенсний натхненно входив у роль античного Тіманта, спадкоємця царя Демофонта:

— Хай квітка кохання таємно цвіте, ми станемо сильні — Божа воля на те. Лиш витримка часом — і зло пропаде… Прекрасна Діцеє, ти сонце моє!

Панянка Аделя-Діцея пристрасно відгукувалася:

— Тіманте, коханий, тобою живу й синочком Олантом… Та боюсь, що гнів батька твого впаде й нас розчавить — богам же все одно…

Балерини кружляли навколо закоханих, а ті, обійнявшись, дивилися вдалечінь замріяними поглядами. В Анни Ельжбети відбувалося розтроєння особистості: глядачка аплодувала, свята інквізиція спалювала закоханих, а мати хльостала Аделю. Тож коли Вольф звернувся з поклоном:

— Що маєте зауважити, ясновельможна пані? — ні одна з трьох не змогла взяти слово, і пані лише заперечливо хитнула головою…

По закінченні репетиції Станіслав Щенсний спостеріг повну відповідність свого імені відчуттям усередині з трьох причин: сьогодні він нарешті робив те, що хотів, те, що наповнювало його душевним спокоєм і рівновагою, а не завдавало мук для розуму й сумління; сьогодні його похвалили і вчитель Вольф, і навіть мати, а юнак уже навіть не міг пригадати, коли його за що-небудь хвалили; і сьогодні він уперше стояв із такою гарною дівчиною в обіймах… Нехай це була тільки вистава й усе не по-справжньому, та дзвіночок внутрішнього годинника хлопця дав сигнал, що він уже дорослий, достатньо дорослий. Щенсний підійшов до Аделі.

— Як довго ти вчила слова?

Дівоча усмішка розійшлася між двома симпатичними ямочками.

— О, та то, прошу пана, майже цілий тиждень пішов: удень учу, а вночі шепчу — подружки по кімнаті вже теж напам’ять повиучували.

— А я ще трохи маю довчити… А можна ти прийдеш після обіду до мене, і ми вдвох проговоримо наш текст? Так краще запам’ятається.

— Як скажете, прошу пана, матиму за честь…

Карлічек у сіренькому оксамитовому костюмчику нагадував добре вгодовану мишу на балі-маскараді, що намагається пролізти до продуктових запасів: у своїх войлочних тихоступах ліліпут тупцював біля дірочки у дверях палацової бібліотеки — відробляв свій кусень хліба. Слова він якщо й чув, то погано, та й мало що розумів, а от бачив достатньо…

— То, може, Тіманте, вже час наш прийшов… Утечімо разом, врятуєм любов… — проказувала слова Аделя, тримаючи руки на раменах Щенсного.

— Не хочу втікати: жона ти моя; геть люди, геть Бог… Для мене сім’я і щастя утрьох — найбільша утіха на світі оцім… — палко відповідав молодий пан, цілуючи руку дівчині й притискаючи до себе. Карлічек аж почувся повноцінним чоловіком і почав виминати свої штанці.

Увечері розслаблений і всміхнений Щенсний грав у шахи з Вольфом.

— Ви знаєте, пане Маурицію, ця дівчина, Аделя, пробудила в мені невідомі досі почуття, і я все ще думаю про неї.

— Це нормально, Станіславе, ти ж чоловік, — Вольф із розумінням похитав головою.

— Пробачте, що питаю…

— Я навіть знаю, що ти хочеш спитати. Як я відмовився від жінок?

Щенсний ствердно хитнув головою.

— Я у твоєму віці теж був закоханий, дуже закоханий… і взаємно… — Маурицій замовк: спогади ще досі давалися йому боляче — Та її батьки знайшли більш багату й шляхетну партію для доньки, аніж я… Тож служба Господу, целібат і література стали єдиними розрадами для моєї скаліченої душі…

— А вона, як вона живе з цим?

— Вона вже в кращому світі… померла під час пологів…

— Пробачте, пане Маурицію…

— Колись — маю на те надію — ми з нею зустрінемося. А поки що треба достойно жити в цьому світі й молитвами наближати нашу зустріч.

— А ви… не могли одружитися з кимось іншим?

— Юний мій друже… Твоє запитання говорить, що ти ще ніколи не був по-справжньому закоханий… Кохання не терпить примусу серця, нема такого поєднання слів, як «кохання й обов’язок»… Тоді це вже не кохання, ні… Я мав честь приймати останню сповідь у багатьох, і у всіх них за довге життя була лише одна, а в декого — дві людини, до яких вони відчували справжнє кохання, та рідко це був хтось із подружжя… Вони помирали щасливими в надії на зустріч зі своєю половинкою на небесах, та не почувалися щасливими за життя… Кохання — це і великий дар Божий, і велике Його випробування: на другу шальку терезів ти маєш бути готовим покласти все, що маєш: родину, місце в суспільстві, гроші…

— А компроміс буває?

— Ой… те слово вигадали люди для ділових угод, а для сердечних справ воно аж ніяк не підходить… От ти, Щенсний, не любиш вівсянку. То чи полюбиш ти її після того, як тобі пообіцяють у подарунок, ну, наприклад, коня? — Станіслав заперечливо похитав головою. — Та кохання — це не та вівсянка, яку ти в себе ще зможеш пхати час від часу через «не хочу» для компромісу, щоб мати гарного коня, — той примус душі й тіла є вже дуже болючим… І такі примуси роблять із нас монстрів… Хоча, звісно, бувають і шлюби щасливі… Хуана І, королева Іспанії, — від неї пішла династія Габсбургів, я тобі про це розповідав, — без тями кохала свого чоловіка Філіпа Бургундського й служниць брала тільки старих і невродливих, а після його смерті навіть усюди возила за собою його труну, яку час від часу відкривала, щоб обціловувати ноги коханого. Та й до мерця не підпускала інших жінок: ревнувала безмежно і живого, і мертвого… Та й на тебе, бачу, дуже гарна панночка чекає, — кивнув Вольф на портрет на столику збоку. Вродлива й розкішна блондинка Жозефіна Амалія Мнішек дивилася ангельським поглядом синіх очей: батьки обох сімейств давно вже взяли спільний курс на одруження дітей.

— Так, вона гарна… Тільки щось Аделя мене більше взяла за серце, ніж Жозефіна…

— Я так думаю, що ми її теж покличемо до якоїсь нашої вистави, і вона тебе теж візьме… і не тільки за серце, — жартом закінчив наставник.

Цього разу келих в Анни Ельжбети для надійності був на шнурочку, тож друга шпигунська місія вдалася. У своїх покоях пані перетравила всю інформацію й розпочала негайні дії з підправлення поведінки сина.

Крокуючи до кабінету старого Потоцького, Маурицій Вольф перебирав у голові можливі причини запрошення й не знаходив жодної. Якби це була пані Потоцька, то тут варіанти ще були, а от до Франца Салезія… Вольф постукав і зайшов у кабінет — господаря не було. Маурицій знічев’я взяв книжку, що лежала розгорнута на столі — переклад творінь маркіза де Сада… Навіть відбуваючи тюремне ув’язнення, велелюбний француз поширював свою філософію.

— Цікаво пише, правда? — з’явився нізвідки Франц Салезій.

— Та воно тут, перепрошую, диявольщиною місцями пахне.

— А я, пане Вольф, хоч прожив майже вдвічі більше, ніж ви, і вірую в Бога, з ним багато в чому згоден. Природа людей є дуже цікавою, і зовсім не добро визначає вчинки й дії багатьох із нас.

— Але погодьтеся, що Бог нас спрямовує до добра й до добрих учинків…

— А що, що то є таке — оте добро, пане Маурицію? Дайте відповідь на таке просте запитання.

Вольф із шумом набрав повітря в легені.

— Це все те, що віддаємо, не жалкуючи, іншим: речі, любов, допомога…

— У кожному з цих випадків, пане Маурицію, слова «не жалкуючи» дозвольте поставити під сумнів, бо нами керують-таки власні корисливі інтереси. От мій син подарував корову сиротам. Це добрий учинок?

— Так, звісно, він урятував їх від голоду й смерті.

— Ні, він просто думав, що може втратити в майбутньому їхні руки та їхні податки, і такий підхід я схвалюю… А любов — хіба то не найвища форма людського егоїзму? Ви тільки вслухайтеся, як тисячі років звучить оте банальне «Я люблю тебе…», у якому на першому місці «Я», розумієте, «Я»! А далі «я хочу цілувати тебе», «я прошу твоєї руки», «ти народиш мені дітей» — твої, твої егоїстичні очікування від тієї людини, яка тобі щось знову-таки винна.

— Дозволю собі з вами не погодитися: любов — подружня, людська, Божа — рухає світом, інакше ми б нагадували за поведінкою звірів.

— А ми і є звірі, — Франц Салезій жорстко вів дискусію, дивлячись священикові у вічі, — і нами правлять тваринні інстинкти. Ми окреслюємо й мітимо свої території будинками, городами, країнами й не допускаємо чужаків, як звірі, тільки ті ще не знають зброї. Ми хочемо більше їсти й відгризаємо чуже, як звірі; та й за любов ми теж боремося, як і вони, бо керуємося бажанням розмножитися… А те, що створені ми за образом і подобою Бога, не суперечить цьому… І боги боряться за паству, змушуючи воювати за себе… А що відчуваєте ви, пане Вольф, сповідуючи людські душі?

— Співчуття, бажання допомогти розібратися у вчинках…

— А чи не є це потаємним бажанням самозвеличення над іншими? Ви ж не пішли, як колишні адепти, у пустелю випробовувати себе, а прагнете між людьми, самі того й не усвідомлюючи, ролі Бога, якому люди віддають усе потаємне… Священник — це ж посередник між людиною й Богом, правильно? Усі ж ми знаємо, що зробили в Європі з катарами[14], які хотіли говорити з Богом напряму…

— Якась ваша філософія, перепрошую, викривлена й жорстока, пане Потоцький…

— От і я про те ж, пане Вольф: жорстокість — це те, що побудувало людину, це те, що нею керує, бо жорстокість природна, а мозок — начебто джерело моральності — змушений підкорятися тваринним інстинктам: їсти, спати, розмножуватися, і його будова є лише продуктом ницих бажань, завуальованих понавигадуваними словами: «честь», «сумління», «благородство»… А «справедливість» — це взагалі смішно… Бо те, що справедливе для тебе, не є таким для іншого, особливо в суді. Жорстокість — ось основа світу. Колись у Відні, у палаці Габсбургів, я мав честь розглядати їхню колекцію коштовностей. То знайте, пане Маурицію, що найцінніші її експонати — це гімн на славу жорстокості: іржавий цвях із розп’яття Ісуса в оточенні найдорожчих коштовних каменів і золотих дерев; краплина мученицької крові Христа в золотому переплетенні між сапфірами й рубінами; те саме із зубом Іоанна Хрестителя. Жертва Ісуса була жорстока, але вона зрушила світ далі. Тому й кажу, що жорстокість — це те, що розвиває світ.

— Отут я з вами аж ніяк не згоден: лише доброта й Боже слово рухає світ уперед! Війни б уже давно знищили цей світ, а ні — то диявол винищив би потихеньку гріхом…

— Ну а звідки ж ви знаєте, що таке доброта? Лише порівнюючи зі злом! А Бог, виховуючи людей своїм словом, використовував що, одні медівники, вино й фіги? Ні, посилав пошесті, голод, звірину — от і страх, жорстокий тваринний страх перед пеклом, муками тримає тепер його люд в узді покори. Хіба це не жорстоко?.. А кому цікава книжка, у якій усе солоденько й гладенько? Чому, по-вашому, усі казки закінчуються там, де все добре: «І жили вони довго й щасливо»? Розповісти більше нема чого? — Потоцький витримав паузу. — Наш мозок прагне жорстокості, а там, де її нема, нема більше розвитку. Та й чи існувало б сьогодні людство, і я, і ви, якби не попрацювало те первісне зло в Едемі? Та й чим він був цікавий? Чудова природа й двоє голих, які нічим не займаються? Чи достатньо ви могли б розказати про їхнє життя-буття? А так подивіться, як далеко зайшло людство. Нехай, нехай люди засуджують страсті: війни, блуд, жадібність, гординю, прагнення до влади, — та вони ж і запалюють свій факел філософії, літератури, мистецтва, політики від вогню цих пороків.

— І що головне, пане Потоцький, — Вольф підняв догори вказівного пальця, — намагаються їх побороти… Та ви, думаю, не хочете мене переконати, що є прихильником диявола?

— Ні, пане Вольф. Я просто реаліст, що все звик називати своїми іменами. У мене своє бачення моралі — це її відсутність. Як і у всіх у цьому світі загалом. Ми всі задовольняємо свої пороки: хто більш завзято, переступаючи через мораль одразу, а хто — створюючи для себе й для навколишніх ілюзорну пелену цнотливої моральності, але все одно намагаючись досягти багатства, влади, кохання… І досягають, тільки дещо повільніше, звинувачуючи перших у відсутності моралі. Та всі, всі — і перші, і другі — ідуть в одному напрямку… Тож мораль — це фіговий листок, який прикриває людські пороки…

— Ви знаєте, пане Потоцький, я сьогодні в замішанні: усе, що ви кажете, ніби й так, але ніби написане перевернутими буквами, а від того й важко читається, і не те…

— Ви все правильно зрозуміли, пане Маурицію: є ніч і день, світло і темрява, Бог і диявол, рай і пекло, добро і зло. І одне не існує без іншого. І самі ми є світло і темрява, добро і зло — клубок протиріч, який має докотитися до задуманого, і немає різниці, що й як буде зверху, а що опиниться знизу… Я сьогодні запросив вас, узагалі-то, зовсім не для цих філософських студій, та тепер мені легше буде донести до вас суть мого прохання. Ні, правильніше сказати «моєї позиції». — Франц Салезій ніколи ні в кого нічого не просив. — Ви, пане Маурицію, маєте великий вплив на нашого сина, він розповідає вам більше, ніж мені й матері. Нам би хотілося, щоб він був твердішим і жорсткішим у виборі рішень. Та краще він сприймає вас і вашу неконкретну й розмиту панночку літературу, яка часом нагадує сліпу, що опинилася на роздоріжжі.

— Ваш син має добре й м’яке серце, пане Потоцький.

— Так, так… Але занадто добре й занадто м’яке як для можливого майбутнього короля Польщі. На жаль, на Річ Посполиту чекає важкий період незалежно від того, хто переможе. Війни й розбрат послабили її. Керувати нею буде непросто, і для цього треба бути жорстким, навіть якщо вам це й не сподобається, жорстоким. Ніяких мук сумління не має бути в тієї людини, тобто в нашого сина. Я багато прожив і добре знаю, що час мало змінює людей: з лева ніколи не вийде кішечки, а з кішечки — лева. Та мій син схильний до прийняття мудрих рішень і матиме міцну опору з надійних людей. Тож ваше завдання — підготувати його до цієї місії так, щоб сформувався король, який твердою рукою відведе свій народ від краю прірви, до якої ми підкотились і куди нас зіштовхує Росія…

— І як саме ви бачите мою роль?

— Людство, пане Маурицію, уже стільки напомилялося, що на його гіркому досвіді можна навчити всі майбутні покоління, аби лише хотіли зазирнути в історію й трохи над нею замислитися. Але ж ні — краще наступити на ті самі граблі й набити ґулі власного досвіду… Так от, існує повно прикладів, коли непопулярні, м’яко кажучи, заходи чи трагічні події дали поштовх до розвитку. Виховуйте мого сина на таких історіях. Божих і пухнастих овечок у світі достатньо й без нього. Він повинен, повинен стати королем. І я, і його мати зробимо все, абсолютно все, щоб він ним став. — Потоцький хвилю подумав і закінчив, дивлячись холодним поглядом прямо у вічі наставникові сина: — І повірте, пане Маурицію, що на тому шляху ніхто й ніщо не стане мені на заваді: ні люди, ні будь-які фігові листки моралі — змету й знищу все і всіх.

— Я почув і зрозумів вас, пане Потоцький, і тепер дещо уточню саме як наставник вашого сина. Коли Станіслав Оріховський писав своє «Напучення королеві польському Сигізмунду Августу», то дуже наголосив на тому, що «коли король жорстокість і злість в собі не вгамує, то буде з нього тиран найнегідніший і дуже схожий на Нерона». Ви ж цього не хочете?

— Пане Вольф, Нерон — це крайнощі, Щенсний до них не дійде. Виховуйте як середній варіант і пам’ятайте про нашу розмову.

Погляд Аделі зосередився на маленькій шпаринці в паркеті. Найбільше зараз їй хотілося стати мишею. Ні, не пролізе: затовста. Міллю було б добре. Вона стояла під пильним жаб’ячим поглядом пані Потоцької, що розглядала її як комаху, яку варто було б негайно з’їсти.

— То ти вже готова до вистави?

— Так, ваша милосте, — Аделя підняла очі до рівня колін пані. — Слова всі вивчила…

— Я чула на репетиції… добре… — останнє слово похвали було вичавленим і холодним. — А… гріха, гріха за собою не чуєш ніякого?

Аделя сполотніла: у голові промайнули важкі сцени дворової хльости.

— Н-ні, ясновельможна пані… До сповіді ходжу… усе роблю, що скажуть… гордині н-не м-маю…

— Ах ти ж, благочестива куррр-во! — Потоцькій почало зносити дах. — Гріха вона не має! А під час Великого посту з хлопцем обійматися — то, по-твоєму, не гріх?!

— Пані моя добра, — упала на коліна Аделя, — ні з ким я не обіймалася, клянуся вам…

— То ти ще й брехуха? — зірвалася на рівні ноги Анна Ельжбета й кинулася до дівчини. — Сука блудлива! Сина мені розбещує! — слова каменюками сипалися з вуст пані й підкріплювалися ляпасами й шарпанням волосся. — Та я тобі той писок подеру на шмаття! Будеш зваблювати сина… — Побої не вщухали, Аделя, як могла, захищала лице. — Принесе вона мені в подолі дитину… ні… не буде… не буде… не буде такого!!! — давала ще й копняків пані Потоцька. Відступила, аж коли побачила, що дівчина знепритомніла.

— Вставай, блудлива сучко! — крізь шум у голові почула Аделя. Вона підвелася з великої калюжі — Потоцька не пожаліла води — мокра, жалюгідна й принижена, і тремтіла перед пані. — Після вистави тебе покараю. Ще не вирішила як… Не хочеться писок твій споганити, а варто було б. Якщо дізнаюся, що ще десь усамітнюєшся з моїм сином — задушу й викину в Буг, зрозуміла?..

Дівча затрясло головою.

— Так, так… милостива пані, так…

— І наостанок: не дай Боже, надумаєш щось розказати синові — до вистави не доживеш, зрозуміла? Можеш іти…

Репетиція почалася з невеликим запізненням: чекали на пана Вольфа.

— Пане Маурицію, де ви пропадали? — щирою усмішкою зустрів наставника Щенсний.

— Чай пив із твоїм татом.

— Який чай?

— Та той, що вже два дні має. — Юнак спантеличено звів брови. — Потім, Щенсний, добре?

Молодий панич був на висоті: усе вивчив, пафосно й виразно декламував, кидаючи палкі погляди в бік своєї Діцеї, а от Аделя — бліда й у синцях — почала забувати текст, збивалася раз у раз.

— Та що з тобою таке?! — зрештою вигукнула з глядацької зали Анна Ельжбета.

— Пробачте, милостива пані, щось голова в мене болить…

— І чого це вона в тебе болить? — єхидно поцікавилася пані.

— Упала зі сходів… зранку.

— Дивись, щоб назавтра нічого вже в тебе не боліло, інакше будеш покарана, а зараз іди, відлежуйся.

— Дякую, милостива пані, — заточуючись, дівчина зійшла зі сцени.

— Я проведу тебе, — співчутливий Щенсний рушив до дівчини.

— Ні! — майже істерично вигукнула Аделя, кинувши переляканий погляд на Потоцьку. — Ні, ні, прошу вас… — повторила тихо, і, тримаючись стіни, чимдуж пішла із зали. Юнак розгублено дивився їй услід. Та Вольф зрозумів усе: батьки з наполегливістю вовків відгризали будь-які людяні прояви в контактах уже цілком дорослого сина, намагаючись контролювати кожен його крок: витрати, думки, уподобання, не даючи йому права на жодну помилку. Та той соціальний вакуум міг знищити й самого Щенсного: щирий і добрий хлопчина, що зовсім не вдався у своїх батьків і прагнув такого ж щирого й доброго спілкування, фактично опинився у в’язниці, лише без ґрат; він не розумів, чого люди сахаються від нього й уникають, і впадав в апатію.

У суботу зранку, перед Великоднем, палац затих у святковому очікуванні Христового воскресіння й приїзду гостей. Сім’я Потоцьких уже була в повному зборі. Чотири доньки, двоє зятів, двоє маленьких внучат, Анна Ельжбета, Франц Салезій і молодий спадкоємець Станіслав Щенсний — усі в супроводі вільних від роботи дворових людей вирушили на службу до костелу бернардинів. Сьогодні важко чимось здивувати перенасичений мозок, а в той час, коли з болота, грубо обтесаних меблів і скромного інтер’єру люд потрапляв у цю обитель молитви, то невимовна краса й довершеність створювали повну ілюзію раю: не можуть же звичайні люди таке створити. Атеїсти ставали вірянами, скептики — ревними вірянами, віряни — фанатиками. Світло, падаючи на багаті фрески відомого львівського художника Станіслава Стоїнського, оживляло фантазію розмаїттям біблійних сцен.

Високий орган налаштовував хвилі душ на торжество християнської віри й добра та пробуджував у кожному те найкраще, що було сховане під товстим шаром гризот буденного життя — здавалося, що твоя душа ось-ось полетить до Бога вслід за тими протяжними високими нотами; люди плакали під його музику, очищувалися й діставали сили жити далі. Навіть коли орган мовчав, то нагадував своїми елегантними вертикальними трубами багатоступінчатий шлях до Бога — стільки ж має бути твоїх доброчесних вчинків, і тоді вони ось так ідеально вимостять гарний, рівний шлях увись… З органом чергувався хор ченців із монастиря бернардинів; прекрасне протяжне багатоголосся, відбиваючись від кам’яних стін і купола, у сприйнятті прихожан робило з них живих янголів. Зручні та строгі дубові лави не давали вірянам думати про втому, біль у ногах чи спині — молитва, лише молитва… І якщо тієї краси було ще недостатньо, щоб вимести з душі останні краплиночки сумнівів щодо величі Бога і його слуг, то всі вони розвіювалися перед мощами святого Климента — четвертого папи римського: поруч зі скляною ракою на оксамиті були почеплені численні маленькі срібні ніжки, ручки, серця, вуха — подяки святому за зцілення прихожан.

Люди завжди помічають і цінують красу квітки, одягу, людини, тварини, прагнуть торкнутися й приватно володіти нею як коштовною річчю, тому що істинно красиве — це рідкість, діамант… Хоча ні: якби навколо під ногами валялися діаманти, то красивим був би звичайний камінь; таки просто рідкість, яку людське его прагне ізолювати від претензій інших. Та тут, у костелі, ця краса набувала зовсім іншого змісту: нею ніяк не можна було володіти одноосібно: вона була велетенська, велична й уособлювала Бога. Хоча ніхто його не бачив, але якщо така розкішна будівля стала достойною лише слова, призначеного для Його вуха, то найбагатшої уяви замало, щоб пізнати його чесноти й владу. Тож краса, яку створили всі і яка належала всім, зближувала людей, що тут, у костелі, відкривали у своїх серцях далекі шухлядки добра й людяності, розтоплювали й забували старі образи, усвідомлювали нікчемність учорашніх важких думок і плекали надії на краще. Кожен вслухався більше в приємні відчуття всередині, аніж у службу: її вели незрозумілою для більшості латиною. Величні менторські інтонації ксьондза в чергуванні з хором живих янголів і небесних труб органа вселяли тверду віру в міць, можливості, силу й, головне, справедливість Господа, який захистить кожного в цьому хижому й непевному світі, і формували велетенську повагу, що межувала з первісним містичним страхом у сутінках кожної душі. У всіх головах під час цього апофеозу краси, спокою, людської єдності й душевного релаксу плавною ходою паралельно з літургією йшли думки про здійснення заповітних мрій, а слідом — молитви про це.

«Господи, припини вже війну в Польщі. Хоч якось, та припини. Нехай ті конфедерати вже вгомоняться. Усе ж втрачають, і країна знекровлена… Росіяни б тоді забралися. А короля б потихеньку вибрали нового, може, і Щенсного… Не зможе — допоможем… І заживе Польща по-новому, а не як пригноблений васал. Пошли мир, Господи…» — незмигним поглядом втупився в чудотворну ікону Франц Салезій. «Прийми, Боже, мою молитву й зроби так, щоб я якомога швидше позбувся батьківської опіки. Хочу вже бути сам по собі. Одружуся з Жозефіною, от тоді… Театром займуся, ще чимось…» — мрійні думки Щенсного клали відблиск спокою й духовності на його вродливе й благородне, як у купольних янголів над ним, лице. «Чого Ти посилаєш їх до мене, Господи? Не випробовуй віру мою, Ти ж знаєш, яка вона велика. Я до Тебе ще жодної молитви не пропустила. Чи то всі їх бачать, чи тільки я?.. — пускала своє в голову між рядками служби Анна Ельжбета. — Обіцяю, що допоможу Тобі викоренити пороки своїх домочадців, стану на службі твоїй денно й нощно, тільки забери, забери їх від мене, хай не мучать вони мене ночами, слуги пекла й пороку». «З Богом живе, а чорта за коміром має», — ненависним поглядом свердлила спину своєї пані юна Аделя. Звертала свої безбарвні очі до купола й Агнешка, просячи помочі в спокушанні омріяного Яна Вільчека. Ян шептав молитви, дивлячись на вродливе й спокійне личко Дарки, а Дарка під незрозумілу й розмірену латину гіпнотично дивилася на пасторальну сцену Едему навпроти, де ще не було гріха, людської злоби й чоловіки не чіплялися до жінок…

У неділю зранку почали прибувати запрошені, яким одразу давали зрозуміти, що вони не просто в гостях, а прибули до короля земель руських: карети минали красиву вхідну ковану браму з гербом Потоцьких і башточкою-надбудовою, а перед другою брамою зупинялися, бо за звичаєм мали виходити з карет і йти до палацу пішки. Це була не тільки обов’язкова данина поваги гордовитому господареві, а й мовчазне нагадування «хто є я, а хто є ти» у неписаному табелі про ранги. Біля входу в будівлю дворовий оркестр у новому дорогому вбранні зустрічав прибуле панство вишуканими музичними творами.

Ближче до великоднього вечора всі сорок покоїв кристинопільського палацу Потоцьких заповнили гості: шановані магнатські родини Любомирських, Брюлів, дідичка Станіславова Катажина Косаковська та інші дрібніші шляхтичі, для яких великоднє запрошення короля земель руських було так само значущим, як Великдень. Та найбажанішими гостями стали майбутні свати — сім’я Мнішеків із Кракова і їхній родич із Вишнівця Міхал Єжи Вандалін Мнішек, який був заручений із Пелагеєю-Терезою, старшою з двох іще незаміжніх доньок Потоцьких. Голова краківського сімейства Єжи Августин Вандалін Мнішек, краківський каштелян і великий коронний маршалок (голова сейму), незважаючи на більш ніж літній вік, мав рожеву й гладеньку шкіру, наче його щойно відняли від цицьки, і, несучи поперед себе добре розгодований магнатський показник, флегматично плівся за своїми двома красунями: чи то темпераментною, чи то екзальтованою, ніби мала постійну присутність миші в спідницях, дружиною Марією Амалією й донькою Жозефіною Амалією.

Донька Мнішеків без перебільшення була божественна. По-перше, вона була юна… Ні, для того часу й тих людей це «по-друге», а все-таки по-перше, вона була не просто багата наречена, а ще й одна з найперспективніших наречених Польщі, бо одиначка Єжи Мнішека мала успадкувати все, що здобув магнат після трьох вдалих шлюбів і вигідних оборудок. Тож очі й мозок потенційних наречених були остаточно засліплені блиском спадкового золота юної діви. Та чи то Бог, роздаючи дівоче щастя, кудись задивився, чи то Жозефіна забарилася на тій роздачі, бо й названих двох плюсів уже було б достатньо в одні жіночі руки, так же ні — їй дісталася ще й краса, неймовірна й очевидна: біляве густе волосся, успадкована татова шкіра й сині очі з розрізом розслабленої й упевненої у своїй силі кицьки. Безмежне батьківське догоджання спочатку дитячим, а потім дівочим забаганкам одиначки виробили в неї ту гордовиту поставу, що ніколи не дозволяла схиляти шию, а світ і людей оцінювала лише неквапним поворотом голови й ковзанням уважних очей; розвороту плечей і виправці в неї могли б повчитися балерини-початківці. Тож у чоловіків, котрі бачили перед собою не лише вродливу, а й неприступну фортецю, пробуджувався нестримний запал первісних мисливців.

Жозефіна, яку, узагалі-то, нарекли поширеним польським іменем Юзефа, не хотіла з часом стати в побуті для близьких ні Юзкою, ні Юзьою, і оскільки витончена душа й гострий розум почувалися більш спорідненими з розкутою культурою Франції, схилилася до французького варіанту імені. Батьки не пошкодували грошей на найкращих учителів для доньки, і вона вперто вдосконалювала неабиякі малярський і літературний таланти. Тож попасти в один такт у спілкуванні з Жозефіною чоловікам було складно, бо здибатися двом рівним із такими чеснотами важко в усі часи. Та вже чи то з цікавості, чи відповідно до плану здобуття любовного досвіду, чи з позицій людини, що не звикла собі ні в чому відмовляти, сімнадцятирічна Жозефіна вже мала пристрасного й вродливого залицяльника Йозефа Мьончинського, з яким не тільки рахувала зорі… Дівчина ввійшла в цікавий і новий світ сексуального досвіду, і він їй сподобався. Постійні спогади й думки про приємну новизну тілесних відчуттів створювали навколо неї ту особливу сексуальну ауру, яка підсвідомо притягувала чоловіків, наче березневих котів. Отже, усе — видиме й невидиме — робило Жозефіну Амалію апетитною й бажаною штучкою. Та час її народження й спільність політичної позиції татусів уже визначили для неї офіційну другу половинку, і дівчина без натяку на якісь душевні муки готова була стати дружиною Станіслава Щенсного Потоцького. Як людина, що звикла мати все, на що вкаже її пальчик, красуня сприймала майбутнього чоловіка як щось подібне до меблів і аж ніяк не як силу, здатну хоч якось обмежити чи змінити світ її забаганок.

Великодній стіл блищав від столового срібла й відповідав усім численним критеріям обідів для вищої шляхти: ковбаски, кров’янки, зельци; фаршировані щупаки й смажені в сметані коропи; молочні поросята, запечені в печі на вишневих дровах; бігос[15], журек[16] із білою ковбаскою; кекси, завиванці, тістечка й високі паски — асортимент тішив і очі, і вибагливі магнатські животи. Усю ту смакоту заливали великою кількістю угорського вина. Анна Ельжбета сиділа біля майбутньої свахи, а Щенсний — біля Жозефіни. Повна й енергійна Марія Амалія Мнішек любила життя в усіх його проявах і ні в чому собі не відмовляла: ні в коханні, ні в спілкуванні, ні в обновах, а за столом узагалі наминала з таким апетитом, ніби щойно зійшла на землю після тривалого плавання на кораблі Ноя. Її чоловік споглядав усі ці вподобання молодшої на майже двадцять років дружини зі спокійною поблажливістю, яка вистоялася й закріпилася у двох попередніх шлюбах і загартувалася на посаді великого коронного маршалка серед нервових, гонорових і сварливих депутатів-шляхтичів.

— Боже, який же то стіл ладний! Як то вже ти, Анно, постаралася, — лила мед у вуха пані Потоцькій майбутня сваха. — А пам’ятаєш, як то розказували колись про весілля Марії Зоф’ї Сенявської-Денгофф? Ми з тобою ще маленькі були…

От і влила порційку дьогтю: ще б не пам’ятала Анна Ельжбета! Та той спогад довгим і товстим цвяхом на десятиліття застряг у головах усіх батьків, на яких очікували весільні клопоти, бо підхід до тієї справи ґрунтувався на ще одному принципі гоноровості: «Усрайся — не дайся!» — що передбачало обов’язково перевершити за пишністю і, відповідно, витратами весільних лідерів. Та рекорд весілля Зоф’ї вже майже тридцять років стояв на недосяжному п’єдесталі. Губи Анни Ельжбети, як завжди під час неприємної для неї мови, перетворилися на стиснуту зморщену дудку, і вона лише сухо хитнула головою, зате Жозефіна із зацікавленим усміхом очікувала на продовження.

— Розкажи, мамцю, я ще того не чула.

— О-о-о, — енергійно доплямкуючи, голосно розпочала Марія Амалія, — то була поді-і-ія! Вони на шляху до своєї кам’яниці у Львові, на площі Ринок, поставили аж шість веж, і той шлях освітлювали шістсот смолоскипів! Ти уявляєш — аж шістсот! Які ж то грошиська пішли… — Від невеликої паузи повіяло заздрістю. — Але то ще не все: з чотирьох вікон будинку виставили такі до-о-овгі труби для дощівки, і по них, увага, — пані підняла вказівний палець, — цілу годину лили з бочок угорське вино. Увесь люд Львова напився до срачки, а хто не подужав уже пити, той купався в ньому. Підставляли відра й навіть коней поїли. Ото була забава! — Марія Амалія енергійно змахнула рукою, видавши коротке «А!», що в перекладі означало «Колись було літо-літо, а тепер зима; колись були гулі-гулі, а тепер нема…», і встромила виделку в соковитий шматок поросяти.

Щенсний глянув на батька: історію його невдалого женихання до вдови Сенявської він також знав. Старий Потоцький і бровою не повів: хоча йому було й неприємно, та час уже притупив емоції; удвох із Мнішеком вони стиха обговорювали якісь політичні справи. Щенсний відчував потребу що-небудь сказати, тож вирішив догодити майбутній нареченій.

— Можна я вам покладу… — ковзнув поглядом по столу, — кекса?

Жозефіна скосила свої котячі очі в бік Щенсного й з холодною усмішкою кивнула. Станіслав узяв рукою тістечко й поклав його на тарілку Жозефіні. Дівчина знову звернула до нього ангельський безхмарний погляд.

— Спасибі, пане Щенсний. Колись, може, я прийму з ваших рук усе що завгодно, навіть отруту. Та кекс треба було взяти лопаточкою…

Знайомі почуття від виховних бесід змусили Щенсного почервоніти й запустили ланцюгову реакцію принизливих спогадів і замішання, тож хлопець надовго замовк. «Боже, яка простота… І вона має бути моїм чоловіком… Нічого, переживу… Добре, що він не єдиний чоловік у цьому світі», — подумала Жозефіна, вишуканим жестом підняла бокал і пригубила токайське вино. Зате мамуся, як завжди, усе робила з повною віддачею — по-чоловічому енергійно осушувала келих за келихом. «Та-а-ак… Треба її звідси вже відтягати…» — подумала Анна Ельжбета й встала з-за столу, подаючи тим самим сигнал для решти гостей. Усміхнулася так привітно, як тільки змогла.

— Дороге панство, прошу вас до танців.

Сите й приязне товариство плавно перетекло до танцювальної зали.

— Панно Жозефіно, дозвольте з вами потанцювати, — Щенсний нарешті опанував себе і в парі з красунею Мнішек став до полонезу.

Цей урочистий танець завжди відкривав усі бали й мав іншу, дуже показову назву — «ходзоний», тобто «ходжений». Оркестр упевнено й чисто заграв плавну мелодію — красиві пари неспішно почали свій правильний геометричний рух по периметру зали. Щенсний, повільно виходжуючи біля красуні Жозефіни, раптом зловив себе на думці, що, хоча вона й гарніша від Аделі, та не викликає в нього такого внутрішнього хвилювання, як його партнерка зі сцени, а Жозефіна, начепивши застиглу портретну усмішку, згадувала свого домашнього палкого залицяльника. Погляд молодого Потоцького впав на дуже цікаву юну особу, що граційно походжала в парі з літнім чоловіком, швидше за все, батьком, бо обоє мали дуже подібні красиві й виразні очі. Очі Станіслава й тендітної панночки зустрілися, і Щенсний відчув якийсь внутрішній зойк, що аж віддав болем у сонячному сплетінні; ще один погляд — і дівчина відповіла йому гарною й щирою усмішкою, яку панич так рідко бачив серед свого фальшивого оточення.

Раптом серед танцювальників відбулося якесь пожвавлення: кілька пар молоді пришвидшилися, зі сміхом розпочавши енергійну мазурку — це був сигнал для оркестру, що час змінювати музику. Старші чоловіки й ті, хто добре втоптав за столом, аж ніяк не були здатні до антрашів — високих стрибків у мазурці, під час яких треба було встигнути тричі вдарити ногою об ногу. Тож на паркеті вправлялися лише найкращі, і рівних тут не було Алоїзу Фрідріху Брюлю — зятю Потоцьких, одруженому з Маріанною Клементиною. Енергійний і запальний танець мав хоч мало виконавців, та багато глядачів, які оплесками зустріли танцювальні імпровізації й спритність Алоїза Фрідріха.

— Хто добре танцює, той і добре робить, ги-ги, ту справу, — утаємничено поділилася спостереженням розкута алкоголем Марія Амалія Мнішек із майбутньою свахою.

Анна Ельжбета не мала стільки ліжкового досвіду, як її просунута гостя, щоб підтримати й розвинути тему, тож, прожувавши щелепами щось неозвучене, вирішила змінити гріховне русло думок майбутньої свахи й запросила її та старших гостей до китайської зали. Тут за численними столиками лежали гральні карти, шахи, і обтяжені зайвою магнатською вагою чи віком гості могли без видимих втрат для панського самолюбства компенсувати нездатність до танців. Чинила інтуїтивно чи добре знала ту тонку психологію вродженої людської зверхності Анна Ельжбета, невідомо, та для підвищення панської самооцінки й більшої втіхи між столиками курсували маленькі Каролінка й Карлічек із чарочками горілки на тацях, і гості, звеселяючи дух і тіло, безцеремонно тішилися з маленького зросту прислуги.

Пані Потоцька, пані Мнішек і пані Катажина Косаковська, власниця Станіславова, опинившись за одним столиком, відсунули шахи вбік.

— Пані Катажино, а зіграймо у фараона. — Затуманений мозок добре підігрітої алкоголем Марії Амалії вже ніяк не хотів шахів.

Косаковська зі стриманою усмішкою кивнула. Хоча була вона лише на два роки старша за Анну Ельжбету, та виглядала значно краще від господині: краси рисам вольового обличчя надавала ще доволі пружна й доглянута шкіра, а сивина щойно почала заходити в густе каштанове волосся.

Пані Потоцька, демонструючи гостинність, пішла між столиками, обіймала панство й мило всміхалася, повторюючи завчену заготовку:

— Не хочете зіграти у фараона? Джакомо Казанова, коли гостював у нас, — пауза Анни Ельжбети спеціально залишала час для чергового усвідомлення співрозмовниками великої ваги господарів маєтку, — завжди чомусь вигравав… І сидів він, здається, саме за цим столиком…

Розрахунок спрацьовував: амбітні й заздрісні шляхтичі, розпаливши свою уяву, підживляли її вогонь алкоголем і бралися за карти — ловити примарний фарт за тендітний хвостик… Якби якийсь художник мав сумніви, як виглядають грішники в пеклі, чим вони там займаються і які емоції виписані на їхніх обличчях, то кращої картини, аніж та, що швидко постала серед того поважного товариства, він не побачив би більше ніде: розпашіле панство, ігноруючи будь-які правила етикету й моралі, азартно, з типовими вигуками «курва мать» і «до сраки» реагувало на вибрики теорії ймовірностей із результатом «п’ятдесят на п’ятдесят». Ставили на кін видобуті із сумочок гроші та зняті з ший, вух і пальців прикраси, загадували різні бажання, зокрема на роздягання, і тут же їх привселюдно виконували. Прислуга відчинила вікна, і жвавий шум линув далеко за межі галицького Версалю, ідучи до Бугу й даючи коло води добре відлуння. Великий Болотний Дух прокинувся й підняв свою примарну пащеку — відчув аромат багатої поживи й з молочним вогким туманом почав плавно протікати всередину палацу…

Більш простого варіанта гри в карти, аніж фараон (фаро, чи штосе) не існувало, напевно, за всю історію людства, та й грою це було важко назвати, бо не треба було не те що вміти щось робити з картами, а й навіть знати їх значення. Двоє гравців обирали ролі банкомета й понтера; банкомет тримав банк і метав карти, а понтер робив ставку, витягуючи зі своєї колоди будь-яку карту. Банкомет починав прометувати вже свою колоду карт на дві частини — наліво й направо. Якщо загадана понтером карта лягала наліво від банкомета, то вигравав понтер, якщо направо — то банкомет. І вже була яскрава моментальна ілюстрація того, що є повсякчас у житті, та зазвичай розірване відстанню між людьми: як саме твій успіх стає глибоким нещастям для інших.

Анна Ельжбета з видимим задоволенням спостерігала забави гостей: «Ніби догодила. Матимуть що згадувати». Двоє ліліпутів вправно бігали з тацями між столиками, і горілочка з маленьких келишків розпалювала серйозні пристрасті все більше й більше.

— Посидь, Анно, з нами. — Рум’янець пані Мнішек зрадливо виказував достатню кількість спожитих чарочок. — На що тепер гратимемо, пані Катажино?

— На тисячу — як я виграю, то ви дасте на користь конфедератів тисячу злотих. — патріотка Косаковська відкрито й фінансово потужно підтримувала барських конфедератів.

— Добре, добре, і так даємо, — розпашіла Марія Амалія метала колоду наліво й направо…

— От бачите, пані Катажино, уже є по-вашому. — Тінь незадоволення скривила масні губи товстушки, але Косаковській було начхати: вона визбирувала і кошти, і людей з упертістю Сізіфа, що котить камінь на гору — на святу й велику справу звільнення Речі Посполитої і від короля-тюхтія, і від нав’язливої й принизливої російської опіки…

— Дякую шановному товариству за приємний час, та ще хочу переговорити з Францішеком, — відкланялася Косаковська. Хоч-не-хоч, а партнеркою пані Мнішек у фараоні мусила стати пані Потоцька.

— А на що ж ми з тобою гратимемо, Марисю?

Анна Ельжбета сильно хвилювалася за потенційний відтік кожного злотого, та відмовити в грі не дозволяли гонор і майбутнє родичання.

— Йой, моя злота коліжанко, на що хочеш — мені байдуже. Можемо на бажання, можемо на гроші. Краще на бажання, тільки щось не знаю, чого захотіти…

— Анно, а я зна-а-ю. — У пані Мнішек уже оселився вічно спраглий чорт. — На горілочку, на три келишки, — хитро глянула на компаньйонку.

— Добре, але я буду банкометом, — Анна Ельжбета ще мала вперту надію на те, що й карти, як і всі в її домі, беззаперечно їй підкорятимуться. Та в гру вже включився Великий Болотний Дух і наклав свої невидимі лапи на сухі пальці пані Потоцької.

Вміст уже дев’яти келишків опинився всередині Анни Ельжбети, і запрацювали вони не гальмом, а нормальним-таки засобом вивільнення її ницих слабкостей і бажань із-під опіки святенництва.

— Давай, давай іще, моя дівчино, — грайливо напосідала Марія Амалія, не забуваючи й собі про чарочки з горілочкою.

— Доро… дорога ко… коліжанккк… гик, …ко, — заплітався вже язик у Потоцької, — нумо вже на щось інше ставвв-и-ити… — Утричі менша від партнерки за вагою жінка потребувала перепочинку.

— Добре, — милостиво згодилася пані Мнішек. — А на що ж іще? — Пооглядалася, і тут одночасно до столу на свою біду підкотилися Карлічек і Каролінка з тацями: вони вже засвоїли темп споживання горілки знатною гостею й добре попадали в такт обслуговування. — О-о-о, а я знаю, а я знаю, на що…

Постійно присутня в спідницях Марії Амалії миша, як завжди після чималенької дози алкоголю, кликала її на подвиги. Схилившись до вуха Анни Ельжбети, жінка щось прошепотіла з хитрим виглядом, і захмеліла господиня, махнувши рукою, згідливо кивнула.

— Х-ха, кому Бог добра захцє[17], тому й сука просєнта[18] приведе, — задоволено розсміялася пані Мнішек, бо знову виграла, і її перенасичене нутро отримало нову, ще не бачену розвагу, а Великий Болотний Дух приготувався святкувати свою перемогу.

Катажина Косаковська, сидячи в шкіряному кріслі в кабінеті старого Потоцького, укотре намагалася схилити його до повноцінної й відкритої участі у війні на боці барських конфедератів:

— Францішеку, дай свою армію — твоїх п’ятсот хлопів якби доєдналися до наших, уже би дали хоч одну перемогу над тими перевертнями московськими. А нам так вона потрібна! Хоч одна! Інші б у нас повірили, приєдналися б… — виразними очима з болем дивилася на родича.

Потоцький шумно втягнув повітря, помовчав (довгі роздуми вже давно рвали його на частини), погладив сиві спадисті вуса.

— Ти знаєш, Катажинко, там наші гості грають у шахи. У такій справі теж треба добре продумувати всі ходи наперед, а то можна з голою дупою зостатися, ще й дітям і внукам ніц не оставити.

— Бачиш, Францішеку, от чогось так усі, усі кажуть… Тут у груди себе б’ють — «єстем поляк до скону», а як показати ту любов до Польщі на ділі — то зась, і всі дивляться, всеремось ми чи ні.

— Ну та то, — розвів руками Потоцький, — і не новина, і не дивина. Кожен своє ліпив докупи тяжкою працею багатьох поколінь.

— Ну таки ж можна трошки відірвати, я ж не прошу все-все… Розумієш, Франце, я так довго ту ситуацію спостерігаю й думаю, що ми з тими запродансько-російськими загонами маємо всі шанси впоратися, тільки разом, разом треба навалитися… Ми маємо велику надію на твою допомогу. Я нещодавно продала свої Підгайці на Тарнопіллі — чимала сума вийшла, Богу дякувати, — і всі гроші від тієї угоди віддала нашим повстанцям.

— Ти зрозумій мене правильно, Катажино: є дуже велика різниця між тим, що можеш дати ти, і тим, що можу дати я. — Старий підняв догори вказівний палець і багатозначно помовчав. — Твоє є отут, усе вкупці, ти добре заокруглила свої маєтності, а я трохи не доробив того… А по-друге, де є твоє — усе отут, ближче до нас, а не забувай, де моє… От зараз захотів би я щось продати на тих своїх кресах[19]: чи Умань, чи Могилів, чи Тульчин, чи щось дрібніше — і хто, хто його в мене тепер купить? Може, ти? Чи, може, когось мені нараєш? — Косаковська пригнічено мовчала. — Мовчиш… Бо все воно хоч і моє, та вже й не дуже моє: не бачу я з того вже кілька літ прибутку. Гайдамаки стільки люду мені поперебивали… Поляків, що я туди позвозив, на палі понасаджували… Та не було б того, якби влада до українців краще ставилася. А на Вінниччині, щойно наші ту бучу починали, що, треба було українців і євреїв, як бродячих псів, винищувати від мала до велика? Та ота ненависть тепер на століття піде… Ото якби всі вони живі були, то й копійку нормальну своєю працею б заробляли й на нашу боротьбу віддали б. Ніхто, ніхто в мене тепер того не купить — ризик великий… Так і маю те, що маю, — старий розвів руками, — усе, що навколо Кристинополя. То звідки, звідки маю понастягувати?

Катажина помовчала, не знаючи вже, з якого боку розпочати новий наступ.

— Францішеку, то ж якби відразу ті гроші були, то ті військові не полізли б на простий люд. А ти добре подумай, що наша Польща скоро може й пропасти, і будуть твої внуки-правнуки під Москвою жити й по-російськи говорити…

— Та так: чого дурний — бо бідний, а чого бідний — бо дурний… Та ти знаєш, що я життя поклав, щоб Польща на своїх ногах стояла! Я вже з ними й під Гданськом воював — прямо лоб у лоб, і домовлятися пробував… Підлі то є люди, і свою лінію гнуть… І насрати на нас як на народ хотіли… — Старий знервовано заходив по кімнаті. — Так що не дорікай мені, що я не патріот.

— Та знаю я, знаю про це все, та наша мова трохи не про те, Францішеку. Треба допомогти хитнути ситуацію в наш бік, тоді ті, хто ще сумніваються, приєднаються, а армії проти всього польського народу навіть Росія не пошле, та й турки на нашому боці — на два фронти Росія точно не воюватиме. — Косаковська вичікувально дивилася на Потоцького.

Франц Салезій довго зважував і продумував усі ходи.

— Може, ти й маєш рацію… — нарешті подав голос Потоцький, — але то все треба добре, дуже добре обмізкувати. Дивися: лідера нема, дисципліни нема, між собою сваряться — того вже достатньо, щоб завалити все, навіть і рипатися з допомогою не варто. Що там ще є зле? — звернув погляд на Катажину.

— Та війська мало, грошей мало…

— Добре, а як будуть гроші, то чи не зайдуть вони в чиїсь кишені, а не в коні, і на коні, і на люди?

— Ні, я тобі то обіцяю. — Катажина твердим і впевненим поглядом дивилася Францу Салезію у вічі. — А ще дуже бракує артилерії, і через те ми не можемо на рівних протистояти ні козакам, ні росіянам.

Потоцький знову надовго задумався. Він ніколи не робив справ, не прорахованих на кілька ходів наперед.

— Що ще тобі скажу, Катажино… — Франц Салезій примружив очі й схилив голову набік. — Я ніколи не роблю того, з чого мені потім нічого. Ти ж знаєш, і пес задурно не гавкає. Як я буду за Польщу, то й Польща має потім бути за мене. Правильно?

— Звісно, Францішеку, аби нам тільки вийшло.

— Ну, на те гарантії ні тобі, ні мені ніхто дати не може, нехай… Я готовий ризикнути й вділити тобі грошей на порятунок Польщі, та маю дві умови, — вичікувально глянув на співбесідницю. Косаковська ствердно кивнула. — Перша: боронь Боже, щоб ти десь щось колись комусь сказала про ту допомогу. Я знаю Росію й росіян: у разі своєї перемоги вони зітруть на порох тих, хто був супроти них. І друга: я не чуюся вже в достатній силі. Але Станіслав Щенсний має всі права бути королем, та й нікого достойнішого, щоб був на нашім боці, я й не бачу. Обіцяй, що ти подбаєш про те, щоб він був на належній для нашої родини висоті.

— Даю тобі своє шляхетське слово, Францішеку, що наші нащадки славного роду Станіслава Потоцького Ревери гербу Срібної Пиляви будуть процвітати у вільній Польщі, і я стоятиму за твого сина, як за свого, — твердо пообіцяла Катажина Косаковська. — А за умови поліпшення політичної ситуації сприятиму його сходженню на трон. — простягнула руку Потоцькому. Старий ствердно кивнув і потиснув руку — договір набув сили.

У кімнаті Потоцької перед двома дуже поважаними, та зараз просто сильно п’яними жінками перелякано тупцювали двоє ліліпутів. Червона, як обсмалена свиня, Марія Амалія Мнішек чергувала довгі цікаві погляди на них із нападами дикого реготу, а синювато-бліда Анна Ельжбета ніяк не могла вгамувати гикавку. Каролінка всім своїм серденьком відчула щось недобре. Нарешті пані Мнішек штурхнула пані Потоцьку під бік:

— Ну, давай, — і знову зайшлася нестримним реготом.

— Ги-гик… — видала Потоцька, спробувала перехреститися, та якась сила наче наділа кайдани на неї — навіть рука не підносилася. — Роз… роздяг… ги-гик… айтеся… роздягайтеся, — нарешті зуміла вимовити господиня, чим викликала новий напад хтивого сміху у своєї коліжанки.

— Ні-ні, хай один одного роздягають, так цікавіше буде, — втрутилася Марія Амалія.

У куточках вродливих виразних очей Каролінки заблищали сльози.

— О-о-о, а того не треба, — бридливо скривилася пані Мнішек. — Усе має бути кра-си-во, о-о-охо-хо, — і знову почала сміятися.

Анна Ельжбета нарешті зібрала всі сили й виплела непевним язиком:

— Робіть те, що вам сказали… Ви будете… ги-гик, як король і королева, робити при нас консумацію[20]… ги-гик, ту… ну, ту справу…

Карлічек, опустивши очі додолу, незграбними рухами розшнуровував плаття Каролінки, а вона, гасячи тремтіння в куточках губ, прислухáлася до голосів у коридорі: а раптом, раптом коханий Францішек таки відчує, що вона в небезпеці, і врятує її від цієї стидоби… Не йде, не йде… Голі Карлічек і Каролінка стояли з опущеними додолу очима одне навпроти одного.

— Ти дивися, які в неї гарні груди, — коментувала, як у зоопарку, Марія Амалія, а Анна Ельжбета споглядала слуг байдужим нетверезим поглядом. — А прутик-то, гі-гі, у нашого хлопчика нічого, тільки ще не робочий, — безцеремонно продовжувала Мнішек. — Ну, ти, давай, допоможи своєму королеві, і щоб красиво то було, гі-гі-гі…

Карлічек, здавалося, зараз розплачеться.

— Тримайся, — прошепотіла Каролінка й м’якенькими пальчиками почала плавно масажувати його прутень…

Карлічек, попри всю екстремальність ситуації, сприйняв ніжні дотики Каролінки… Скоро він був готовий, та не знав, бідненький, що робити з тією готовністю, як і Каролінка.

— На підлогу давайте, ти — знизу, а ти — зверху… І пхайся в неї, ну, — вимагала в усьому покірності майбутня сваха господині.

Каролінка заплющила очі й подумки просила Господа забрати її звідси чи зробити невидимою. Твердий і наполегливий прутень із болем розривав її сороміцьке місце, формуючи неприємну порожнечу. Та й Карлічеку теж було боляче: він качнувся на коліжанці тричі й застогнав, бо захотів у туалет, — так йому здалося, — і приємна хвиля розслаблення накрила його мозок.

Задоволена Марія Амалія заплескала в долоні.

— Чудово, чудово! Усе майже так, як у людей! Тільки тіла у вас як обрубки… А що то за якийсь болотний запах з’явився?..

Гикавка остаточно замучила її подругу, до того ж Анна Ельжбета не поділяла захвату коліжанки: за голими карликами вона побачила знайомі до болю дві куценькі тіні… Усе попливло в голові, і вона виблювала прямо перед пані Мнішек.

— Ідіть, ідіть уже, забирайтеся, — втратила цікавість до нещасних Карлічека й Каролінки екзальтована пані Мнішек, — і покличте прислугу.

Анні Ельжбеті хоч і полегшало всередині, та туман у голові не минав, а у вухах стояв незрозумілий шум.

— Ма-марис-сю… підведи мене до… до вікна, — спромоглася видати заслабла господиня.

— Ходи, ходи помаленьку… Та ти якась зовсім немоцна, треба щодня, щодня потрошки… за обідом, от і не буде тобі такого, — ділилася пияцьким досвідом пані Мнішек, відкриваючи вікно.

Анна Ельжбета сперлася на підвіконня й хапала повітря з наполегливістю й частотою викинутої на берег рибини. Раптом у чорній вологій темряві почувся різкий звук, що прорвав шумову завісу у вухах, іще більше трансформуючи залишки свідомості, і прямісінько перед Потоцькою з’явилися двоє вогненних очей.

— Ні, ні, я не заслужила… — встигла прошепотіти жінка й снопом повалилася на підлогу.

Молодь активно тішилася життям: після шалених танців охолоджувалися неспішною прогулянкою вздовж численних водних каналів, трьох басейнів, фонтанів, дозволяючи собі в приємній напівтемряві не тільки мовний, а й тілесний флірт легкими, наче випадковими дотиками. Та Станіслав Щенсний, навчений випадком із кексом і не маючи ще ніякого особистого досвіду в царині стосунків із жіноцтвом, був вельми стриманий із Жозефіною, і та знуджено слухала його словесні вправляння.

— Я такий радий, що ви приїхали, панно Жозефіно. Для мене це велика приємність. Ви ще гарніша, ніж на портреті.

Жозефіна мовчала, бо тих компліментів, які навішував їй потенційний наречений, удома для неї було замало, щоб і глянути на якогось залицяльника, тож реагувала лише ввічливим усміхом.

— Я чув, що ви гарно малюєте? — нарешті Щенсний зайшов на потрібну стежку, і Жозефіна кивнула, кинувши на нього зацікавлений погляд. — А я непогано, як кажуть, пишу вірші. — Юнак знову зійшов із потрібної стежки, бо ніхто не є настільки цікавим людям у розмові, як вони самі і їхні інтереси. А треба було залишатися в малярстві…

— То прочитайте мені щось, Феліксе, — кинула знічев’я Жозефіна.

Щенсний прокашлявся й схвильовано почав:

— Застигла ніч в красі своїй, і тиша все сповила… Лишень біжать думки мої до тебе, незнайомко мила…

— О-о, браво, мій поете, я вражена. — У дівчині нарешті прокинувся інтерес.

— Це я написав, натхненний вашим портретом, панно Жозефіно…

— Чудово, а продовження буде?

— Так, звісно. Надію маю я на те, що співпаде у нас усе, і разом підем я і ти. Сім’я, добробут — досягнем мети!

— Гарно, Феліксе, та якось банально закінчується. Я проти того, щоб загрузнути в приготуванні варення на зиму, дітях, їхніх безкінечних пелюшках, хворобах, стайнях і псарнях. Це нудно, дуже нудно… Я хочу стати частиною більш прекрасної сторони людського життя — мистецтва, літератури, театру. Мені більш цікаві люди не з господарського боку, а, можна сказати, з естетичного: як вони виглядають, що говорять, які таланти мають. І ще я дуже люблю малювати. Із задоволенням написала б ваш портрет: у вас благородні й мужні риси обличчя, — Жозефіна нарешті підтопила лід у спілкуванні.

— Дякую, Жозефіно. — Похвала поліпшила настрій юнака. — Я цілком поділяю ваші погляди, та ми зовсім не помічаємо краси навколо, коли смокче в ямці, тож господарка мусить іти попереду. Та скажу вам, що я цілком готовий зайнятися її управлінням сам, а вам залишу красу, згода?

— Не прискорюйте події, Феліксе, — показово суворо остудила сімейні фантазії Щенсного панна Мнішек. — Поживемо — побачимо…

М’який і поступливий юнак іще зовсім не був обізнаний у питаннях знаменитої жіночої логіки й мови — треба було таки розвивати тему мистецтва далі й показувати, що він від Жозефіни якщо не шаленіє, то в стійкому захваті. Але постійний батьківський контроль і тримання в жорсткій узді покори виробили стійкий рефлекс на слово «ні» — стояти, адже далі не можна, навіть не пробуй…

— А що ми робитимемо завтра? — змінила тему панна Мнішек.

— Думаю, що завтрашній день вам сподобається. — Юнак приязно глянув на дівчину. — Наш театр підготував виставу за твором італійця Метастазіо, «Демофонт» називається…

— О, це має бути цікаво, я читала цей твір. І ви, Феліксе, там задіяні?

— Так, — театрально вклонився Щенсний, — ваш сьогоднішній слуга гратиме непокірного царевича Тіманта.

— Щось непокора вам зовсім не пасує, Феліксе, — зі сміхом зауважила Жозефіна, та Щенсний сприйняв це як похвалу: не знав він у своїй юнацькій наївності, що покора й мужність зовсім несумісні. А справжній чоловік повинен мати мужність: жінкам це подобається, і оригінальна, узагалі-то, Жозефіна тут зовсім не була оригінальною — покірність пасує тільки телятам, а жінкам більше до смаку поганці, такі, як її таємний коханий Йозеф Мьончинський.

— О-о-о, нарешті прийшла до тями! — розмита червона пляма перед очима Анни Ельжбети промовляла до неї голосом майбутньої свахи Марисі Мнішек.

— Де я? — слабким голосом поцікавилася пані Потоцька, боячись почути те, що підозрювала.

— Де, де… Ще янголи за тобою не прийшли, не переживай.

«Невже таки чорти?» — страшний здогад остаточно навів різкість в очах Анни, і… ху-у, чіткі обриси рідної кімнати стали для неї вершиною блаженства, тож щаслива усмішка розтягнулася від вуха до вуха.

— Бачиш, яка задоволена! Кажу ж, частіше треба горілочку й винце пити — і світ гарнішим видасться, і люди добрішими, а нє — як феєрверк бахнув, так ледве не всралася. Аж лікаря до тебе мусили викликати.

— І що він? — поцікавилася хвора.

Хитра коліжанка знову вирішила полоскотати їй нерви:

— Та питався, скільки тобі років. Ми кажемо: «Сорок шість»…

— А він що?

— А він задумався, так дивився, дивився на тебе, а потім і каже: «Ну, то вже більше й не буде!»

Анна Ельжбета з широко розплющеними очима перетравлювала жорстоку інформацію, сприйнявши її за чисту монету, допоки Марія Амалія вже більше не змогла тамувати сміх і випустила його із себе звичним диким реготом.

— Заспокойся, — додала опісля, — виспатися казав і відлежатися. То ти що спиш, то спиш: уже й десята скоро буде.

— Десята?! — Пані Потоцька з неочікуваною спритністю зірвалася з ліжка. — Десята… десята… Боже ж мій, уже десята… Вистава, гості… — Життя палацу знову входило у жваву колію.

Шляхетні гості Потоцьких, зручно вмостившись у м’яких синіх кріслах, ліниво очікували дива підняття блакитної театральної завіси. Старше панство мало доволі пом’ятий вигляд, та що вдієш: усі знали межу, за якою починається старість — це коли всю ніч спиш, а зранку виглядаєш так, ніби цілу ніч пив, гуляв і кохався… А вчора таки ще й погульба-а-анили. Зате молодь теж відповідала своєму стандарту — виглядала так, ніби всю ніч спала, хоча пила, розважалася й кохалася.

Сухий стук палички диригента — раз, два, три — і полилася небесна музика «Великодньої кантати» Йоганна Себастьяна Баха. Чисте й жваве багатоголосся інструментів наповнювало душі відчуттям щастя; звуки флейти й скрипки нагадували чудовий спів весняних птахів; швидкий темп повертав старих у молодість, а молодим додавав енергії. Навіть якби більше нічого й не відбувалося, усі й так були б задоволені, але на них чекала вистава за п’єсою Метастазіо.

Уривок кантати було закінчено, розігріта публіка емоційно поаплодувала і оркестру, і піднятій завісі. Хор в античних туніках на тлі класичних колон, синього неба й величних пірамід потужним багатоголоссям почав ораторію на честь далекого й невідомого царя Демофонта та бога Аполлона, який потребує вродливої юної жертви. Вихід царевича Тіманта — молодого Потоцького — глядачі зустріли з ентузіазмом; у накидці й грецьких сандаліях він нагадував не то янгола, не то юного грецького бога.

«А ноги має гарні», — подумала Жозефіна. Його сценічна таємна дружина Діцея-Аделя теж викликала захоплення, особливо в чоловічої частини аудиторії: простий крій сценічного костюма, що нагадував нічну сорочку для літньої ночі, окрилював політ хлопської фантазії, і не одна старша мотря пустила гострого ліктя чоловікові в ребра, щоб підібрав відвислу щелепу. Щенсний, здавалося, народився для сцени: гарна дикція, постава, рухи зробили б із нього харизматичного артиста, та життя приготувало для Станіслава всі ролі поза сценою. А поки що він натхненно перевтілився й вжився в образ, який йому дуже подобався — неслухняного сина, що встиг потай від батьків одружитися. Недитячі пристрасті, які вирували на сцені, викликали сильну емоційну реакцію зали; на лицях читався живий інтерес до розвитку подій, особливо коли цар Демофонт вирішив-таки принести в жертву таємну дружину сина Діцею, а для зміцнення своєї монархії насильно одружити сина з царівною Креусе. Кожна пані в глядацькій залі була і Діцеєю, і Креусе водночас: Діцея — це була їхня невтілена й розтоптана якщо не любов, то мрія про взаємне кохання, а царівна Креусе — символ невідворотності шлюбу за жорстоким майновим розрахунком…

Усі з нетерпінням чекали на вихід із життєво патової ситуації того часу: може, було якесь рішення, про яке ніхто й не здогадувався, і життя могло б… Та навіть бурхлива мистецька фантазія Метастазіо не хотіла здійснювати революцію майнових відносин через якесь там скороминуще кохання: Діцея виявилася справжньою донькою Демофонта, з чого — багатим і владним царівнам можна все — слідував щасливий і передбачуваний фінал і збережена глядацька енергія для непотрібного самоаналізу й мук сумління з приводу питання «Гроші чи кохання? Кохання чи гроші?». Звичайно ж, гроші, і тільки вони — любі, вічні й гарні… А кохання — через гроші, після грошей, на грошах, завдяки грошам. Життєва дилема, що її колись вирішував кожен, знайшла своє підтвердження на сцені. Та театральний адреналін, закачаний виставою, полоскотав і фантазію, і спогади глядачів; розпашіле панство дістало запальний блиск в очах і переконання в правильності й незворотності свого життя… Маленький потішний онук Потоцьких теж був задіяний у виставі як син Олант від таємного шлюбу Тіманта й Діцеї. Коли шляхетна публіка тішилася виходом Щенсного з племінником на руках, не в одну голову затесувалася та сама думка: «А хлопець уже й не хлопчик… Можна, можна й одружуватися…» — і після обсервації зали всі спиняли свій погляд на найбагатшій кандидатці… Жозефіна Амалія спостерігала театральне дійство з поставою й незворушністю вродливої й усміхненої скульптури. Попри юний вік, вона добре володіла собою й маскувала справжні емоції: довгі роздуми про світ і людей переконали її в необхідності прилюдно виявляти тільки ті почуття, які оточення хоче бачити від багатої й завдяки цьому незалежної абсолютно ні від кого панянки. Тож скульптурно застиглий усміх сигналізував про самодостатність, власну думку й відсутність інтересу до менш насиченого життя нижчої шляхетської касти. Більшу частину вистави Жозефіна за своєю усміхненою декорацією займалася порівнянням Щенсного і Йозефа: як і кожен, хто входить у світ любовних стосунків, свідомо чи не свідомо вона шукала кращого, і результат того аналізу був не на користь Щенсного. Ота роль, яку він грав сьогодні на сцені, була відображенням його власного життєвого образу: царевич, який не здатний твердо сказати своє, поставити власне «я», захистити свою дружину, дитину. Попри всі виверти сюжету, жіноче начало Жозефіни добре відрізало основне, і хоча то була лише вистава з вкладеними у вуста артистів чужими діалогами й думками, та інтуїція й вчорашнє спілкування довершили повний портрет майбутнього чоловіка: «Занадто, занадто вже м’який. Чоловічого в ньому мало. Гарний — так, але що та краса без сили, напористості, твердості в характері. От Йозеф… О, мій любий Йозефе…»

Гості, як і риба, псуються на третій день — це істина, перевірена часом. Але якщо в Азії навіть протухла риба годиться для соусу й споживання, то грубий і простий Захід до таких гурманських збочень не доріс, тож рибне правило трьох днів було негласним для гостьового етикету. Переповнені враженнями шляхтичі поступово залишали кристинопільський палац, співаючи хвалебні оди гостинним Потоцьким, і це єлеєм змащувало марнославну душу Анни Ельжбети. «Чекаємо на вас у гості навзаєм», — звучало раз за разом під час прощання, а Потоцька гордовитим кивком давала згоду на візит-відповідь, хоча кожен добре розумів, що здивувати її чимось у своєму обійсті буде або нереально, або дуже, дуже дорого, і потай сподівався, що те щастя їх омине.

— То що, люба коліжанко, — прощалася Марія Амалія Мнішек. — Коли до нас у Краків завітаєте? Там і заручини узгодимо, щоб усе було ах-ах!.. Знову порозважаємося, ги-ги, — завершила втаємниченим смішком.

— Десь ближче до осені прибудемо, як спека мине й врожай зберемо, спишемося. А ти пильнуй там мою майбутню невістку й королеву Польщі.

— Дасть Бог, так і буде, Анно, так і буде.

Кандидатка в невістки й королеви теж була сама чарівна люб’язність й під час прощання не зробила найменшого натяку на якесь незадоволення прийомом. Лише в кареті промовила:

— Як я скучила за Йозефом. Усюди добре, а вдома таки найкраще.

— Тс-с-с, ми ще не від’їхали далеко — мовчи язичку, будеш їсти паляничку, — жваво научала мати.

Пан Мнішек флегматично поцікавився:

— Ну що там, маємо вже готуватися до весілля? Ви про все там домовилися?

— Боже мій, чоловіче, та ти в якому часі й у якому світі живеш? — не витримала Марія Амалія. — Почекаймо, усе скоро стане зрозуміло. Ти що, повірив тому туману, що тобі Потоцькі великодньою пишнотою напустили? Та добрий шматок тих їхніх земель на кресах невідомо чи в них залишиться. Вони вже й так як добре потріпаний півень після бійки. А до спадку в них не одна дитина, як у тебе, а аж п’ятеро!.. Дасть Бог, конфедерати переможуть, то й у новій Польщі на висоті будуть нові люди — ті, хто за неї стояв. Так, як, — показала рукою на Жозефіну, — Йозеф, що клинці до неї підбиває. А Потоцькі… ще не знати, де вони тоді будуть. Бачиш: не рухаються ні вліво, ні вправо, сидять на дупі — ні вашим, ні нашим, — тож вичекаймо, а там видно буде, коли весілля, з ким весілля…

Весняне тепло набирало обертів, даючи сигнал до продовження роду всім Божим створінням, тож природа навколо була наповнена цвітінням, звуками й сподіваннями. Ще доспівував арію кохання поки що необтяжений батьківством соловейко; «Ко-му! Ку-ку! Ко-му!..» — довго роздумувала зозуля, у чиє гніздо краще відкласти свій троянський подаруночок; видавали перший непевний дзявкіт вовченята й лисенята; на теплих лісових галявинах терлося болотне гаддя.

У Великого Болотного Духа, хоча він нещодавно добряче підживився людськими ницими слабкостями, зі збільшенням світла й тепла сильно зріс апетит — він прагнув нових душ, їхніх мук, їхніх гріхів — свіжої поживи з нових жертв. Гріховна новизна мусила бути, щоб удовольнити свого безликого господаря, щоб встиг до зими добре, дуже добре наїстися. Чорні пацюки, що присмокталися до людських запасів, множилися швидше й справніше за інших, і навесні, з появою першого виводка, дедалі завзятіше й енергійніше нишпорили по й так збіднілих коморах і клунях; видирали бридкими пащеками з борошна, круп, зерна, сала свою данину, лишаючи натомість страшну мітку чорної смерті. У ненаситних пошуках лазили й по хлівах, теж передаючи через худобу вбивчі послання людям від Великого Зла. Смертельна трапеза бубонної чуми розпочалася. Мор, моровиця (латиною «plaga» — «вибухати», або образно «удар у руках Бога») — ці короткі, мов постріл, слова наводили містичний жах на живих, бо ні пояснення, ні ліку цій страшній хворобі, що з методичною періодичністю невблаганно викошувала більшість населення Старого світу, не мав ніхто: ні філософи, ні монархи, ні лікарі. І навіть духовенство, яке для виховання більшого послуху в пастви трактувало хвороби як кару за людські гріхи, не знало, за який такий страшний гріх чиниться настільки важке Боже правосуддя, що не має пощади ні до грішників, ні до немовлят. Висока температура, головний біль на межі з божевіллям, а за кілька годин по тому — поява припухлостей у паху й під пахвами, що виростали в пухлини-бубони (звідси й назва: по-турецьки «чума» — «прищ», а давньоєврейською — «нарив»), які починали чорніти, виділяючи страшенно смердючу рідину. Невимовна спрага наче розривала нутрощі, язик ставав крейдяним або наче порцеляновим — ще одна характерна ознака чуми, і хворі, намагаючись нарешті напитися, бігли до річок і озер — у них і тонули. Ріки несли їхні роздуті чорні тіла, і цілі села далі за течією вимирали за один-два дні.

Віра в Бога й церкву починала давати сильні тріщини. Адже нащо такий Бог, що не чує молитов і такий жорстокий до всіх?.. Нащо священик — слуга такого Бога? А що далі, то й цікавіше й приземніше: «Нащо мені мій пан, мій дідич, якщо він нічим мені не допомагає у важкий час?» Вселенське зло змітало з п’єдесталів звичні авторитети, штовхаючи суспільство до жорстоких змін, які асоціювалися в живих із кінцем світу — недарма чуму називали четвертим вершником Апокаліпсису.

Звістка про перші жертви по селах викликала в Кристинополі неабиякий сполох; одразу ж було вжито карантинних заходів, які межували з жорстокістю й дикістю, та час такий був — жорстокий і непевний. По всіх дорогах поставили вартових, що не дозволяли пересуватися із села до села, і то люди ще мали бути вдячні, що втікачів ніхто не вбиває, як чинили за якихось тридцять років до того в Росії й на Східній Україні за наказом Петра І. Усе майно заражених — будинки, хліви, худобу, одяг — негайно спалювали, попри сльози і німий жаль живих, бо за димом ішло добро, нажите мозолями кількох поколінь. Та саме так за кілька століть навчилися хоча б трохи зменшувати людські втрати, щоб знову не повернувся той жах, який був у 1228 році в Єгипті і який описав Жозеф Мішо в «Історії Хрестових походів»: «Настав страшний час, коли ніхто не знав, чи прокинеться завтра; коли землю обробляли одні, засівали другі, врожай доглядали треті, збирали четверті, щоб їли п’яті… Тіла померлих так густо потрапляли в широкий Ніл, що пливли по ньому, як цибулини тих заростів, що ростуть у ньому…» Тож тепер, коли пандемія повернулася знову, живі молили Бога, щоб узяв їх до себе, аби не залишитися самому й не стати нікому непотрібним. Особливо ревно молилися старші жінки, бо народний переказ малював чуму по-різному, але в одному з поширених варіантів — як стару жебрачку з палицею, що йде від села до села, тому таких одиноких бідолах або забивали до смерті, або спалювали живцем, а деякі намагалися оминати села, свідомо й жертовно стаючи поживою для диких звірів, щоб зберегти в душі святу віру в людей. Жорстокість хвороби, незнання причини й відчай безвиході змушували шукати хоч якесь пояснення, хоч якийсь вихід, і їх знаходили — такі ж божевільні й непередбачувані, як і чума: «То все через жидів!», «Винуваті схизматики!». Винуваті ті, винуваті інші — масове божевілля взаємних докорів і наклепів ставало хмарою, за якою вже не було видно Бога, лише вогонь, кров і чорні свіжі могили все більш чітко вимальовували чийсь зовсім інший образ. Етнічні й релігійні спільноти почали звинувачувати одна одну в неправедності життя-буття й віри: горіли єврейські будинки з живими й здоровими, почалися колотнеча й різанина між християнами різних конфесій. Люди втрачали людську подобу — Звір ставив кров’ю й на крові свою страшну печатку Каїна, і донині вона закріплена біологічними законами спадковості вже в нашій крові — так і несемо той спільний тягар взаємних знущань і образ із сивої давнини, а зцілення любов’ю довге, ой довге… Та й одужує швидше той, хто хоче одужати, а для повного одужання мають захотіти не один, не два — усі…

День і ніч по периметру палацу тепер горіли факели, які очищували повітря вогнем; двері кожної кімнати були в обрамленні букетів квітів, пахучого зілля, головок цибулі й часнику: думали, що чума передається через дотик, повітря, тож очищували його так, як вважали за правильне. Вікон у кімнатах не відкривали, і стійкий цибулево-часниковий запах укупі з вічним алкогольним перегаром наближав вишуканий палац до смердючої сільської корчми. За рекомендаціями лікаря всі вживали щодня вино й горілку: хтось — порцію як лікувальну дозу, хтось — більше, а хтось — нормально і для дози, і для настрою, тож надокучливі думки про швидкоплинність людського життя трохи гальмувалися в захмелілих головах. Люд здійснював ревізію й опускав планку власних моральних цінностей перед лицем близької можливої смерті: скупі ставали щедрішими, злюки — привітнішими, святенники й моралісти — циніками, цнотливі — безсоромними, а от розпусники ще більше скурвлювалися. Лише руденька Дарка байдуже ставилася до всіх тих хвилювань та змін і навіть була втішена, що всі про неї забули, особливо Домбровський із вічною сверблячкою в штанях: його послали контролювати карантинні заходи безпеки в селах і на дорогах. Ян Вільчек час від часу приходив до псарні і, стоячи неподалік, спостерігав за дівчиною, та вона його не помічала чи не хотіла помічати. Тож він стояв у німій спокуті свого гріха її хльости, наче випрошуючи для себе прощення. Павучиха Агнешка, яка найбільше спричинилася до тієї біди, перед близьким подихом смерті вирішила-таки отримати жаданого чоловіка й обкусувала тонкі губи аж до крові, бачачи конюшого під час тих споглядань — треба, треба було переламати ситуацію на свій бік, і для того в дівки залишився один-єдиний аргумент. Темного вечора, сховавши в складках сукні карафку міцного самогону, вона подалася до кімнати Вільчека.

— Агнешка? Ти чого? Хтось прислав, щось сталося? — на мужньому обличчі Вільчека був написаний подив.

— Та ні, я отут… — зі зніяковілою усмішкою знизала плечима Агнешка й добула карафку. — Може, випиймо разом?..

Ян трохи повагався.

— А чому б і ні? Заходь.

Час від часу вдвох із Домбровським вони влаштовували собі таємні нічні пиятики не для слабаків. Добре, що ні коні, ні підлеглі гайдуки не потребували на другий день їхнього ослабленого посталкогольного інтелекту. Та тепер, хоч і партнера по склянці не було, звиклий організм починав нагадувати: «Уже час, уже час прийняти на груди…»

— За здоров’я, — піднесла склянку Вільчеку Агнешка, той хитнув і великими ковтками залив ліки від чуми.

— А ти що, не хочеш собі здоров’я? — долив Агнешці склянку по вінця.

Агнешка перелякано оцінила найбільшу у своєму житті дозу, ковзнула поглядом по рельєфних м’язах, що випирали з-під сорочки — варте, мушу — і, скривившись, пропхала пекучу рідину всередину. Скоро дурнуватий сміх укупі з теревенями дав сигнал, що її добряче розібрало.

— А наша кухарка, пані Зося, — то вже все, — махнула рукою, — нікуди стара не годна: узяла замість цукру сіль і вже б була насипала до пляцка, якби не я. А ще… — і пішла нова порція кухонних ситуацій, і Вільчек, насупивши брови, усе намагався втямити тему розмови, та для нього більш звичними були коні, хлопи й просте життя, аніж мишачі кухонні інтриги. Тож він полишив даремні намагання вловити зміст та щось сказати й розслаблено спостерігав за дівчиною.

«А вона нічого, як сміється. Здається, що навіть гарна. А чи пасує їй із розпущеним волоссям?..» — і, піддавшись хвилинній цікавості, зняв хустку з голови дівчини й неквапливо розпустив волосся. Агнешка сприйняла це як сигнал: замовкла, і, закохано дивлячись чоловікові прямо в очі, поклала свою руку на його солодке місце. Попри розслаблення, Вільчек не був готовий до такого повороту й, переводячи погляд то на руку, то на Агнешку, вирішував, що робити з цим далі. Та задовга праця голови мала свої результати: кров від мозку плавно перетекла вниз, а коли хоче говорити великий Він, то мозок уже безнадійно замовкає. Невгамовний самець прокинувся в Янові, і на тій високій хвилі після проведеної протичумної вакцинації він потребував цілого гарему, як у великого Османа, та на всю сексуальну міць була одна худа Агнешка, а ніч така коротка. Ян пішов у наступ: одежа летіла направо й наліво.

— Я ще дівчина… — подала слабкий сигнал Агнешка.

Будь-хто після такого повідомлення мусив або злізти, або йти далі й потім — питання честі обох — обов’язково одружитися. Сильні руки Яна сповільнилися.

— Ще б пізніше про те згадала… А що, може, хочеш нею й залишитися?

Агнешка злякалася й відступила.

— Ні, ні, не хочу, давай…

— Я тобі нічого, нічого не обіцятиму, — бурмотів Вільчек, не забуваючи робити своє…

«Ну-ну, там побачимо, куди ти дінешся…» — пливло в затуманеній голові служниці.

Кожен вік має свої плюси й мінуси, та лише повільна й уже мудра старість здатна, оглянувшись назад, замилуватися й достойно оцінити переваги молодості. Та рідко чим задоволена молодість у своєму допитливому пізнанні дратується від вимушеної обставинами нестерпної повільності в зміні подій, людей, інформації. Нестримна енергія, здається, може набагато більше, якби не… Тож, якби думки й бажання всіх матеріалізовувалися, то для втілення побажань старих і молодих потрібні були б точно дві окремі планети. Планета молодих називалася б Коза Гродіш за абревіатурою слів-супутників молодості: «кохання», «забави», «гроші», «діяльність» і «швидкість», а для старих, — як один із варіантів, — Споботе Німо: «спокій», «болячки», «терпіння», «нічого вже не хочу», «молитва»… Хоча … Коза Гродіш без гальмівної близькості Споботе Німо точно б зникла на величезній швидкості в одній із чорних дір космосу або й розірвалася б від енергетичного перегрівання…

Станіслав Щенсний, замкнений страхітливим привидом чорної смерті в кристинопільському родовому гнізді, почувався орлом, якому підрізали крила. Після театрального тріумфу в хлопця виникло відчуття, що він може зробити будь-що у своєму житті — і не тільки в мистецькій царині, а й у господарстві: тато багато-таки вже передав. І отут така мука — оця вимушена зупинка. Фантазія Станіслава рвалася вперед: будувала свій власний палац, впроваджувала зміни для селян, придумувала нові вигідні справи, здійснювала нові постановки у своєму театрі. І тут — стоп! — одне невидиме розбивалося об інше невидиме — лиховісну примару чуми. Щоправда, якби він розповів про свої фантазії якомусь допитливому психоаналітикові, той зауважив би вельми цікаву річ, яку не помітив навіть сам мрійник: у його планах не було Жозефіни. Тобто вона була, але «десь там»: усередині палацу, у театрі, а її образ був повністю закритий іншими, більш яскравими. Не викресалася іскра в молодому серці. І що ти тут удієш?.. Та одне було некепсько: не виникло й антипатії. Та психоаналітиків тоді не було, тому жив юнак, як і всі решта в тому часі, за популярною й сьогодні схемою «Зціли себе сам»: цілими днями молодий Потоцький читав, а вечори проводив у компанії наставника — пана Мауриція Вольфа.

— Ви знаєте, пане Маурицію, оте вимушене перебування тут так мене гнітить. Уже б їхав у Белз, щось там із Сіраковським мудрували-керували б. А так… — скрушно зітхнув і махнув рукою Щенсний.

— Любий мій Станіславе, та то всіх обтяжує. Але подивися на той момент з іншого боку — як на Божу милість для себе, момент роздумів, здобування знань, — розважливий пан Вольф, як міг, налаштовував хлопця на оптимістичний лад.

— Щось я не бачу в тому, прости Боже, ніякої милості. — Смуток Щенсного вже межував із депресією.

— О-о-о, дозволь тобі заперечити. — У голові Вольфа дуже добре поєднувалися глибокі, просто-таки енциклопедичні знання з їх потужним філософським осмисленням. — От маємо сьогодні навколо чуму — то, безумовно, страшна річ: гинуть люди, занепадає край. І оця твоя нудна затримка на такому тлі — так собі, за вухом засвербіло — маленька тимчасова неприємність, бо ж не вартує вона за ціною життя. Правда?

Юнак, зацікавлено слухаючи, кивнув. Вольф продовжував:

— Моровиця не вперше викошує Європу, та світ Божою ласкою виходить із неї сильнішим і навіть досконалішим. Дивись: Англія так обезлюдніла після останнього мору, що не було навіть кому обробляти поля. А тепер даю тобі, Щенсний, як власникові й спадкоємцеві земель, що опинився в схожій ситуації, можливість пофантазувати: як саме вона вийшла з того сильнішою й багатшою? — Вольф зробив свій шаховий хід, а Щенсний почав роздумувати:

— Що, може, людей з інших країв покликали? — глянув на хитре лице наставника. — Ні… Бачу, що ні, не вгадав… Ну та так: нових людей треба годувати й забезпечувати, поки зміцніють… Щось запровадили в законах? Ні, — сам собі заперечив. — Може, щось почали цікаве вирощувати?

Наставник ствердно усміхався.

— Так, так, Щенсний… Дві дуже мудрі сільські жінки, які залишилися без сильних чоловічих рук, довго думали, як обробити свої величезні наділи, успадковані від усіх родичів, померлих від чуми, і почали розводити…

— Овець, — радісно вставив Щенсний.

— Так, овець — ти вгадав, мій друже. А по тому почали плести вовняні нитки, а далі — виготовляти тканину. Тож, прошу пана, маєте гарний костюмчик із дорогої англійської вовни! — засміявся Вольф. — А Англія — купу грошей, до того ж усі працюють. Ще й свою велику колонію Австралію вівцями заполонили, як кажуть. Отож кінець світу не настане доти, доки ми не зробимо його в наших головах.

Молодий Потоцький задумався.

— Дійсно, інколи вихід зі складної ситуації є там, де зовсім не очікуєш…

— Учися, мій спудею, роздумуй над нашим нелегким життям, часу маєш тепер повно… А взагалі-то, Щенсний, я за тобою під час обіду дещо спостеріг. Що ти там у першу чергу із супу виловлюєш?

— Звісно, м’ясо й картоплю.

— Ось ти так і з будь-яких моментів життя навчися виловлювати щось добре. Так роздивися, роздивися — і завше навіть там, де не сподівався, щось добре для себе й витягнеш…

Франц Салезій вирішував складні господарські завдання — виживання і кристинопільського двору, і свого пошарпаного війною й епідемією підлеглого люду.

— Доброго ранку, моя найсвітліша пані! — зайшов уранці в кімнату Анни Ельжбети. Стосунки в сім’ї будувалися не тільки на розрахунку, а й на великій взаємній повазі. — Як ти почуваєшся, Анно?

— Та душно, Францішеку, дуже від тих свічок, повітря свіжого бракує… А ти як спав? — підвелася пані з ліжка.

— А я не можу спати, Анно… Мало, що так нас вимучили ті заворушення й війни, то ще й чума додалася — ризикуємо все, все втратити… Я є дідич, доки людей під собою маю, доки є на мене кому робити й кому мені кланятися… — Гіркота переповнювала старого Потоцького.

— На все воля Божа, — перехрестилася на образ дружина.

— Та воно то так… — Франц Салезій задумано походив кімнатою, — але мусимо й ми Богу допомогти нашу людність порятувати.

Зверхня Анна Ельжбета стенула плечима.

— Що, може, я голодна маю ходити? Чи я маю вмерти, щоб вони жили?..

Старий пропустив повз вуха її сарказм.

— Як ми не покажемо, що сьогодні за них думаємо й дбаємо, то завтра вони нас уже й не слухатимуть, бо після чуми, Анно, іще одна хвороба може прийти, тільки вже зі сходу… — Хоча Францішек не називав того, та Анна Ельжбета знала, про що мова — привид гайдамаччини ще був живий і міг воскреснути. — Тож ліпше вже бути пошарпаним і живим, аніж ситим та мертвим на палі.

— То що ми можемо зробити, Францішеку? — аргументи чоловіка покликали її до дії.

У палаці закипіла робота: усі працювали на наповнення великої підводи з одежею: перешивали старий театральний одяг, простирадла ставали жіночими й чоловічими сорочками, штанами, і навіть запрацював ткацький верстат. Це сьогодні ми довго дефілюємо перед одежною шафою й дзеркалом, змінюючи образ під погоду, настрій, колір очей, волосся, мештів[21]. Ой, до сумки не пасує… не під моду, хоча роль цієї пані дуже цікава: усі, хто модний, прагне бути оригінальним, але мода — для мас, то де та оригінальність? Правильно, утопилася в масі… Та в той час мода була богиня, яка не ставала на грішну землю й призначалася для богів, — ну, ви розумієте, — для шляхти. Простий же люд мав дві одежини: святкову й буденну, і часто все доросле людське життя протікало в зміні лише цих двох комплектів: і одяг, і полотно коштували багато, бо все-все — від рослинних чи вовняних ниток до тканини — спочатку вирощували, а потім виробляли вручну. І якщо й з’являвся другий комплект святкової одежі, то зберігався у великих дерев’яних скринях, і часто, навіть жодного разу не надіваний, ставав непоганою й бажаною частиною батьківського спадку. Дітей багато, одяг — розкіш, тож так і було: «Хто раніше встав, той і штани взяв». Та боротьба з чумою передбачала спалювання всього майна. Уявляєте розпач тих бідних людей? У вогонь летіла й одежа вцілілих живих; повно людей сновигало в той час голодними, без житла й абсолютно голими. Відчай того тваринного існування уявити сьогодні дуже важко, і допомоги від інших — хоч одягнених і живих, але теж бідак — не могло й бути.

Тепер усі з прислуги, хто вмів тримати голку й бачив, куди класти стібки, шили широкий, вільний одяг для постраждалих. Чоловіки двору були зайняті не менш важливою справою: будували тимчасові дамби для перекриття рукавів-каналів, що живили басейни палацового комплексу, щоб не допустити потрапляння зараженої води з Бугу. На кухні цілими днями пекли хліб — усе готували до рейду підвладними Потоцьким селами.

Через кілька днів із Белза приїхав Кароль Сіраковський із досить втішними новинами.

— Боюся наврочити, ясновельможний пане, — звітував він перед Францом Салезієм, — та ніби маємо покращення. Ота заборона пересування й військові на дорогах зробили свою справу — уже чотири дні, як нема звісток про нових хворих. Ті всі садиби, де хтось заслаб чи помер, поспалювали разом із худобою й усіма пожитками.

— І що вони там? — нервово погладжував вуса старий Потоцький.

— Та бідують — хто ще вцілів, боїться бездомних підпускати до себе й хат своїх. Щось десь там, як псам, шпурнуть від себе подалі в траву — вони підбирають, а так виживають на зіллі, рибі, яйцях пташиних — по краю болота визбирують…

— А між собою не гризуться?

— Та ні, прошу пана… Десь там щось пробували були: у Белзі вже йшли з факелами єврейські хати палити, та вийшов до тих паліїв їхній старий один, мудрий дуже, знайшов потрібні слова, — мовляв, і наші теж мруть, і різниця тут ні до чого, а як рушите хати й людей, то кара Божа буде невідворотна, — і щось пробилось-таки людям у головах — послухали й вернули. Та й наші вчасно встигли, отаке-то… — закінчив Сіраковський.

Франц Салезій ходив по кімнаті, осмислюючи почуте.

— Ну, думаю, що та вся ситуація ще не найгірша, нехай би на тому спинилося… Поки відпочивай, Каролю. За кілька днів матимеш нову справу, іди.

Неподалік від дверей на Сіраковського вже очікувала його давня маленька приятелька — наймолодша донька Потоцьких, дванадцятирічна Пелагея Людвіка.

— Пане Каролю, я вже ду-у-же хотіла вас побачити! Де ж ви так довго пропадали?

Сіраковський підхопив на руки й покружляв юну панянку.

— І я дуже радий вас бачити, панно Людвіко! А боровся я зі страшним змієм у місті Белз. Ви ж знаєте, що навколо нього такі болота, і там засів страшенний триголовий змій…

Привітна Людвіка з усміхом і показним переляком в очах слухала добрі теревені Кароля: він був єдиною дорослою людиною в палаці, кому було діло до неї.

— А я на великодньому балу вже танцювала, — похвалилася дівчинка.

— Як я заздрю вашому кавалерові, — жартував Кароль. — І кому ж то таке везіння випало?

— Щенсному, та тільки один раз, — зітхнула дівчинка, — бо все був зайнятий своєю Жозефіною. А Пелагея Тереза весь час танцювала зі своїм нареченим — десь за півроку, як їй буде шістнадцять, її заміж віддадуть. Та знаєте, пане Каролю, — мала стишила голос, — той Міхал Єжи Вандалін Мнішек як дядько виглядає супроти неї. Але мені так хотілося ще танцювати!

— Мені прикро, що я не зміг бути на тому балу, а то б тільки з вами й танцював, — потішив Сіраковський самолюбство малої. — А де ваш брат зараз, не знаєте?

— У бібліотеці, напевно, усе читає й читає… Ходімо, проведу вас.

Станіслав Щенсний підвів голову на скрип дверей.

— О-о-о, нарешті хоч одне свіже обличчя за стільки часу! Вітаю, Каролю, як там світ поза Кристинополем?

— Честь, пане Щенсний! Світ тримається, бо і Бог, і чорти стараються. Ким же бо правити будуть, як усі вимруть? — жартував Сіраковський. — Та й дере до себе кожен найцінніше: Бог — найбільших праведників, а чорт — найбільших грішників, а тих, хто ще ні туди, ні сюди, залишили в спокої. Та я чув, що ви тут теж збираєтеся грішити, пане Щенсний?

Усміхнений Щенсний зробив великі очі.

— Що ти, Каролю! У цьому домі гріху нема місця! — І пошепки додав: — А шкода…

Сіраковський широко всміхнувся й голосно втішив молодого пана:

— Трохи терпіння, пане Щенсний… Ми, молоді хлопи, мусимо його мати, особливо уночі, — підморгнув Щенсному, — і зранку, як наша сурма голос подає. Та скоро, думаю, вирвемося на волю, і тоді вже затрубимо ними на всю округу, лиш би тільки файні дівки після чуми ще залишилися.

Анна Ельжбета з уже традиційним келихом на шнурочку замислено відійшла від дверей.

За три дні Станіслав Щенсний і Кароль Сіраковський стояли перед королем земель руських. Ті землі руські хоч і були дуже потріпані, та титул іще тримався на примарній жилці, і на хлопців покладали важливу місію з демонстрації турботи дідича про своїх людей. Франц Салезій довго мовчав, неспішно вивчаючи обличчя юнаків, наче вагався у виборі рішення. Нарешті важко зітхнув і почав:

— Правду кажучи, не хочу, зовсім не хочу говорити те, що маю сказати, та є таке паскудне слово «мушу»… І ви мусите. Та й узагалі більша частина нашого життя — то є примус. Ну, — махнув рукою, — то таке, то житейська філософія, десь колись потім… Даю вам двом супровід із шести гайдуків — розвезете дві підводи добра на східні від нас села, щоб люд знав, що не тільки він — дідичеві, а й дідич за нього під час скрути не забуває. — Старий встав, підійшов до вікна, знову помовчав. — Який гарний цей світ, особливо навесні… І треба ж, щоб така напасть його спаскудила, ще й у той час, коли все жити хоче. — Обернувся до юнаків, помітив у їхніх очах радісний блиск, — почали вже тішитися поїздкою, — скрушно похитав головою. — А тепер скажіть мені обидва, що в нашому житті, якщо припустити, що маємо все-все, є найціннішим. Можете назвати й дві речі. — Підійшов ближче, витримав паузу. Глянув запитально на Сіраковського. — Ну, пане маршалок?

— Я… я… я так думаю, — протяжно почав Кароль, — що то, напевно, є… гроші… і любов!

— То я так розумію, що ти був би найщасливішим, маючи власний будинок розпусти.

Кароль почервонів і по-дурному посміхнувся: старий влучив у десятку.

— А ти, сину, от уяви, що ти — то є я. Як думаєш, які дві речі на схилі життя твій батько вважає найдорожчими?

Станіслав мовчав, боячись провалити іспит і розчарувати тата. Маленький обпісяний хлопчик, що назавжди засів у ньому, у такі моменти вимикав мозок.

— Та скажи вже щось, — прошепотів Кароль збоку, відчувши ступор друга.

— Н-напевно, гроші… і Б-бог, — Станіслав Щенсний нарешті виокремив те, про що батько дбає найбільше.

Старий звів брови, щось пожував губами й сказав:

— Жоден із вас не є правий… Молоді ви занадто… Нехай Бог на мене не гнівається, та він так далеко, що ані в нього до мене, ані в мене до нього вже настільки сильного притягання нема. А гроші — то добра штука, але майже п’ятдесят літ, маючи їх цілу купу, я не міг купити за них того, що маю зараз… Це ти, сину… — Старий помовчав, і в очах обох — і батька, і сина — з’явилися сльози. — А друге, чого ви не купите за гроші, це наша Вітчизна — Польща, і треба, щоб вона була вільна, а не російське панство з Московії чи якесь там інше розказувало, як нам жити і які закони приймати, а які — ні… — Потоцький вичекав, утихомирив почуття й продовжив зі звичною твердістю в голосі: — Я знаю, що ризикую найдорожчим, посилаючи тебе, Феліксе, свого єдиного сина, у гущавину тієї зарази. Не думайте, що то є якась розвага для вас: щойно ви впустите ту думку в голову, можете наробити фатальних дурниць. Я міг, міг би поїхати сам, та й твоя мати була дуже супротив того, щоб їхав ти. Але пам’ятаєш, я розказував тобі про те, як кують залізо? Ти мусиш заробити і досвід, і авторитет, бо без них завжди будеш не Станіславом Феліксом Щенсним Потоцьким, а лише сином Франца Салезія Потоцького. Навіть як я помру, моя тінь стоятиме перед твоїм іменем і перед іменами твоїх дітей. Ім’я робити мусиш собі сам: твої славні справи — твоє славне ім’я. І ще: сподіваюся, що інших, не славних справ не буде, — закінчив батько.

Молодий Потоцький зі своїм маршалком, діставши сильний духовний запал від тієї розмови, пішли збиратися в дорогу, та не тільки Франц Салезій прагнув повиховувати своїх посланців.

— Так, ясновельможна пані, ми будемо дуже, дуже обачні, — щиро обіцяв Кароль Сіраковський, прикладаючи руку до серця й дивлячись чистим поглядом у холодні очі Анни Ельжбети. Однак пані давно вийшла з того віку, коли просто вірила чиїмсь обіцянкам, та й, певно, ніколи такого не було. Вона вірила в інші почуття, силу яких спізнала на собі: страх, ненависть, гнів. Тамуючи в собі холодну зневагу до молодого шляхтича, маршалка її сина, Анна Ельжбета мала своє бачення його завдань.

— Ходімо зі мною, Каролю, бо хочу остаточно впевнитися, що ви виконаєте все так, як треба й Щенсний буде живий-здоровий.

— Та… ясновельможна пані, ми всі під Богом ходимо… Я, звісно, буду старатися, але, як кажуть старі люди, там, на небі, усе від народження записано у великій книзі: кому, що і як на землі призначено… — дріботів збоку від Потоцької ввічливий молодик, намагаючись хоч трохи зменшити великий тягар абсолютної відповідальності, навалений на нього матір’ю молодого пана. Але вся логіка й усі аргументи інших людей закінчувалися для Анни Ельжбети там, де починалися її власні інтереси. А син і був її найбільшим інтересом і сенсом усього життя — минулим, сучасним і майбутнім. На двадцять чотири роки старший — уже сімдесятирічний — чоловік міг врізати дуба коли завгодно, і що — піти під опіку котроїсь із нелюбих дочок і ходити під волею зятя?.. Ні, не буде того, не буде. Станіслав Щенсний — ось та зоря, яка освітить і зігріє старість… Він послухає свою маму завжди.

Анна Ельжбета відкрила колодку на металевих дверях прибудови до господарської будівлі — звідти війнуло сирістю й запахом металу.

— Проходьте, Каролю, — пропустила вперед Сіраковського.

Маленька напівпідвальна кімнатка зустріла неприємною чорнотою. Коли очі Сіраковського трохи звикли до напівтемряви, його продер мороз по шкірі й аж перетрусило. Зате для Анни Ельжбети та реакція була прогнозованою і, як не дивно, приємною.

— Я проведу вам, Каролю, невеличку екскурсію. Бачу, ви тут уперше, і сподіваюся, що й востаннє. — Запитально глянула на спітніле обличчя Сіраковського, неспішно підійшла до невисокої, на рівні людського зросту, горизонтально покладеної колоди. — Оце і є іспанський осел. Бачите, як цікаво виточена ця колода у вигляді гострої призми… А призначення її, Каролю, досить невеселе: коли на неї садять людину… голу людину, оцей її гострий кут боляче врізається в промежину, і кожен рух розриває плоть усе глибше й глибше… А щоб гріхи були ще більш відчутні, до ніг прив’язують металеві гирі… Мало хто витримує таке, краще не їздити на цьому віслючкові. Подібним за дією є оцей інструмент. — Потоцька підійшла до наче високої табуретки, та замість сидіння та мала гостроверху металеву пірамідку, на якій були помітні коричневі засохлі сліди. — Називається ця штука «колиска Іуди». Каролю, подумайте, а як сидиться на ній голому з прив’язаними в різні боки руками й ногами? — Анна Ельжбета чекала на відповідь. — Сіраковський, не мовчіть. Де ж ваш дар красномовства?

Та дар красномовства вже трансформувався в щось інше, що ризикувало швидко заповнити штани хлопові. Пані, натхненна виховним ефектом, продовжила:

— І мучити тут людину не потрібно — сидить собі, та й усе… Помирає потім від розриву м’яких тканин чи від гниття зсередини. Та це, мій друже, ще найлегші муки порівняно з кліткою зі щурами. — Потоцька підняла залізну клітку, у якої горизонтально висувалося туди-сюди дно. — Оцю клітку ставлять на голий живіт жертви, отут — гляньте ближче, Каролю, — садять щурів, а над ними розпалюють вогонь. Дно прибирають, і припечені вогнем тваринки починають шукати вихід, вигризаючи його собі через живіт жертви.

Сіраковський розвернувся вбік, видав нутряний звук і виблював прямо собі на чоботи.

— Фу-у, яка ж то неприємність, — єхидно продовжувала пані Потоцька. — Але, скажу вам, Каролю, усе одно менша, ніж ви б то зробили, будучи взутим в оцей іспанський чобіт. — У кутку стояла чорна металева конструкція у вигляді чобота. — Отут стягують кріплення, стягують — і все, уже ніколи не станеш на ту ногу, хіба костоправ відріже її й викине псам.

— Я… Я все, все зрозумів, ясновельможна пані. — Зблідлий і перемазаний блювотинням Кароль дійсно все зрозумів. — Я вам обіцяю, що з Щенсним нічого, зовсім нічого не станеться. Я хочу жити, пані Потоцька, — жалісно додав і розплакався.

— Будеш, будеш жити, якщо дотримаєш слова, — переможно завершила «лекцію» Анна Ельжбета, і від того була на вершині блаженства. Навіть червонясті очі, що на мить блимнули з кутка, не скинули її з тієї вершини.

Дві підводи — одна з харчами, а друга з одягом — повільно викотилися за браму палацу; у кареті, яка їхала попереду, сиділи молодий Потоцький і Сіраковський. Шість гайдуків-вершників оточили караван по боках — усі плавно рушили назустріч ранковому сонцю. Шлях до сіл лежав через густі сосново-дубові ліси, які суцільним масивом тягнулися від Кракова до Тернополя. Той, хто заблукав у них, мав усі сумні шанси ніколи й не вийти. Потоцький згадав дивну історію про те, як кілька років тому шестеро збирачів податків, зрізуючи шлях через ліс, заблукали — лише один зміг вийти, і то напівбожевільним: усе плакав і схлипував, розказуючи, як коні в лісі здохли від голоду: ліс був настільки густий, що й трави під деревами майже не було; про те, як вони втікали від якихось страшних, у моху й баговинні чудовиськ, а назустріч їм простягали руки й мило всміхалися вродливі дівчата, у яких ззаду, на спині, було видно хребет і волочилися кишки. Так і помер той бідолаха в стодолі біля палацу, намагаючись сховатися якомога глибше в сіно від чогось страшного, що прийшло за ним і котре бачив тільки він. Та Щенсний не вірив, що там дійсно може бути щось подібне: смарагдова зелень весняного лісу вигравала в чистих краплинах роси під усеосяжною ласкою вже гарячого сонця; розмаїття пташиних голосів співало гімн весні, теплу й коханню; ніжно-голубий килим печіночниць красиво обрамлював дорогу, а повітря… Повітря було настільки чисте й насичене лісовими пахощами, що хотілося його не тільки вдихати, а й, якби можна було, їсти великою ложкою про запас, бо ж ні в яку пору року нема такого повітря. Та й кожен подих для Щенсного був удвічі смачнішим від усвідомлення того, що це повітря такої давно бажаної свободи…

— Каролю, ти чого сьогодні такий мовчазний? Щось сталося? Та ж глянь, яка краса навколо — душа й тіло співають. — Усміхнений і щасливий Станіслав Щенсний прагнув розговорити друга, щоб довершити красу моменту приємною розмовою. Та Кароль, незвично блідий і тихий, махнув рукою й видав коротке:

— Та щось так… живіт скрутило, перейде… — Перед очима ще стояли ті жахливі знаряддя тортур, якими так настрашила його Потоцька. Хлопець добре розумів дистанцію між родами Потоцьких і Сіраковських: його рід за статками був «незрівнянно мала математична величина» супроти магнатського, та йому боліла душа від усвідомлення того, як паскудно, на жаль, кількість грошей прямо пропорційно пов’язана з величиною плювка, що може дозволити собі одна людина стосовно іншої, нехтуючи Божою й людською мораллю. В усі часи великий гаманець успішно робив і робить із людей велике гімно. Батьки виховували його в пошані до всіх, та після таких уроків спілкування, один із яких сьогодні дала йому Анна Ельжбета, він ніяк не міг виробити своє особисте пристосування до неприкритого людського хамства й агресії. Кароль мовчав, відходив… Кароль приходив до норми.

Карета несподівано зупинилася. Щенсний визирнув у вікно: маленька болотна качечка неспішно переводила свій виводок через дорогу.

— Треба вийти. Може, розімнемо ноги?

— Почекайте… хвилю почекайте, пане Щенсний. — Кароль ожив із несподіваною енергією. — Спочатку я… Я спочатку… — Від виконання доручень пані Потоцької залежало саме життя Сіраковського.

— О-о, диви, як ожив! Приємно знову бачити тебе таким, друже! І що ж то на тебе так добре вплинуло? — гарний настрій Щенсного розвинув його красномовність.

— Як що, пане Щенсний? Одна гарна думка… дуже гарна думка, — повторював замислено Кароль, діловито оглядаючи дорогу й кущі: чи що часом не загрожує молодому спадкоємцеві.

— Ну, Каролю, і яка?..

— Проста, як зупа, пане Щенсний: діти, мої діти… Я хочу побачити своїх дітей…

— Так ти ж іще ніби нежонатий?

— От я й кажу: як вас не впильную, то й ні жонатий не буду, ані дітей своїх не побачу. — Кароль не знайшов нічого підозрілого, і звеселілий Щенсний вийшов із карети.

— Йой, Каролю, чесно кажучи, уже й дупа болить сидіти. Далеко ще?

— Зараз буде Корчин, а трохи далі — Витків, іще десь так до двох годин.

— Забагато для моїх сідниць. Пройдімося трохи пішки, що?

— Та давай, Щенсний, — апетит будеш мати кращий. Хліба маємо цілу підводу — прогодуємося. Чого боятися, ходімо… — Кароль поступово ставав колишнім — збільшення віддалі від Кристинополя пішло йому на користь, і він відкинув зайву для їхнього зі Щенсним віку офіційність.

Десь через милю шляху з придорожніх кущів почувся якийсь тріск і щось зелене почало пробиратися в гущавину. Гайдуки спішилися й почали наздоганяти — скоро привели двох дуже переляканих жінок у сплетеному з трави одязі. Брудне скуйовджене волосся, синюваті худі обличчя, чорні й зранені до крові ноги показували, що вже довгенько вони поневіряються лісами.

— Як звати й чиї ви будете? — Сіраковський мав великий досвід спілкування з простим людом.

— Пана Потоцького ми… З Виткова… Я — Галька, а вона — Стефка, — промовила відважніша. — У Стефки всі від чуми вмерли, хату спалили, жити немає де, і ріднí не зосталось… А мене спалити хтіли… Сказали, що я відьма й чуму на село наслала…

— Ну та диму без вогню не буває, чогось-то вони так подумали. Що скажеш? — дошукувався істини Кароль.

— Бо… бо… — скривилася жінка в змученому плачі, — корова моя їм в око впала… а вона така ладна й тільна… Не хтіла я її до тієї процесії давати, а вони…

— Зрозуміло, у чому тут справа. — Кароль уже з таким стикався, і Потоцький запитально дивився на свого економа. — То, пане Щенсний, така дуже буцімто помічна річ від чуми існує: худобу ганяють по селу туди, назад і навколо: вважають, що подих худоби забирає чуму, та часом і худоба вже не витримує тих обходів. Ну, милостивий пане, — стишив Кароль голос, — прошу показати свою ласку для знедолених, — і, моргнувши Щенсному, кивнув на підводи.

— Підійдіть обидві сюди, — панич відтягнув покривало з підводи, — візьміть собі одяг — надіньте його, і ми зараз дамо вам ще й хліба. Ну ж бо, справуйтеся, і поїдете з нами у Витків — я не дозволю вас ображати.

Жінки тремтячими руками вишукали собі одяг і за якийсь час вийшли вже в людській подобі; вдячні очі світилися надією.

— Ото будете знати, що пан Потоцький за вас подбав, як за своїх людей, — розставив усі крапки над «і» Сіраковський, і жінки впали перед Щенсним на коліна.

— Дякуємо, пане Потоцький… Ми будемо молитися за вас… Вашої доброти не забудемо ніколи, — говорили швидко й наперебій, бо сьогодні їх не просто повертали до людської спільноти, до якої без цієї зустрічі точно вже не було вороття, а ще й дали одяг, і він став шансом на продовження їхнього життя — вони б його ніде й ні від кого без цієї рятівної підводи не отримали б…

Під уже добре пекучим травневим сонцем караван із допомогою рушив далі. Настрій Щенсного теж покращувався з кожною милею: завдяки допомозі жебрачкам він відчув у своєму ще незіпсутому серці велику втіху, яку відчувають лише ті, хто здатен безкорисливо й по-людськи зробити комусь добре, бо натомість ангели тих, хто отримав допомогу, вкладають навзаєм у такі душі спокій і вмиротворення. Про наближення до Виткова їх сповістили безперервні церковні дзвони — так теж проганяли чуму.

Підводи в’їхали на майдан села, периметр якого був обліплений дерев’яними хатинками, накритими соломою. Спочатку численні допитливі дітлахи, а згодом і недовірливі та похмурі дорослі заповнили площу. До гарно вбраних панів поспішив війт села, уклонився.

— Бачу, то від пана Потоцького щось привезли…

— То, прошу пана війта, і є сам пан Потоцький, тільки молодий, — ліпив славу Щенсному його маршалок.

— О-о, простіть мені, пане, я не знав вас… На коліна перед паном Потоцьким! — обернувся до земляків і сам прийняв позу смирення.

Станіслав мав змішані почуття, та вирішив розібратися в них потім.

— Встаньте всі! — чистий, вродливий і молодий Щенсний зі звучним і гарним акторським голосом уособлював для селян недосяжного янгола, що з якогось дива опинився в бруді їхньої глушини. Люди несміливо піднялися. — Настали важкі часи для всіх нас, та треба вижити. Ми, Потоцькі, не забули про свій люд. Треба, щоб ті, хто опинився в найбільшій скруті через чуму, вийшли вперед — ми хоч трохи допоможемо одягом і харчами. Моровиця відступить, якщо всі будемо дружні й допомагатимемо один одному… — прості й звичайні слова з уст майже янгола стирали іржавий наліт страху й недовіри із сердець людей і вселяли слабку, але надію, що хтось у цьому непевному й жорстокому світі не дасть-таки тобі цілком пропасти… — І ще одне, дуже важливе. Бог створив нас не звірами, а людьми, які мають виявляти милосердя до слабших, хворих, нужденних. Я хочу… ні, я вимагаю, щоб ви не тільки не виганяли оцих людей, — показав рукою на Гальку й Стефку, — а й спільно допомагали їм. І всім, хто буде потребувати того. Пане війт, маєте подбати за них. Зрозуміли?

— Так, ясновельможний пане, так і буде.

Найбільше допомоги потребували халупники й захребетники: перші зовсім не мали землі, тільки таке-сяке житло, а другі ну нічогісінько не мали за своїм хребтом — власною була тільки душа, тож догоджали, наймитуючи, іншим. Щоправда, у Виткові таких було зовсім небагато, бо майже третину становили євреї, які мали дохід у ремеслах і традиційно в комерції.

— Може, пообідаєте в нас отут? — несміливо запропонував війт, і Потоцький уже навіть рота розтулив для згоди, як:

— Ні, ні! — категорично заперечив маршалок Сіраковський, і, узявши трохи вищого Щенсного під лікоть, наполегливо відтіснив свого дорогого, ну дуже дорогого пана до карети. — Нема чого в такому бруді навіть слину випускати. Я за тебе шкірою своєю відповідаю… Тож вибач, мій пане, трохи поголодуєш, — бурмотів Кароль дорогою до карети.

Травневе сонце вже добряче припекло, і задушливе повітря ковдрою накривало людей.

— Напевно, дощ буде або й гроза, — витираючи спітніле обличчя, видивлявся у вікно карети Сіраковський. — Нам би ще якось до Обертова встигнути й до Полового. Одне на північ, друге — на схід, трохи довго буде. Давай, Щенсний, спочатку до Полового, а потім, як будемо вертатися назад, до Обертова.

— Каролю, а ти срібний посуд узяв? — хитро почав підходи до обіду Щенсний.

— На жаль, ні, — зітхнув маршалок, — та як ви, пане, не можете без нього, то я ту печену качку сам з’їм, що ж робити, — підтримав жартівливу хвилю Сіраковський, витягуючи плетений кошик із їжею. — Для здоров’я й за здоров’я — простягнув Щенсному срібного келишка із самогонкою. — Першим миєш руки, а другим — середину.

— Смакота яка! — зголоднілий Щенсний наминав качку, яка на свіжому повітрі смакувала більше, ніж на срібних тарелях у палаці.

— І не кажи, Щенсний… Я під час полювання теж встрелив три качки! — щебетун Кароль остаточно ввійшов у свою звичну кондицію.

— Дикі? — поцікавився Потоцький.

— Ну, вони були, може, і не дуже дикі, а ось їхня господиня…

Після Полового одежі й харчів на підводах залишилося не так уже й багато, і добре вимученим дорогою та майже літньою спекою людям і коням уже б варто було відпочити, та відвідин потребувало ще одне невелике село вбік від Виткова — Обертів. На небі почали збиратися високі сірувато-чорні купчасті хмари; посилилися пахощі лугових квітів і трав, десь далеко вже гриміло — насувалася життєдайна й непередбачувана травнева гроза.

Двоє дівчат-підлітків, сховавшись у лісових хащах, розглядали стару перекошену дерев’яну хатинку.

— Диви, Кордулько, скільки сушиться всякого зілля, — азартно шептала старша молодшенькій.

— То вона тим людей лікує? — цікавість Кордулі брала гору над боязкістю. — А миші, сушені миші ти там бачиш, Гертрудо?

— Ні, здалеку не видно, підсуньмося ближче.

Юнки з відважним блиском в очах навприсядки посунули в напрямку хатинки. Вінки з лісових трав і лляні плаття добре їх маскували. Весь ґанок був обвішаний пучками усіляких трав: кропиви, конвалії, лепехи, м’яти, а в одному з кутків висіли шкіри змій, коло них — курячі лапки. Двері хати заскрипіли, і звідти вийшли дві жінки.

— То ти, Ганю, запам’ятай: усе варити й по склянці до їди пити, і попустить та болячка твого чоловіка за тижнів зо два…

— Так, так, Іванно, дуже, дуже велике тобі спасибі, а то нема гіршої біди в хаті, як слабий і прикрий хлоп — усе йому не так: як не срачка — то болячка… Ще яєць тобі скоро принесу: кури вже починають нестися. Ну все, бувай здорова, — проторохтіла вдячна молодиця й швидко пішла лісовою стежиною в бік села.

Літня знахарка в довгому платті із запаскою неквапно поправила квітчасту хустку на голові й зайшла в хату. Дівчатка вперто пробиралися ближче й ближче: їх цікавив невеликий темний шпихлір[22] — хоч без жодного віконечка, зате з великими шпаринами. Хутко допитливі очі вивчали таємничу напівтемряву.

— А що ж ви тут забули?! — голос ззаду і за мить — сильний звук грому змусили дівчат заверещати від страху, а ноги чимдуж, не розбираючи дороги, понесли додому…

Щенсний у лісі вийшов із карети трохи розім’яти ноги. Природа відчувала грозу: повітря сильно пахло зеленню й свіжістю, гра світла й тіні різко виокремлювала обриси вікових дубів і сосен, сила небесної музики, наростаючи, усе більше нагадувала величну кантату, і усміхнений юнак відчув себе частиною якоїсь прекрасної казки. Неподалік від дороги ріс здоровенний цікавий гриб із багатьма шапинками, які поверхами стояли одна на одній, та починалися всі з однієї ніжки. Панич присів і зацікавлено почав його розглядати. «Може, забрати із собою — Вольфу покажу?» — заледве встиг подумати, як щось зненацька збило його з ніг — Щенсний уже лежав на спині, а зверху була неймовірної краси дівчина з виразними синіми очима й розкішним квітковим вінком на густому русявому волоссі. Мить — і лісовичка щиро засміялася, блискавично сп’ялася на ноги, і тільки кущі зашаруділи. За хвильку біля ошелешеного хлопця промайнуло ще одне подібне, тільки менше диво, яке мало цілком людські риси й голос: «Гертрудо, почекай! Гертру-у-до!»

Здивований Сіраковський намагався осмислити картину: Щенсний лежав, розкинувши руки, у ногах височів гриб-баран, а панич, широко всміхаючись, дивився в небо й не зважав на великі краплини дощу, що вже пробивалися через листя. «Усе, усе… недопильнував, пропав я…» — було першим, що подумав Кароль.

— Щенсний, ти… що? До янголів хочеш чи гриб тебе так вразив? Та не отруйний він, — тупцював навколо Кароль, намагаючись зрозуміти, що сталося.

Та пан не відповідав маршалкові, натомість ще й почав безупинно й голосно сміятися, і чим далі, тим більше смутнів Сіраковський. Нарешті струмки дощу стали сильніші, і обоє — і Щенсний, що й далі сміявся, і заклопотаний поведінкою пана Кароль — побігли до карети.

— Ти знаєш, Каролю, а я мавку бачив, навіть дві, — нарешті прояснив ситуацію сяючий Щенсний.

— Не міг ти її бачити, — Кароль недовірливо дивився на друга.

— І чого то не міг? Бачив же, ще й ближче, ніж тебе!

— Та ти що — куди вже ближче? Кохався з нею чи як?

— На жаль, Каролю, ні-і-і… А хотілося б…

— То ти, Щенсний, дійсно щасливий, бо мавки всіх із собою забирають… І я коло тебе залишився щасливий, — замислено закінчив Кароль.

Сильна злива миттєво перетворила лісову дорогу на болотне місиво, і делікатні колеса карети раз у раз грузнули й стишували хід.

— Мусимо попроситися на ніч, бо не доїдемо далі — ні до Обертова, ні до Кристинополя, — Кароль сильно переживав за ночівлю пана й скерував кучера до найближчого села Сушна, яке належало дрібному шляхтичеві Якубу Коморовському з гербу Корчак. Міцний жилавий чоловік середнього віку впустив промоклих до нитки людей у свій палац — хоч і кам’яний, та, як і всі палаци того часу, під солом’яною стріхою. У домі було чутно запахи випічки, сушених трав і тонкий аромат молока — такий запах завжди панує там, де є маленькі діти.

— Проходьте, проходьте, пане Потоцький. Маю за велику честь прийняти вас і ваших людей у своєму домі, — привітний Якуб провів гостей у простору кімнату. — Зараз ми й вечерю зберемо.

Потоцький іще ніколи не бував у таких скромних будинках біднішої шляхти й з цікавістю роззирався навколо: хоч прості дерев’яні меблі були й не настільки вишукані, як у його палаці, та загальна атмосфера будинку — дерево, чистота, мереживні занавіски й вишита скатертина — якось органічно вписалися в його особисті враження від свободи, поїздки, лісу й мавок, створивши повну ілюзію перебування в зовсім іншій, майже казковій реальності. Щенсному подобалась і вона, і те, як він почувався: його ніхто не контролював, його всі поважали, йому були вдячні — хотілося, щоб ці відчуття головного героя гарної п’єси не закінчувалися ніколи.

До вже накритого столу вийшла вся родина Коморовських.

— Ми зі старшою донькою Гетрудою-Христиною мали велику честь бути у вас на великодні свята, а тепер дуже раді вашому візиту. — Якуб готувався представити молодому Потоцькому всю свою сім’ю. Та далі Щенсний вже погано сприймав інформацію: перед ним стояла лісова мавка, тільки вже в синьому платті, що ще більше підкреслювало красу волошкових очей та гарного обличчя в обрамленні каштанового волосся.

— Гертруда-Христина, — легенько присіла в поклоні тендітна дівчина, і спогад про лісову пригоду хитрим усміхом сидів у її очах.

Для зачарованого Щенсного вже нічого більше не існувало — у таке оніміння входять перед мистецьким чи архітектурним шедевром, перед величним водоспадом чи веселкою — тим, що скидає з п’єдесталу звичні цінності й вмить опиняється на вершині твоїх уподобань, стаючи абсолютом мрії й викликаючи непереборне бажання дивитися безкінечно, щоб знаходити все нові риси й рисочки довершеності. Юнак відлетів в інший світ, і лише непомітний штурханець Кароля привів його до тями.

— Так, так, для мене… це велика… честь… Я радий вас знову бачити… Ми… ми ж танцювали поруч полонез, правда?

— Так, ви — з пані Мнішек, а я — з татом. А ще ви були неперевершені у виставі, пане Щенсний. — Дівчина мала дуже приємний голос, що наче гладив і вуха, і душу.

— Познайомтеся, пане Станіславе Щенсний, ще з меншими доньками: це Юзефа, а це Кордуля. Бог спочатку давав мені дівчат, а потім уже й хлопці пішли. — На руках у Юзефи сидів дворічний хлопчик, а пані Анна Коморовська тримала немовля. — Ото дружина сиділа з меншими дітьми вдома, а ми з Гертрудою мали приємність відвідати вас, своїх сусідів. — Очі Якуба випромінювали ласкаве тепло, коли він окидав поглядом своїх рідних.

— Прошу дорогих гостей до наших нехитрих наїдків, — жінка привітно всміхнулася, — хоча й знаєте, як то кажуть: «Ліпше вдома хліб, капуста, ніж деінде курка тлуста». Та й курки в нас сьогодні нема — подякуймо Богу й за ці пироги з пшоном і квасолевий суп. Увечері наші служниці Марися і Юзка йдуть на одну важливу сільську справу, то вже вибачайте — чим хата багата.

— Та що ви, пані Анно, якби не ваша тепла хата й цей смачний стіл, ми б до Кристинополя вже були б точнісінько як ті наші хорти після невдалого полювання: брудні й з підтягнутими животами. — Сіраковському гріла душу думка про те, що він не проштрафиться перед пані Потоцькою, до того ж йому теж впала в око красуня Гертруда. Прагматичний Кароль у своїй голові вже разів зо п’ять зважив і переважив усі шанси — свої й Потоцького: здоровий глузд і знання реалій давало саме йому перевагу в залицянні до Гертруди, бо обоє були пташками одного майнового польоту, а ще панич Потоцький уже мав офіційно призначеного батьками ідола кохання.

— А що, панно Гертрудо, я чув, що ви недавно з Відня приїхали. — Сіраковський, незважаючи на молодість, добре засвоїв основу науки залицяння — дівчата люблять вухами, тож уперед.

— О-о, Відень — це було чудово… Тільки дорога довга: туди й назад триває майже три тижні, — Гертруда була щира й безпосередня у мові.

— Я теж був у Відні, — приєднався Щенсний, — вулиці там дуже широкі, бричок і фіакрів більше, ніж людей.

— А коні там… гм… пахнуть більше, ніж польські, — безпосередність Гертруди ще не була затиснута в рамки тогочасної пристойності. Мати кинула на неї докірливий погляд, але нічого не сказала, а Кордуля пирхнула в кулачок.

— Так-так, я в цьому з вами згоден, — підтримав мову Щенсний, — за сто метрів із заплющеними очима можна занюхати бричку, що стоїть десь там, за рогом. А як вам Дунай?

— Я його бачила у двох місцях — вражає, але вже в Угорщині, а у Відні він такий, як наш Білий Стік, — неширокий і мілкий, ми там із коліжанками з навчання бігали ноги мочити.

— А плавати ви вмієте, Гертрудо? — Щенсний був сьогодні на диво красномовний.

— А в нас усі вміють, — втрутилася в розмову Кордуля. — Коли спека, ми завжди у воді сидимо.

— А рахувати панночка Кордуля вміє добре? — Сіраковський вирішив змінити мовну тактику, але мета була незмінною — завоювання Гертруди. Кордуля зацікавлено кивнула. — Ну тоді слухайте: учитель запитує в Яся: «Скільки років людині, яка народилася в 1725 році?», а Ясь відповідає: «Чоловікові чи жінці?..»

Усі за столом розсміялися, лише Кордуля, не знаючи жіночих особливостей болючого підрахунку віку, подивившись у стелю й порухавши всіма пальцями, видала:

— Та ж сорок п’ять! — що знову всіх розсмішило, і дівчинка, надувши губи, усе ніяк не могла допетрати, що не так. Та Кароль, будучи за своєю природою гарним психологом, спостеріг дещо невтішну для себе річ: коли люди сміються, то в тій добрій емоції завжди ніби для підзарядки дивляться на того, хто їм найбільше подобається. Щенсний дивився на Гертруду, а Гертруда зі своєю прекрасною усмішкою — на Щенсного.

— А як там справи з чумою в Європі? — Сіраковський уперто продовжував топтати свою стежину до красуні.

— Та стихає… А ви знаєте, — Гертруда стишила голос, і в очах запалав вогонь таємничості, — там такий переказ цікавий ходить — про Діву-чуму: якщо хтось із необережності відчиняє двері або вікно, то в помешканні з’являється летючий червоний шарф — це означає, що невдовзі хтось помре. Один дворянин вирішив віддати себе в жертву, вигравірував на мечі слова «Ісус. Марія» і відчинив двері. — Усі зацікавлено слухали, особливо мала Кордуля. — Одразу примарна рука намагалася вкинути в кімнату червоний шарф, та бравий кавалер рубанув мечем по руці. Невдовзі він помер, але чума забралася геть.

Щенсний дивився на Гертруду з безпосередньою дитячою усмішкою, а в очах читалося відкрите захоплення дівчиною. Знаменитий ефект першого враження, або ефект чотирьох секунд, який надовго опускає на мозок пелену або неймовірного людського захоплення, або цілковитого несприйняття іншої людини, спрацював: одного погляду було достатньо, щоб зрозуміти, що юнак закохався. Інтуїтивно Гертруда це відчувала, їй лестила увага красеня, від чого мова й винахідливість дівчини розквітали, мов проліски під весняним сонцем. Ті чотири секунди усмішки в полонезі вже давно помножилися на чотири секунди лісової зустрічі й піднеслися до енного степеня під час щирого й приємного спілкування. Батько дивився на гостей у колі своєї родини, і його серце тішилося з того, що приємні молоді шляхтичі нехай і випадково, але завітали в його дім; що його старшенька так гарно навчилася поводитися та підтримувати розмови й приковує увагу юнаків. Перспективи шлюбу в неї мають бути добрі, уже й час когось шукати… А поки що чудовий, чудовий вечір…

Анна Коморовська перепросила гостей: настав час укладати менших дітей, а Гертруда, сівши за старенький клавесин, заграла й заспівала на диво гарним грудним голосом австрійську пісеньку про знаменитого Августина — того, який звечора в корчмі добряче напився та й заснув просто на вулиці; мортуси, що збирали трупи загиблих від чуми, прибрали і його; а зранку протверезілий Августин вийшов живим і здоровим із купи померлих. «Августин, ах мій любий Августин!..» — лунала життєствердна мелодія, і Щенсний бачив перед собою найпрекраснішу дівчину у світі. І нехай його бажання ще не обросло словами, нехай він іще й сам не усвідомив його, та кожна клітиночка його тіла тягнулася до цієї тендітної, як лісові дзвіночки, дівчини; кожен її погляд підносив його в небеса. Щось незвідане прокидалося там, знизу, і прагнуло ще чогось більшого, ніж споглядання цієї янгольської краси.

— Може, прогуляймося всі перед сном? — запропонував Кароль у таємній надії на перелом ситуації завдяки своєму вродженому таланту щебетуна.

— На жаль, панове, сьогодні нам, чоловікам, надвір зась! — заінтригував Якуб. — Навіть вікно відчиняти не можна, просто лягати й спати.

— А що, відьми з відьмаками сьогодні весілля мають? — удавано перелякався Кароль.

Якуб ствердно похитав головою.

— Майже так… У нас свої способи боротьби з чумою. Та й ви, напевно, чули про таке. Усі жінки села сьогодні збираються орати борозну навколо села — впрягаються в плуги й орють по черзі, а решта йдуть за ними й піснями-молитвами проганяють чуму.

— А чого не чоловіки й чого не вдень? — здивувався Щенсний.

— Тут таке… як би то сказати… ну, голі вони зовсім. Та нагота має розбудити духів землі, духів предків, а ще сьогодні повня… Та що я пояснюю — непоясненне воно, як і багато чого в житті…

Потоцький лежав у ліжку, і невідоме раніше відчуття повного щастя наче наповнювало його по самісінькі вінця, вихлюпувалося лоскітним відчуттям усередині й підносило душу до самісінького неба. Там, у думках, панував тільки один образ — усміхненої красуні Гертруди; розбурхані спогади переносили його то в ліс, то в кімнату й дозволяли знов і знов милуватися чистою красою юнки. Через стіни долинав далекий протяжний, майже первісний спів голих жінок, які вперто й жертовно волочили важкий плуг мокрою землею, прокладаючи видимий і невидимий захист для свого хиткого родинного щастя. Лише великий круглолиций місяць уважно спостерігав ту містерію останньої жіночої надії на порятунок тих, кого вони в муках і любові приводять у цей світ, а чистоту прохання підкріпили недопустимою наготою — хай бачать духи, які важкі сліди позоставляли численні родові болі. Призабуті боги й божества давніх часів прокидалися, знову почуваючись потрібними, і вступали в невидиму битву за тих, хто зрадив їх заради іншого. Душі предків верталися на заклик і ставали, як солдати в останній бій, на зорану мокру скибу… Навіть Великий Болотний Дух, котрий щоночі виходив на полювання зі своєю свитою з лісовиків, мавок та іншої чортівні, безсило зупинився перед тією межею, видавши протяжне вовче виття… А всередині цього магічного кола зароджувалося нове, теж магічне почуття, що штовхає колесо людського життя у вічність…

Зранку панська допомога вирушила до Обертова. Сіраковський зажурено мовчав, бо його гнітило відчуття, що битву за увагу Гертруди він таки програв. Правильне відчуття… Щенсний теж мовчав, тільки з іншої причини: його «я» повністю занурилося в химерно переплетений світ майбутнього й минулого, де вони були лише вдвох із Гертрудою — усміхнені, у блискучих ролях, неначе в гарній опереті, — напівбоги, що не торкаються реалій грішної землі: то красиво танцювали, то обідали, то складали вірші, а здебільшого… о-о-о, не треба, щоб хтось знав, а особливо матінка…

Минув тиждень буденного аж до отупіння життя в кристинопільському палаці. Його передбачувана розміреність викристалізувала й остаточно оформила всі прагнення молодого Потоцького. Після двох отих насичених днів поза межами двору Станіслав Щенсний уже знав напевно, чого й кого потребує для того, щоб почуватися корисним, значущим і коханим. Так, так, нарешті до юнака прийшло те почуття, про яке він ніби вже й знав, ніби й не раз відчував до вродливих панянок, але ще ніколи воно з такою силою одночасно не підіймало, і опускало, і давало великі крила. Думаючи про Гертруду, він почувався сильним і здатним зробити все-все: переплисти Віслу, піднятися на Монблан, битися на лицарському турнірі й навіть… — страшно подумати — ослухатися батьків, хоча саме це одразу опускало на землю, підрізаючи крила уяви юнака й спричиняючи фізичний і душевний біль. Та він нічого не міг із собою вдіяти: розбурхана фантазія наче бавилася з ним, підкидаючи все нові картинки, ситуації й ролі — Щенсний уже не бачив межі між реальністю й вигадкою — усе-усе вже було насправді, отой паралельний світ із щасливим, безконфліктним, самостійним життям, де він і Гертруда сплелися в один килим долі.

Свої ночі він теж проводив із нею: бачив, пестив, цілував у кожному сні, а над ранок пробуджувався від невимовної насолоди, якою нагороджувала його незрима присутність дівчини… Величезний запас ніжності, закладений змалечку й виплеканий у довгоочікуваному хлопчикові, нарешті відкрив свої двері для віддачі, бо ж ті, кого сильно люблять у дитинстві, акумулюють цю любов і діляться нею, ставши дорослими. Натомість нездатні покохати ті, хто маленьким відчував її брак: троянда хоче сонця й тепла й ледь жевріє в тіні чи з північного боку… Уявна картинка реакції батьків поступово ставала далекою й зовсім не важливою; жорна пристрасті — сильної, всеохопної — розтирали на порох логіку, страх, розрахунок, сумніви. Бажання знову побачити Гертруду настільки сильно підпирало свідомість, що вже не просто день, а й кожна година, кожна хвилина без неї видавалася Щенсному мукою, і це вже було сильнішим за нього — наставала повна атрофія того, що називають «холодною головою», — усе підходило до критичної точки кипіння…

Маленьке сонне Сушно оживало з першими променями сонця. Густий молочний туман неспішно відступав у густі ліси з непрохідними болотами навколо, відкриваючи всю красу червневого буйства розкішних різнотравних лук: білі ромашки, червоні маки, блакитні незабудки в поєднанні з жовтогарячими рослими калюжницями наче вистилали веселку на землі, що губилася в широченькій сині Білого Стоку — притоки Західного Бугу. Численні пернаті співали, кричали, верещали й сварилися за своє смачне місце під сонцем; соковиті бабки неймовірних кольорів і товсті ґедзі ставали поживою для сірих чапель, що, стоячи непорушним знаком запитання, пантрували на них; лелеки вишукували по мокрих місцинах замріяних жаб і розслаблених вужів.

Буслів було багато, і вони мали гнізда майже в кожному дворі, тож справно виконували свою роботу: щороку приносили в підшефні хатини маленькі верескливі згорточки, що ставали для людей і великою відповідальністю, і втіхою, і надією: більше дітей — більше рук для тяжкої праці. Потворна стара в чорному плащі з капюшоном намагалася відтягнути своєю невидимою косою частину людського поповнення до себе, і всі жіночі душі були в глибоких ранах втрат, а тіла — виснажені щорічними пологами й важкими сільськими буднями. Ні бідні, ні багатші ніяк не могли впросити смертельну потвору залишити їхнє дитя: не хотіла вона іншої плати, і вихід був лише один — більше, якомога більше дітей народжувати — хтось та й уціліє… Якуб і Анна Коморовські були вдячні долі за своїх уже п’ятьох діточок і ще мали надію на майбутні поповнення. Діти підростали, і найперше питання — пошук гідної пари — набирало форми постійної болячки-сверблячки. Друга проблема — посагу — поставала перед усіма шляхтичами: і магнатами, і середньою шляхтою (тією, що володіла одним або кількома селами спадково чи на правах оренди), і майже голопупами, але все ж шляхтою — загродовою, колокаційною чи безземельною, так званою голотою (та все одно величалася, як заєць — хвостом, тим, що шляхта). Коморовські належали до середньої шляхти — мали у своїй власності села Сушно, Тоболів, Нестаничі, Забаву й Гейнрісдорф (тепер — Нове Село); останнє було відірване від перших чотирьох і розташовувалося зовсім близько до Львова. Можна навіть сказати, що Коморовські були «найбагатші з бідніших», бо статки левової частини численного табуна шляхтичів обмежувалися лише одним селом, а тут цілих п’ять! На початку ХVІІІ століття Коморовські, що належали до старого родового гербу Корчак, вимушені були втікати зі Словаччини після поразки повстання угорців, русинів і словаків проти правління австрійської династії Габсбургів, тож їхні статки після термінової втечі були добряче пошарпані, а графський титул втрачений. Та Якуб Коморовський, будучи економістом-оптимістом, діяв тихою сапою в нарощуванні майна й уже міг дати за старшенькою досить великий посаг. До того ж красуня Гертруда мала швидкий розум, добре виховання, віденську освіту — за тодішніми мірками дуже перспективна наречена. Тепер її потрібно було частіше виводити у світ для знайомств із потенційними нареченими. На великодньому балу в Потоцьких самолюбство батька було потішене: на його Гертруду звернули увагу всі: граційна, тендітна, з виразними очима й пропорційним обличчям, блискучою усмішкою, вона раз у раз отримувала запрошення до танцю від молодих паничів. «Не засидиться в дівках», — задоволено примовляв Якуб і вже збирав посаг для молодшеньких — Кордулі та Юзефи.

Сімнадцятирічний Іванко, відколи Гертруда приїхала в село, втратив спокій: він усюди ходив за нею, мов телятко, та Гертруда не зважала на те, що за кількадесят метрів постійно бачила довготелесу постать сільського дурника — їй це лестило. Та Іванко зовсім не був дурником: у три рочки, заледве навчившись говорити, хлопчина дістав страшенно болюче запалення вух, і, як мати не старалася, — виливала віск через лляні конуси у вушка, поїла травами, — нічого не допомогло — світ звуків помер для Іванка назавжди. Він міг проговорити лише ті слова, які залишилися в пам’яті з трирічного віку: «Не руш, бо-бо (болить), іди сюди, кака, бека, гам-гам» — найпростіший набір для його виживання, а світ сприймав очима, з подвійною силою вбираючи деталі форм, кольорів, людських емоцій, які, на жаль, не міг озвучити. Отож і був «дурник дурником», бо дивакувата поведінка хлопчини стала пристосуванням до того беззвучного життя, яке не керувалося ніякими сільськими нормами поведінки: не міг він їх знати. Його добра від народження душа щиро й безпосередньо відгукувалася на красу: годинами міг вигладжувати, виминати пелюстки й чашечку ромашки, чи стояти в заціпенінні перед фресками сільської церкви, чи вдивлятися у відвідувачів сільської корчми, вивчаючи їхні міміку й поведінку. Ні в кого, зовсім ні в кого не міг спитати, чи на правильному шляху він у своїх висновках, що сонце — це велика ромашка, що кілька чоловіків у корчмі добріші, ніж один, і їхній настрій псує поява жінки — то й навіщо вона їм узагалі; а намальовані люди чогось важливіші, ніж живі зі своїми проблемами… Сильний парубок і орав, і косив, і молотив, і доглядав худобу, та жодна дівчина навіть не дивилася в його бік: дурник же… Та чиста душа Іванка не знала ні того, ні інших образливих слів, та й просто слів на свою адресу, бо його застигла з дитинства свідомість — табула раса — не мала інформації про весь величезний багаж людської злості, підлості — це був великий Божий подарунок за втрачений слух, і всі для Іванка були добрі й гарні по-своєму.

Іванко став майже невидимим охоронцем Гертруди, бо щось спонукало його щодня бачити її й годинами милуватися, для нього вона неначе ожила й зійшла з церковної фрески… Гертруді він, звісно, був зовсім не цікавий, та все ж вона інтуїтивно зарахувала бали своєму дівочому самолюбству. Дівчині щойно виповнилося шістнадцять, і, як і всі самовпевнені молоді люди в тому віці, — чи двісті, чи сто років тому, чи й у наш час, — вона все знала, усе вміла й усе могла, тож вважала себе здатною жити цілком самостійно, без надокучливих менторських указівок і нотацій. Її юні руки успішно опікувалися трьома молодшими в сім’ї, і для Кордулі, Юзефи й дворічного Франца Гертруда була великим авторитетом. Це наклало відбиток на юнку: вона вміла швидко думати й приймати важливі життєві рішення, а голос, який дістав переконливі відтінки впевненості, спонукав інших слухатися. Допитливу непосиду Гертруду цікавило все-все: і люди, і трави, і містика, а найбільше — зорі. Щовечора вона відчиняла вікно своєї кімнати й вдивлялася в безконечні ворота космосу. Чорна холоднеча таємничо підморгувала тисячами очей, і Гертруда почувалася піщинкою, яку уважно роздивляються загадкові істоти.

— Чуєш, Гертрудо, а що воно таке — оті зорі? — менша Кордуля майже завжди була зі старшою сестричкою.

— Це, Кордулько, Бог, як тільки-но народжується людина, запалює свічку.

— А як, як вони тримаються на небі?

— Їх тримають наші янголи-охоронці, а вони стоять на таких невидимих сходах, і щойно людина згрішить, то янголові-опікуну стає соромно, у нього руки трусяться — і свічка тьмяніє.

— І де ж то наші з тобою зорі? Певно, вони не дуже тьмяні: ми тільки коло знахарки там нагрішили. Що скажеш, Гертрудо?

— Кордулю, ми ж нічого там не накоїли, який гріх? Цікавість — то не гріх зовсім… А наші зірочки теж мають бути поруч.

— І тата, і мами, і всіх-всіх. То, напевно, ось та пляма по центру.

— Ні, сестричко, це Чумацький Шлях… І він дійсно нагадує засніжену дорогу з піднятими сніжинками. Ось цей його кінець указує на Єрусалим, — у тому місті закінчилося життя Ісуса, — а другий, кажуть, може привести аж до Москви. І як уночі їдуть, то на нього дивляться, щоб із дороги не збитися. А ще старі люди кажуть, що Чумацький Шлях — це дорога, якою душі померлих людей ідуть на небо, і один її кінець веде в рай, а другий — у пекло.

— А навколо ті дрібні зірочки, то що — ті, хто в раю і в пеклі?

— Та виходить, що так, Кордулько…

— То рай, напевно, є по той бік, що до Єрусалима, а пекло — до Москви?..

— Та так. Єрусалим — святе місто, Боже місто, то й там ті, хто заслужив бути ближче до нього, сестричко.

— Диви, диви, он там, бачиш: зірка падає?.. — Дівчата збуджено розглядали небесний килим.

— То хтось помер, і його свічка згасає.

— О-о-о, а ти знаєш, Гертрудо, — заторохтіла Кордуля, — наша пані Марися казала інше: що то чорт ставить секретну свічку поміж Божі, і коли Бог її помічає, то скидає. Хутчіш говорімо: «Амінь, амінь, амінь…» — Сестри швидко промовляли й щиро вірили, що, скільки разів буде сказано «амінь» до повного згасання зірки, на стільки сажнів увійде в землю чорт, який падає з неба.

— Чуєш, мала, а що було б, якби ми не сказали «амінь»?

— Та пані Марися казала, — Кордуля перейшла на шепіт, — що тоді те місце, де впав чорт, робиться міткою смоли, і хто ненароком ступить у неї, захворіє й скоро помре.

— Ой… не будемо про лихе… Краще пошукаймо свої зорі на небі. — Гертруда замріяно вдивлялася в полотно нічного неба. — Ось… дивися туди. Бачиш такі яскраві, у формі ковшика, якраз стільки, скільки нас є.

— Які ми гарні. — Кордуля захоплено роздивлялася власне сузір’я Коморовських. — Ми будемо щовечора дивитися, чи наші зірочки часом не потьмяніли. А коли ти, Гертрудо, одружишся, то де буде зірка твого чоловіка?.. І твоїх дітей?

Юнка всміхнулася.

— Побачимо: може, і нові до нас зірочки приєднаються. А може, моя відлетить до них.

— А ті два пани, що в нас були… То хтось із них міг би бути твоїм чоловіком? Вони так на тебе дивилися. Мені більше пан Кароль сподобався, а тобі?

— Корду-у-улько… — Темрява не виказала зрадливий рум’янець Гертруди. — Ти ще маленька про таке питати…

— Дивно: як із тобою до знахарки бігати підглядати, то велика, а як спитати, хто сподобався, то мала… Ну?..

— Мені — пан Станіслав Щенсний. Він такий… — Гертруда вишукувала найкращі слова. — …гарний і ввічливий. Лице в нього таке вродливе… очі просто в душу дивляться… Ти б бачила, який він був на сцені у виставі…

— А про що та вистава була? Розкажи-и-и…

Анна Коморовська молилася: пристрасно, довго шепотіла прохання до того, хто тримав у руках усі життєві ниточки її рідних — її кровиночок, чоловіка. У молитву вкладала свою надію на міцне здоров’я, добру погоду, врожай, вдале заміжжя доньок. Їй випала важка ноша, яку дав Бог за народження, — бути жінкою: витримувати пологи, тягучу страшну невизначеність між життям і смертю під час хвороб діток, пекельні муки переживань під час частих епідемій. Наполовину сива голова Анни в тридцять із хвостиком була красномовніша за постійну стриману усмішку. Її хлопчики хворіли важче й частіше, ніж три донечки до них, — ночі стали безсонними, тривоги за дітей — більшими, а молитви — усе довшими й палкішими. Постійне напруження, що натягувало нові й нові камені тривоги в жіночу душу, Анна намагалася зменшити рукоділлям — лише воно хоч ненадовго повертало її в той щасливий час дівоцтва, коли вона ні за кого не переживала й найбільшою проблемою в житті вважала невдалу шарлотку й дощову погоду. А яке радісне й красиве було в них із Якубом весілля! Усі так тішилися танцями, наїдками; маленькі гарнюні гості у святкових одежах були мов справжні янголи. Анна не підозрювала, що той шлях від появи дитини на світ до перетворення на весільного янголика такий довгий і болючий для батьків. Тепер вона знала, що день весілля такий шумний і радісний тому, що далі життя вже ніколи, ніколи не матиме того градуса ні безтурботності, ні радості, ні веселощів… То останній день, коли ти ще належиш тільки собі, тож веселись, душа; усі дні по тому — це випробування на твою міцність: чи зламаєшся ти під тяжем випробувань, а чи зможеш нести, не зігнувшись, свою долю й долі своїх дітей. Щоразу під час появи дитинки Анна обціловувала маленьке тільце, і сльози радості й тривоги падали на немовля. «Бог-Отець, Бог-Син, Бог-Дух… Якби ти, Боже, ще й був Бог-жінка, ти б ніколи не віддав своїх людей ні хворобам, ні пожежам, ні мукам душевним, ані фізичним… Та, мабуть, навіть для тебе то була б заважка справа… Захисти, наскільки зможеш…» — шепотіла Анна, і, мабуть, ті слова доходили до адресата, бо ще нікого зі своїх дітей вона не ховала, тьфу-тьфу, щоб не наврочити…

До кімнати нечутно зайшов Якуб, опустився поруч із дружиною на коліна. Спільна молитва була для них єднанням душ, після якого теплий погляд і обійми значили більше, ніж тривала розмова. У мороку того тяжкого часу пошуків державності — бунтів, революцій, конфедерацій на тлі постійних спалахів моровиці — подружжя Коморовських добре усвідомило, що сім’я є найкращим прихистком у цьому непевному світі, тому здоров’я й щастя дітей стали для обох найвищою метою. Якуб із ніжністю дивився на піврічного Йозефа — розкинувши рученята, пухкенький малюк спав у колисці; обняв Анну.

— Вродливі в нас діти, Анно… Спасибі тобі, — поцілував дружину.

— Слічне[23] — не вічне. Аби щастя в житті мали… — тихо відказала Анна. — Годилося б уже з кимось за Гертруду домовитись, Якубе, — запитально глянула на чоловіка.

— Усе буде добре, моя пані. — Очі Якуба потеплішали. — Бачу, бачу, як на неї паничі молоді дивляться — гарно дивляться… і обнадійливо для нас. Ще трохи по балах то там, то сям — і хтось та й підкотиться достойний, будь певна…

Літня спека, часті грози вимучували Анну Ельжбету нападами задухи, і лише вночі приходила сподівана прохолода, а з нею — здатність мислити й бажання поговорити. Та той специфічний ритм не співпадав більше ні з чиїм у палаці, і пані Потоцькій доводилося купатися у власних думках, а місцями й душитися ними. Сидячи в кріслі-гойдалці навпроти відчиненого вікна, Анна Ельжбета вже була королевою Польщі, — звісно, на троні сидів син, але влада, солодка й омріяна, належала їй… Найперше були б виділені її увагою Чарторийські… О-о-о, помста має бути розкішною: треба всіх їх покарати за те, що пропхали свого племінника на короля й робили, що хотіли. А мав, мав бути королем її Францішек — обманули, підло обманули ниці й підлі люди… Спалити їх… ні, занадто швидка смерть — треба, щоб довго й у муках… От якби їх похльостати, як тут, удома, а потім шкіру пасами спускати — ото те, що треба… Гойдалка зарухалася енергійніше в такт руйнівних думок. «Треба вже, треба збирати собі спільників, сама ту справу не подужаю втнути. Хитро треба все зробити, щоб і церква проти них була, і люди… Щось там Францішек зустрічається то з Косаковською (вона за конфедератів), то з росіянами (і ті хочуть його на свій бік); то час від часу від турецького султана прибувають гінці — плете свої ходи й плете, а щось нічого не виплітається… Час і собі входити в гру, вникати, що, де, по чому, за що й з ким… Час іде, а визначеності малувато… От вріже Францішек дуба, а Щенсний іще не прилаштований, і що, що буде? Мнішеки їли-пили, веселились, і що — за дурних Потоцьких мають? Ні слова за весілля чи ба — навіть за заручини, — вичікують чогось, хитрі курви… А в разі сумного випадку з Францішеком, тьфу-тьфу, не приведи, Господи, хто його зна, чи й не відмовляться родичатися… Нічого, хай спека літня спаде, поїду восени до них — не відкрутяться, десь по Різдві можна буде й весілля справити…»

Станіслав Щенсний не міг спати: ще, здавалося, зовсім, зовсім трохи, і його Гертруда ось-ось викристалізується з упертих безкінечних думок і мрій, які щораз ставали майже видимими, і чергове марево з коханою оживе зараз он тут, у кімнаті, у місячному сяйві… Думка про Коморовську ставала ідеєю-фікс, і це вимучувало і тіло, і душу молодого Потоцького. «Тільки Маурицій зможе допомогти…» — дозріла думка в голові Щенсного, і він зірвався з ліжка.

— Пане Вольф… Бачу, ви ще не спите, — тихенько прочинив двері до Мауриція.

— Заходь, друже мій. Я тут зачитався, мені нові книги з Європи надіслали — є, є цікаві думки. Та бачу, щось ти задуманий і останнім часом не заходиш до мене. У тебе все гаразд? — Вольф відклав убік книгу.

— Не знаю, ніби й гаразд, а ніби й ні… — Щенсний пригнічено дивився на Вольфа. — Пообіцяйте мені, пане Маурицію, що це все залишиться між нами.

— Любий мій Щенсний, ти міг би вже цих слів не говорити: їх кажуть, коли в комусь сумніваються. І коли ти маєш певні сумніви в мені чи в комусь, то краще ніколи не розказуй нічого. Це не докір, не образа, зовсім ні, просто так, невеличке повчання. То що ти вирішив?.. — Вольф дивився на Щенсного зі спокійною доброзичливістю, і юнак, хвилю повагавшись, розпочав:

— Я й Сіраковський розвозили допомогу по селах, пам’ятаєте? — Вольф кивнув, і хлопець продовжив: — Нас заскочила дуже сильна злива, і ми попросилися на ночівлю до шляхтича Коморовського. Він наш сусід і був у нас у гостях на Великдень… з дочкою Гертрудою… — Щенсний замовк, і блиск його очей був красномовнішим за слова.

Вольф із розумінням похитав головою, у задýмі потер чоло.

— Вона тобі дуже сподобалася, так?

— Так… І я не можу її забути, вона всюди переді мною, вона в моїй голові, розумієте? Я вже молився, та вона далі ось тут, — Щенсний поклав руку на серце. — І що я маю робити, учителю? — Станіслав Щенсний із надією дивився на пана Вольфа.

— А як тобі підказує серце, юначе?

— Я хочу її бачити… знову й знову, вона мені сниться.

— Я не думаю, що тому є якась заборона, Щенсний. Кажуть, що всі заборони створюємо ми самі у своїй голові… Хочеш побачитися — ну ж бо…

— А мої зобов’язання перед Жозефіною?

— А що, вони вже є? Ви хіба заручились?

— Ще ні, ще ні… — розмова освітлювала юнакові вихід із лабіринту. — Але мої батьки… Вони однозначно не схвалять цього вибору…

Вольф задумався.

— Знаєш що, Станіславе, тут є кілька моментів, які зовсім не протирічать ні тобі, ні планам твоїх батьків. Дивися: ти бачився з нею, наскільки я зрозумів, лише раз, так? — Юнак кивнув, і Вольф продовжив: — Може, я буду не правий, але… У своєму житті — до прийняття сану священика, звичайно, — я мав кілька таких моментів неймовірного захоплення, подібних до твого. Та, як сказав один жартівник, «найкращими ліками для кохання з першого погляду є другий погляд». Перекладаю: потрібно трохи довше поспостерігати за дівчиною — можливо, знайдуться якісь такі речі, які тобі зовсім не сподобаються. Одному панові не сподобалося, що підв’язка пасії лежала на дивані, коли він прийшов у гості, іншому — як потенційна дружина їсть: плямкає й сьорбає… З уподобаних мною панянок одна голосно сякалася, а потім намагалася вкласти ту руку в мою, а друга все розказувала, як вона любить подарунки, і торохтіла без упину — я подумав, що на подарунки ще готовий витрачатися, а от слухати ту безкінечну мову — ні… Тож ти, як так уже тебе мучить, можеш із нею побачитися, і добре роздивитись, і поговорити, бо ти ж знаєш, як у нас кажуть: «Як не бачу — душа мре, а побачу — з душі пре». Може, і твоя богиня впаде з п’єдесталу, хтозна… А другий момент — невідомо, який залишив слід у її душі ти, розумієш? Ти, звичайно, красень, та кожна панна теж має свої брики-вибрики, як і чоловіки… Тож, порозмовлявши з нею, з’ясуєш, чи ти їй до вподоби…

— Та ні, я думаю… я знаю, що й вона до мене теж те саме відчуває… Я впевнений у цьому…

— Мій добрий і, перепрошую, наївний пане, це типова помилка всіх-всіх закоханих. Навіть близнюки однаково не думають. Не треба вважати, що як ти хочеш пончик, то й вона його любить, і як ти хочеш пити, спати, їсти, то й вона теж… Може, для тебе буде відкриттям, та навіть дуже закохані рідко коли однаково думають і мають однаковий інтерес до пончиків… Може, ця різниця й робить нас цікавими одне для одного. Уяви, якби всі дівчата на землі були на одне лице, чи було б це чудово?

— Так, Маурицію, якби всі були, як Гертруда, так…

— О-о-о, та в тебе безнадійний варіант, Щенсний! Не наполягатиму далі, та ти помиляєшся: ти б знайшов якусь довгоносу, руду та банькату й назвав би її найвродливішою… Ну, та що буду тут говорити я, — усміхнувся Вольф, — тут говорить її величність природа. І ще один момент — бо я ж визбирую всі ті моменти для покращення твого настрою — вона з шляхти, правильно? Отже, практично вона рівня тобі, а все можливе незадоволення твоїх батьків буде в розмірі її посагу. Тоді вже тобі вирішувати, чи готовий ти на менші, ніж у Мнішеків, статки. Хоча… куди я вже зайшов, гм… задалеко, до цього може й не дійти… Два перші моменти можуть не допустити третього… А так, Щенсний, нема особливих перешкод для тебе й твоїх бажань… Принаймні я так думаю. Усі ми були молодими, а молоде пивко шумує, — з хитрою усмішкою закінчив пан Вольф.

— Я вдячний вам, пане Маурицію. Ви не уявляєте, наскільки легше мені стало на душі. Я скористаюся вашими порадами… А ще послухайте, який я вірш склав для неї, — і Щенсний продекламував пристрасний куплет.

— Добре, Щенсний, усе за правилами віршування, і настрій є — мені подобається.

— То як я приїду, то все розкажу, гаразд? — окрилений Щенсний уже мчав би на побачення.

— Трохи розчарую тебе, Станіславе: розкажеш трохи згодом, бо завтра я відбуваю в тривалу подорож.

— Наскільки тривалу?

— Десь на півроку, буду аж після Різдва. Покликали мене до Італії читати лекції в одному їхньому колегіумі, тож зустрінемося нескоро…

Щенсний щиро засмутився:

— Цілий палац людей, а поговорити вже й не буде з ким. Мені шкода, що вас так довго не буде, пане Вольф…

Сіраковському снився сон: він біг дорогою, з якої врізнобіч розповзалося гаддя, а поруч гнав великий породистий хорт. Кароль спотикався й усе не міг згадати, від кого ж він утікає… Раптом посеред дороги з’явилося високе дерево, і Сіраковський видерся майже на вершечок. «Усе, не знайдуть мене, не помітять», — розслабила сон чоловіка думка, аж тут із дерева пообпадало всеньке листя, гілляки зразу стали сухими, ламкими й затріщали, а під деревом стояла… о ні, ні… пані Потоцька й тягнула до нього руку, а рука все видовжувалася й видовжувалася, намагаючись схопити його…

— Каролю, Каролю…

— Ні, ні, не хочу, — схлипнув молодик і розплющив очі.

— Вставай, мій маршалку, маємо справу. — Над ним стояв усміхнений і бадьорий Станіслав Щенсний.

— Господи, так рано… Та так рано тільки півні до курей справи мають, пане Потоцький, а люди пізніше встають, коли вже буде з чого яєшню зготувати й поїсти як годиться, а вже потім справи справують, — бурмотів, одягаючись, сонний Сіраковський.

Четверо вершників — молоді паничі в супроводі двох гайдуків — їхали дорогою на схід від Кристинополя.

— То, прошу пана, куди ми й чого? — остаточно прокинувся Сіраковський.

— Каролю, маршалку мій любий, ми — в Сушно, до Коморовських. Треба ж їм подякувати за те, що прихистили нас від зливи. — Щенсний аж світився в радісному очікуванні.

Сіраковський кілька разів глянув на свого пана, обмізковуючи ситуацію, і нарешті видав:

— То ми, певна річ, до пана Якуба… Чи будемо тільки панні Гертруді за пісеньку дякувати?

Кароль влучив у ціль: Щенсний задоволено засміявся й пришпорив коня.

— Та так, — підсумував маршалок, — як тягнули ведмедя до меду — вуха відірвали, а як відтягати, то хвоста треба віддирати…

Сушно примліло від червневої спеки; навіть вічно голодні корови не хотіли вже пастися, а, ліниво помукуючи, чекали на обідній перепочинок у холодку стаєнь; добре було лише стадам гусей і качок у прохолодній річковій воді Білого Стоку. Сільський люд, маючи надію на те, що чума вже минулася, уперто запасався сіном: живі, Богу дякувати, то й працюймо — життя триває… Аж почорнілі від сонця чоловіки й жінки сновигали луками, не зважаючи на спеку, перевертали сіно й формували копиці; над селом стояв пряний запах підсохлих трав: м’яти, кмину, чебрецю… Лише малі діти й півні не мали чого робити й доповнювали своїми голосами пасторальну картину Сушна.

Гертруда, Кордуля, Юзефа й маленький Франц прийшли охолодити ноги до річки. Панянки Коморовські нагадували справжніх лугових фей: світлі лляні плаття з червоною вишивкою й гаптуванням кольорами перегукувались із пишними віночками з ромашок і маків, а для дворічного Францішека постаралася кожна з трьох няньок: вінки були і на голівці, і на ручках, тож малий задоволено обскубував із них квіти. Поодаль, у високій траві, як зазвичай, бовваніла постать глухого Іванка: усю роботу він старався зробити вдосвіта, а далі йшов милуватися Гертрудою. У теплій воді на обмілинах було видно замлілих сріблястих плотичок з елегантними червоними плавцями; біля донних джерелець охолоджувалися великі банькаті раки; десь на глибині чекала на нічну прохолоду щука.

— Як би я хотіла бути рибою, — замріяно сказала Гертруда. — Я б запливла аж до моря… А дорогою розглядала б інші міста, села, людей…

— Та ти й так була аж у самому Відні! Ні я, ні Юзефа ще так далеко не їздили… Тільки раз тато взяв нас до Львова, на ярмарок, то там сті-і-льки вже людей було, що ми нічого й не побачили, бо вони нам усе заступали. — Кордуля більше любила своє спокійне Сушно.

— У Відні люди такі вродливі, відрізняються від наших: переважно біляві й із синіми очима; а в Угорщині — чорняві й кароокі, — ділилася спогадами Гертруда. Та хитрій Кордулі муляло інше, і вона мусила то спитати: — А хтось був там такий вродливий, як пан Станіслав Потоцький?

— Ах ти язиката Кордулька… — Гертруда пішла в наступ, і менша сестричка, сміючись, побігла навпростець у бік лісу. З трави вигулькнув і поспішив за ними невидимим охоронцем дурник Іванко.

Раптом біля дороги Кордуля стала як укопана, і Гертруда з розгону аж врізалася в неї: з лісу в бік села рухалися чотири вершники, і серед них… О Боже, — у Гертруди мало не вискочило серденько з грудей, — красень Потоцький наближався до неї, за ним — Сіраковський із гайдуками…

— Моє шанування, панянки Коморовські. — Щенсний спішився й галантно вклонився Гертруді й Кордулі, затримавши палкий погляд на старшій. — Цілі два тижні я очікував того моменту, коли зможу подякувати вам і вашим батькам за гостинність… Оце вам… і вашим сестричкам, — простягнув усміхнений Щенсний Гертруді величенький мішечок. — Це цукерки, є й турецькі…

Нетерпляча Кордуля намагалася хутчіш розв’язати мішечок, а Гертруда не могла відвести погляд від красивих і проникливих карих очей Щенсного — здавалося, весь світ зник та онімів і залишилася тільки вона й цей високий хлопець із мужнім і водночас ніжним обличчям.

— Гертрудо, ти чого? Та ж бери, — Кордуля наполегливо трясла сестру за руку.

— Так, що тут у нас, — заглянула в мішечок Гертруда. Зацукровані фініки, груші й сливи, навіть квіти фіалок у цукрі тішили ще дитячі душі панянок нечуваним смаком.

— Доброго дня найгарнішим панночкам цього села! — галантний Сіраковський півдороги наздоганяв нетерплячого Потоцького. — О-о-о, як би я хотів теж прийняти вас, пане Потоцький, у грозу, щоб ви й мені таких цукерків привезли! — прицмокував Кароль, наганяючи апетиту Кордулі.

— А ви, пане Каролю, тепер як тільки на дощ буде показувати, гайда з паном Потоцьким до нас — щось, може, і вам коло нас перепаде. — Кордуля простягнула Каролю мішечок. — Пригощайтеся, я добра дівчинка…

Щенсний моргнув до Сіраковського — той зрозумів без слів.

— Панно Кордулю, ви їздили верхи? — Кордуля з набитим ротом заперечливо махнула головою. — О-о-о, то ми це виправимо. — Вправно висадив дівчинку на коня, і, тримаючи за вуздечку, неспішно пішов попереду.

— Панно Гертрудо, я дуже радий вас знову бачити. — Внутрішнє тремтіння переплелося в Щенсному з великою радістю.

— Правду кажучи, я теж. — Очі Гертруди неначе дивилися в самісіньку душу Щенсному.

Гаряча хвиля винесла юнака на пік щастя: «Вона теж мене кохає… Маурицію, другий твій момент виключений. А першого так і нема: вона прекрасна…» Потоцький узяв руку дівчини у свою.

— Можна?..

Гертруда кивнула, її переповнювали невідомі досі почуття: дівчина була готова цілу вічність милуватися цим юнаком, його високим лобом, гарним обрисом обличчя, вольовим підборіддям і ніжними карими очима, що затягували в себе й пронизували душу, та слухати, що він говорить. Він був набагато вищий від неї, і тендітна Гертруда дивилася на нього, як на Бога, знизу вгору, і підсвідомо вона вже й мала його за Бога.

— Ти мов весна, вродлива і струнка, а погляд твій — то літня спека. Лишень не будь зимою ти. У серці буду образ твій нести. — Вірш Щенсного запав у душу Гертруді, і вона була приголомшена майже освідченням. — Пане Щенсний, як гарно… А хто автор?

— Це я написав. Для вас, Гертрудо… Ви мені дуже, дуже подобаєтеся.

— Дякую, пане Щенсний. Ви… теж дуже гарний. — Дівчина не змогла відкрити почуття, що теж уже зайшло в її серце. — О, ми вже майже вдома, — зніяковіла Гертруда не знала достеменно, чи вона цьому рада, чи ні.

— Заждіть, панно Гертрудо. — Юнак сповільнився й стишив голос. — Якщо ви не проти, я б приїхав до вас іще, але… тільки до вас, розумієте? Ми б поговорили з вами без нікого… То як?

Дівчина не мала жодного, ані найменшого досвіду в справі побачень. Єдине, що їй втовкмачили батьки, — це те, що зустрічі мають бути лише з паничами, а з ними в окрузі на відстані чималого кінного шляху було тугувато, та й не була ще Гертруда з ними знайома. І школа у Відні була лише для дівчат… І мама з татом не розказували, та й не мали навіть потреби пояснювати якісь там правила стосунків між хлопцями й дівчатами: де вони, ті кавалери — ау-у-у… Хіба на балах чи в гостях, а там усі знайомства, гулянки-прогулянки відбувалися лише з відома батьків і під їхнім пильним соколиним оком, від чого діти почувалися акторами-початківцями на генеральній репетиції у всіх на виду: і не говориш, а так — лепечеш, і слова якісь не такі, і ти — не ти, і сам би себе роздер — уже чи потім; а ще й батьки тут, тутечки, рідні… Потім розкладуть тебе по поличках до найменших костомашок і всиплять солі на твої ранки… Це як перший невпевнений виліт пташеняти з гнізда: воно трохи летить, трохи відпочиває на землі, оглядаючи все безтурботним радісним оком, а збоку на гіллі двоє дорослих птахів репетують у страшному переляку, бачачи згори щось таке, чого не помічає зльоток.

Щенсний благально дивився на дівчину. «Боже, що ж я маю сказати… Як то буде без відома батьків… Та хіба така людина може обманювати… А ще він старший на цілі чотири роки!.. А батьки казали старших слухати й поважати… Не можна відмовляти. Та й хочу я його бачити, хочу. Як лоскотно всередині від його погляду…» — лісовою вивіркою промайнули думки в голові шістнадцятирічної Гертруди.

— Ви знаєте, я дійшла висновку, що завжди треба казати правду, якою б вона не була, і так дійсно легше жити. Я так думаю, пане Щенсний, що таке не сподобалося б моїм батькам… — Гертруда витримала паузу, під час якої душа Потоцького полетіла в прірву. — …та я довірюся вам, бо… хочу довіритися.

Душа Щенсного, не долетівши дна, умить опинилася на вершині щастя. У тому пориві він поцілував дівчині руку й прошепотів:

— У суботу, як сонце піде ближче до заходу, я чекатиму на вас на околиці біля лісу, он там, за цвинтарем, якраз на початку дороги з Виткова. Спасибі, Гертрудо, ви справжнє диво…

Назустріч їм уже поспішав Якуб Коморовський.

— Вітаю, пане Потоцький! Не знаю, чи ви до нас у справах, чи по дорозі, а чи за доброї погоди, та я дуже радий вас бачити, і моя Гертруда, бачу, теж, — скинув погляд на розпашілу доньку, і вона швиденько пішла в дім. — Негоже поперед батька гостей зустрічати…

— Честь, пане Коморовський! Приїхав зі своїм маршалком подякувати вам за гостинність у ту грозову днину. Оце угорське вино для вас. — Щенсний простягнув Якубові вишукану пляшку із синього скла.

— Та то, звичайно, приємно, але зайве: ми завжди раді допомогти людям у біді. — Якуб був утішений увагою Потоцького. — Проходьте в дім, прошу.

На столі вже стояла карафка з черешнівкою, і літня служниця Марися спритно доставляла срібні келихи й закуску — оштепку[24].

— А жинчиці нашої не бажаєте скуштувати? — запропонував гостям Якуб, і, помітивши нерозуміння, пояснив: — Ми походимо зі Словаччини, а там усе до вівці прив’язано: і бринза, і оштепки, і сир косичками, а сироватка після сиру залишається — дуже добре спрагу втамовує, то і є жинчиця.

Потоцький і Сіраковський переглянулися.

— Та дорога до Кристинополя довга, та й уся в лісах. Як щось до чогось… — Сіраковський запереживав за міцність панського шлунка. Та хіба в гостях щось зле запропонують? — Нумо, пане Якубе, скуштуймо вашої жинчиці…

Анна і Якуб проводили несподіваних гостей і в задумі глянули одне на одного.

— Ти думаєш те саме, що й я? — Анна виглядала схвильованою.

— А що, Гертруда — красуня, я ж тобі казав! — добра черешнівка в чоловічій пристойній компанії підняла настрій Якубові.

— І що, щось вони говорили про неї чи як? І хто саме з них має інтерес?

— Говорити ми про таке не говорили, але коли вони приїхали, то я застав той цікавий момент, коли Потоцький нашій Гертруді ручки — ось так, — грайливий Якуб схопив жінчині руки й почав виціловувати. — Ось так, і ось так, і ось так, — пішов поцілунок у шию.

— Ти то бачив і попустив?! — Анна аж закашлялася.

— Йой, жінко кохана, уже й не можна тебе поцілувати! Ні, у шию не було… я б не допустив. Ну, ходімо, буду кохати тебе: черешнівка й погода шепчуть…

Неподалік від маєтку в сутінках стояв стривожений дурник Іванко. Усе те, що він сьогодні побачив, вклало сум’яття в його чисту душу. Коли Бог забирає одне, натомість завжди дає щось інше — в Іванка була сильно розвинута інтуїція: він відчував, що візит немісцевих якось зачепить його усталене й розмірене життя, у якому обов’язковий ритуал споглядання Гертруди становив більшу й дуже вагому частину. Не було того, хто хоча б якось прояснив темінь його свідомості, бо йшов дорогою життя без спілкування, один, мов перст, — без друзів, без родини, яка хоч і була, та не для поради глухому й німому, а так — гляділа його, як корову чи свиню… Не було більш самотнього серед людей, ніж Іванко. Він потребував їх, та ті, хто ні дня не провів у його шкірі, і не підозрювали, які вони жорстокі зі своєю байдужістю і як воно — не мати нічиєї підтримки ні словом, ні дотиком, бо, маючи Божий дар мови, навіть не намагалися уявити, як це — без неї… Усі ж вони спілкувалися словами, думали словами, а в піст зі всіх живих створінь споживали тільки рибу, бо вона німа, найнижча зі всіх істот, то й можна заковтнути без мук сумління того, кого Бог не наділив навіть голосом… Мислення Іванка нагадувало німе кіно — хоч без звуку, та зі зміною картин, декорацій і персонажів. Сьогодні кіно в його голові було швидке й неспокійне: його Гертруда віддалялася й щезала за іншими людьми, і якийсь дим, що з’явився між ним і дівчиною, ніяк не давав побачити, що ж там далі. Задуманий хлопець навіть не помітив, як біля його босих ніг клубочиться недавно вилуплене гаддя. Слуги Великого Болотного Духа мітили своїм ритуальним танком нову жертву для свого господаря…

«Сьогодні четвер. Іще два дні, і я його побачу…» — замріяна Гертруда не виходила з дому, а вперто працювала над новою вишивкою.

— Гертрудо, що з тобою? Ну ходи, ходи з нами, без тебе нецікаво… — запрошувала старшу сестричку на прогулянку Кордуля.

— Ти ж знаєш, що як я щось почну, то мушу чимшвидше закінчити, — навіть не підводила голови юнка. Та насправді Гертруда дала сама собі обітницю суворої таємниці, і навіть улюбленій Кордульці до неї зась… А мала хитрунка добре вміла читати емоції старшої сестри, так що сиди, Гертрудо, — стібок до стібка, четвер — до п’ятниці, і так достібаємо аж до суботнього вечора.

До кімнати заглянула мати з Йозефом на руках, замилувалася Гертрудою й вишивкою.

— Яка ж ти в нас розумниця, донечко… Хочу в тебе спитати: про що ви з паном Потоцьким говорили?

Дівчина зашарілася, підвела голову на мить.

— Та особливо ні про що, — стенула плечима, — про погоду, про коней, про цукерки… А що?

— Та цікавимося з батьком, ти ж знаєш — треба пару в житті тобі шукати, може, і пан Потоцький підійшов би… Хоча завелика він цяця для наших статків, — і, зітхнувши, вийшла.

Юнка спинилася й уперлася поглядом у стіну. «Ні, Щенсний — не цяця, він — диво й має щодо мене таки серйозні плани, бо кохає мене… І я його теж… Субота, де ти, де ти…» Механічно протягуючи голку в тканину, Гертруда згадувала солодкі миті їхньої зустрічі, усміхнене лице Щенсного і його проникливі очі. Дівоча уява то переносила її з привітним юнаком до річки, то знову вони йшли польовою дорогою, то вже, сміючись, бігли лісом навперегін, а за мить — сиділи вдвох у кімнаті Гертруди й дивилися на зорі, як вечорами з Кордулею. Солодкий щем від тих фантазій розслаблював тіло й ставив печать блаженства на вродливе личко Гертруди, а в синіх очах розливав чуттєву замріяність. Дарма Іванко стовбичив у тіні крислатої липи цілісінький день — Гертруда так і не вийшла, і сильна тривога зайшла в душу хлопчини: його ідол, його сонце, його обожнювана краса, єдина втіха й розвага беззвучного, одноманітного життя-буття десь поділася… Аж темна ніч погнала засмученого хлопця додому.

— Пане Каролю, а куди ви з моїм братом зібралися? — допитлива Пелагея Людвіка хотіла спілкування з жвавим Сіраковським.

— Моя юна панянко, радий вас бачити. — Юнак широко всміхався до дівчинки. — Хочемо зі Щенсним на кінну прогулянку.

— А мене, візьміть мене. — Людвіка аж підстрибувала навколо, прагнучи стати компаньйонкою.

— Моя гарна панно, ви ж не знаєте, чого чоловіки так люблять коней. Чоловіка думка несе далеко-далеко, і кожен чоловік хотів би теж мати чотири ноги, щоб понестися за тими думками так швидко й далеко, як кінь, та Бог дав тільки дві, то й тягне нас до коней. — Людвіка щиро засміялася, а Кароль продовжував: — Та й не можна довго ні коням у стайні, ні чоловікові вдома залишатися — обоє застоюються й марніють.

— Я вже теж марнію вдома, візьміть мене. — Людвіка хотіла не так коней, як товариства.

— А жінки, панянко Потоцька, як ті красиві квіти, яким краще вдома — без вітру, за доброго догляду… Людвіко, ви розквітаєте, як прекрасна троянда, на яку хочеться дивитися й дивитися… Ми маємо трохи далеку дорогу, і для такої трояндочки, як ви, вона буде обтяжливою. Я вам обіцяю, що завтра, у неділю, ми покатаємося верхи Кристинополем. Гаразд?

— Але твердо обіцяєте, пане Каролю? — присипана компліментами Людвіка була майже щаслива, і Сіраковський поспішив до Щенсного.

Молодий Потоцький помітно хвилювався: то зачісувався перед дзеркалом, то поправляв сорочку, то знову пригладжував густе хвилясте волосся.

— Честь, мій пане! — Маршалок спостеріг ті приготування й на мить замислився. — Щось мушу в тебе спитати, Щенсний, — здалеку почав Сіраковський. — Може, то й не моя справа, та вже як я їду з тобою, то виходить, що трохи й моя…

— Так, Каролю, кажи. — Потоцький повернув голову до секретаря.

— Як селянин садить поле, то він сподівається на врожай, а як його жона садить квочку, то хоче курчат; як я беру вудку і йду на річку — думаю, що спіймаю велику рибу… На що сподіваєшся ти, пане Потоцький?

Щенсний сповільнився у своєму вифранчуванні й глянув розгублено на товариша.

— Ти, чесно кажучи, заскочив мене зненацька… Я, Каролю, не знаю, куди йду… Та вона мені дуже, дуже подобається, і я не можу ні про що більше думати… І як уже ти заговорив алегоріями, то й я тобі скажу так: чого сонце сходить на сході й котиться не на північ, не на південь, а на захід?.. Чого річка тече в море?.. Чого буває літо й зима, а не інакше? — Кароль уважно слухав, куди хилить панич, а Щенсний продовжив: — Бо воно має бути так і тільки так, а не інакше, правда ж? Тільки йде воно за законами природи, а тут — за людськими… Те, що мене штовхає до Гертруди, більше й могутніше за мене, і… Я, напевно, недостатньо сильний, щоб чинити цьому супротив, розумієш?..

— Та я тебе розумію, Щенсний. Вона, скажу тобі правду, і мені самому сподобалася, та бачу, що прихильніша до тебе… — Сіраковський зітхнув і продовжив: — Але сьогодні я трохи про інше, бо моя голова нині холодніша, аніж твоя. Завжди, як починаєш їхати чи йти, то ти знаєш, куди хочеш і на що розраховуєш наприкінці шляху. Ти маєш думати про те, до чого можеш прийти, розумієш, Щенсний? Тобі ж тато з мамою призначили, до кого ти мусиш рухатися. — Молодик кивнув на портрет Жозефіни. — То чого ти сходиш на іншу стежку? Ти думав, куди вона приведе?.. Бо вже як ти за природу, то й я тобі скажу так: ніхто не бачить, як вода випаровується: потихеньку, помаленьку й не видно, та вже як вона в хмари набирається й грозою суне — отоді вже всі навтьоки…

— Ти за яку грозу? — уточнив Потоцький.

— Та, прошу пана, навіть за дві: або ту, що ти можеш наробити, або ту, що зроблять твої тато й мама, — то без різниці, бо в обох випадках я сухим аж ніяк не вийду. А в другому випадку, перепрошую, ще й без яйок залишуся: твоя мама з них яєшню приготує… І тоді дівчата точно мені вже не смакуватимуть — буду не хлоп, а каліка, доведеться в монастирі целібату дотримуватися… А я б того не хотів, бо люблю м’ясо, горілку й дівчат — отак, — закінчив Сіраковський.

— Боюся, Каролю, що то буде яєшня на більшу пательню, — засміявся Щенсний, — та не будемо наперед загадувати, пливімо за течією, а там кудись та й винесе.

— Гм-м, тепер так, а після як? — гнув своєї Кароль.

— Не знаю. Кажу тобі: хоч миска з пирогами, хоч дідько з рогами, їдьмо вже, — урвався терпець Щенсному.

— Чи далеко панство зібралося? — поцікавився конюший Вільчек, виводячи коней для Потоцького, Сіраковського й двох гайдуків.

— Та… Так, аби вдома не сидіти… І кров молоду розігнати — свою й кінську, — ухилився від прямої відповіді Кароль.

— Вважайте, щоб сідло зручне було, а то так кров розженете, що баби довго не захочете, — застеріг Вільчек.

— Та ти знаєш, Яне, а то було б не зле, зовсім не зле, — по-змовницьки підморгнув Сіраковський.

Вершники рушили, а Вільчек довго стояв у задумі: «Агнешка… Точно вже всім розкудкудакала, стерво…»

Майже півтори години галопу — і вершники опинилися у Виткові. Численні дітлахи з цікавістю споглядали рідкісну появу багатого панства в їхній місцині. Сонце вже наближалося до заходу, коли процесія повернула в бік Сушна. Ліс тішив приємною прохолодою й безліччю пташиних співів. Вершники спішилися й повели втомлених коней під вуздечку: далася взнаки дорога завдовжки двадцять п’ять кілометрів.

— Ну як ти, Щенсний, витримав ту дорогу? — поцікавився Кароль.

— Коли я думаю про неї, Каролю, то сили звідкись наче прибувають. — Щенсний трохи втратив той лоск, який наводив удома, та молодість на те й дана, щоб завжди залишатися вродливим — спітніле обличчя й рум’янець навіть додавали йому привабливості й шарму — то були ознаки справжньої чоловічої впертості, що сподвигла його на такий довгий шлях і яка так подобається дівчатам.

— А сурма твоя як там після сідла, ще сурмитиме чи ні?

— Пане Каролю, моя сурма готова навіть до бою, — віджартовувався Потоцький.

— А моя вже ні для кого не хотіла б грати… А було б таки добре, якби панянка Коморовська дала тобі одкоша, — мудрував маршалок, — бо як я ще так зо два рази проїдуся з тобою, то й склянки свої поб’ю, — потер сідниці Сіраковський, — і господарство своє як не знищу, то витрясу…

Дорогу перетнула літня жінка з великим оберемком трав; обернувшись, довго дивилася вслід лісовим гостям. Знахарка Іванна відчула щось недобре. Що саме, ще й сама не знала достеменно, та ззаду за чоловіками її видюче око вловило примарну тінь біди. З галявини на узліссі невелике село було видно, як на долоні: лінива череда корів розходилася між маленькими хатинками; верескливі дітлахи потроху залишали вулицю; де-не-де у вікнах загорялися маленькі вогники свічечок — село готувалося до сну. Найближче до чоловіків був сільський цвинтар, і останні промені сонця різко виокремлювали чорні хрести на тлі неба.

— А що буде, як вона не прийде, га, Щенсний? — Кароль вдивлявся разом із Потоцьким у бік села.

— Навіть не думай так, Каролю… Прийде, обов’язково прийде… Або мене на тому кладовищі поховають… — Щенсний уже почав нервуватися.

— Е-е-е, не говори дурного, друже. Ми з тобою в одній упряжі ходимо, а мені на цвинтар іще зарано. — Кароль зараз найбільше хотів додому, до склянки теплого молока й прохолодних простирадл ліжка.

Ворони влаштовувалися на нічліг, шумно з’ясовуючи гніздові претензії, та нарешті затихли й вони. Несміливий блиск перших зірок почав пробиватися на тлі нічного неба. Напруга в душі Щенсного зростала, наближаючи його до межі відчаю. Сенс життя для нього буде втрачений тут уже й назавжди, якщо сьогодні він не побачить своєї Гертруди. Схвильований погляд вогнем пропікав дім Коморовських, що височів на пагорбі. Кароль міцнішав в іншій потаємній мрії: «Не йди, не йди, дівко… Не треба тієї пригоди на дупу ні тобі, ні мені. Ніби ти є мудра дівка, Богу дякувати…» Кожна хвилина очікування додавала йому все більше відчуття щастя. Два гайдуки теж охоче повернулися б додому: дорога вночі через ліс — то не жарти, то гра з чортами, а їх тут повно: то не є територія Бога, о ні…

Раптом ворони сільського кладовища стривожилися, знову зчинили лемент; Сіраковський і гайдуки занепокоєно переглянулись і перехрестились. Невеличка темна постать рухалася до них. Щенсний прошепотів: «Вона… Хвала Богу, вона…» — і поспішив назустріч. Посмутнілий Кароль із гайдуками відвели коней трохи вбік і сіли точити ляси. Великий оранжевий місяць звісив своє ідеально математичне тіло між стовбури дерев; вітер стих, таємнича ніч повні тихо вступала у свої права; ніхто навіть не приділив уваги тому, що вдруге закричали потривожені ворони…

Щенсний у радісному збудженні обійняв Гертруду, потім галантно впав на одне коліно, поцілував дівчині руки й сховав між них своє лице. Гертруда ніжними пальчиками провела по обличчю Щенсного — в обох це вийшло природно й зовсім не за усталеними правилами тогочасного етикету. Дівчина першою згадала про його далеке існування й делікатно забрала руки.

— Я… теж рада вас бачити, пане Станіславе Щенсний…

— Щенсний, просто Щенсний, Гертрудо. І я сьогодні дійсно дуже щасливий від того, що знову бачу тебе. Будьмо на «ти», гаразд? Ходімо он туди, сядьмо, — показав у бік великого дуба Потоцький. — Як ти дійшла? Не боялася?

Гертруда почувалася захищеною біля цього рослого юнака, хоча ще недавно, дорогою до лісу, у неї цокотіли зуби — чи то від страху, чи то від очікування зустрічі.

— Якщо чесно, то трохи було лячно, особливо біля цвинтаря: усе здавалося, що хтось за мною йде.

Пара сіла під деревом, і усміхнений Щенсний усе не міг відвести погляду від Гертруди. Юнка зніяковіла, поправила густе волосся рукою.

— Що, щось на мені не так?

— Усе, усе в тобі так, найгарніша дівчино у світі… Просто не можу намилуватися тобою й тішуся від того, що ти поруч.

— Ти є щенсний від того, так? — засміялася Гертруда.

— Дуже, дуже щенсний, моя панно, — не ховав емоцій Потоцький.

— Дивися, який сьогодні в нас пан місяць — добре буде додому і тобі їхати, і мені йти, — перевела погляд дівчина на пишнотіле нічне світило. — А ще придивися добре, Щенсний, і там ти побачиш Каїна і Авеля. Он, будь уважним: ото Каїн, і він тримає на вилах Авеля, бо вони посварилися, коли складали снопи на віз, — водила пальчиком по уявних обрисах.

Чи була то місячна магія, чи магія Гертруди — свідомість Потоцького наче погойдувалася на хвилях блаженства… У зовсім іншому й далекому світі залишилися його сім’я з численними титулами, їхні меркантильні інтереси, усі снобістські цінності, наліплені тривалим вихованням на чисту душу юнака. Він міг би цілу вічність сидіти отут, серед лісових трав, з цією дівчиною, не потребуючи нічого й нікого в цілому світі…

— Ти мене чуєш, Щенсний? — Дівчина вловила хвилю задуми юнака.

— Так, так, я чую: «Третя чверть місяця зветься гнилушею», — відповів Потоцький.

— …так от, у гнилушу не можна рубати дерева для хати, бо їх неодмінно попсує шашіль, — закінчила Гертруда. — А ще тепер треба прикусити палець, яким я показувала на місяць — це заборонено, бо всохне, ось так… — і прикусила свій пальчик.

— Дозволь мені теж його трішки гризонути, бо я за ним слідкував. — Щенсний ніжно поцілував, а потім жартівливо покусав палець юнки зубами. — Тепер із ним усе буде гаразд. — Обоє засміялися, і місячний відблиск в очах іще більше висвітлював взаємне захоплення одне одним. — А як там твої сестри поживають? Не вистежили тебе?

— О-о-о, та то була ціла історія… Ми з Кордулькою щовечора перед сном говоримо, а тут довелося сказати, що в моїй кімнаті миші завелися, а я їх боюся й через те піду спати надвір, на сіно — воно в нас на подвір’ї під дашком. То вона похапала котів, напевно, з цілого села й зачинила їх у моїй кімнаті. Вони там так репетували, що аж Йозефа розбудили. Мама прибігла їх випускати — вони так мчали, як коні на перегонах… А драбинку я від Кордулі сховала, щоб вона наверх на сіно часом не вибралась і не побачила, що мене нема.

Щенсний щиро сміявся з тих маскувальних пригод Гертруди, і обом стало затишно й добре, навіть нетривале мовчання було приємним і необтяжливим — так, як і має бути між близькими за духом людьми. Вологий туман почав огортати ліс сивим покривалом, і Гертруда захвилювалася:

— Як вам буде їхати в тумані, коли нічого не буде видно? Може, тобі вже час, Щенсний?

— Заради тебе зорею у води впасти я готовий, щоб розчинитись там і з дощами прийти й помити твої коси…

Ліричні поетичні рядки Щенсного сколихнули Гертруду, і несподіваний порух душі підштовхнув її поцілувати юнака так, як вона цілувала своїх молодших сестер і братиків — ніжно, у щічку. Усе єство хлопця від радості наче піднялося високою хвилею солодкої насолоди, що вихлюпнулася незвіданими раніше почуттями. Щенсний сильними й водночас лагідними руками обійняв і притягнув до себе Гертруду — пружні губи юнака дістали палку відповідь повненьких вуст дівчини…

Світ перестав існувати для обох. Взаємність — то велика сила в коханні… Вона випростовує в людях сховані крила янголів, а солодкі й потужні їхні помахи відносять обох ввись і дарують небо… Руки Щенсного ніжно пестили шию й невеликі тугі груди дівчини, а вона, здавалося, і не помічала того. Її тендітні пальчики пристрасно гладили голову й спину юнака.

— Я кохаю тебе, Гертрудо… — прошепотів Потоцький.

— Я теж… тебе… Мовчи, мовчи… — відповіла Гертруда, вдихаючи п’янкий аромат юнацького тіла.

Та коли рука Потоцького опинилася під спідницями, на потаємному місці, Гертруда отямилася:

— Ні, ні… не можна, не можна, Щенсний, — і наполегливо звільнилася від обіймів.

— Вибач, кохана. — Юнак намагався вгамувати зов плоті, і це було боляче: розбурхане пестощами тіло вперто вимагало продовження.

— Я піду, уже пізно… дуже пізно. — Розсудливість поверталася до Гертруди й кликала до рідного дому.

— Так, ми проведемо тебе. — Щенсний нарешті спустився з небес на землю. — Почекай… Я хочу, щоб ти знала: ти є дуже глибоко в моєму серці, і я… прошу вибачення, якщо щось не так… Але ти, хоч і така тендітна, та маєш наді мною велику владу… — Юнак був дуже переконливий у своєму слові, і закохані знову злились у п’янкому поцілунку.

— До наступної суботи, зіронько моя, — прошепотів Щенсний.

— Добре, сонце моє, — ласкаво відповіла дівчина.

Чоловіки провели Гертруду за цвинтар, ближче до сільських хат, і далі спритне дівча швидко побігло городами. Знову зчинили незрозумілий зловісний лемент над цвинтарем ворони, від чого у вершників пішов мороз по шкірі, і навіть темний нічний ліс після цього видавався їм не таким уже й страшним.

Іванко йшов, плачучи, від хреста до хреста, і повторював: «Бо-бо… бо-бо… бо-бо…» У хлопця боліла душа, і одне з небагатьох слів із дитинства — «бо-бо», тобто «болить», — могло прокласти хиткий місток до співчуття людей: після того, що він побачив сьогодні, лише чиясь розрада могла заспокоїти його поранену душу. Та живих не було, і Іванко апелював до мертвих. Ворони відгукувалися роздратованими криками, і на шум із ближніх хат, хрестячись, боязко визирали люди…

Франц Салезій уважно розглядав сина. «Змужнів однозначно… Став упевненіший, дивиться прямо у вічі — добре, дуже добре…» Щенсний, сидячи навпроти, губився в здогадах, але не показував виду. Гріха за собою він не чув: нічого ж не було — так, безневинна прогулянка…

— У мене до тебе, сину, є важлива розмова. — Довгий погляд і пауза показували її значимість.

— Так, тату, я слухаю, — доброзичливо налаштований юнак спокійно дивився на батька.

— Тобі зараз є двадцять із половиною років, у лютому сповниться вже двадцять один… Ти знаєш, хто такі масони?

— Та… щось десь, — невизначено покрутив рукою Щенсний.

— Я є членом масонської ложі й хотів би, щоб ти теж ним став, — кожне слова Франца Салезія було повільне й вагоме. То би дало тобі великі переваги в майбутньому і для ведення господарства, і для політики, і, дасть Бог, для управління Польщею…

Щенсний, відчуваючи велику відповідальність і навантаження, аж засовався в кріслі, проте промовчав. Батько продовжив:

— Бачиш, тут є кілька цікавих і важливих, — старий підняв палець, — для нас моментів. Перший — членами масонської ложі стають віряни різних конфесій: чи то іудеї, чи то православні, чи католики — різниці нема, аби в Бога вірували. Масони визнають, що існує Бог як сила, як божественне начало, не заглиблюючись у деталі відмінностей. Для інших ті відмінності стають вагомою причиною відрізати голову чи хоча б набити пику, але не для масонів. Отож ти маєш можливість контактувати з євреями, вірменами, англійцями й спокійно залагоджувати якісь чи то болючі, чи то вигідні для нас справи. Уловлюєш?

Щенсний примружив очі й з розумінням похитав головою.

— Так, тут, на наших кресах, де стільки люду різного намішано, це дійсно важливо…

— Другий момент, — продовжив старий Потоцький. — Ти, напевно, помітив, що ми даємо фундуші на різні храми: і вірменські, і греко-католицькі, і синагоги… Так от, ми прив’язуємо тим люд до місця й гарантуємо йому спокій. І що?.. — запитально глянув на сина, чекаючи на продовження.

— І маємо зростання свого багатства, — закінчив Щенсний.

Батько ствердно кивнув і продовжив:

— Доки ми не перестанемо ворохобити людей отими відмінностями, доти нам не буде добре керувати своїми землями. А масони мають три найвищі цінності, проти яких вони ніколи, ні за яких обставин не підуть: Батьківщину, сім’ю й релігію. То є люди-будівничі, які створять нову Польщу й матимуть її за найвищу цінність, не зважаючи на оті строкаті релігійні чи національні одежі.

— Тепер я розумію, тату, чому ти не встряєш в оті військові табори — ні за конфедератів, ні за короля в російських штанцях…

— То все, сину, — махнув рукою Франц Салезій, — занадто складно для простих висновків… Тут нема чорного й білого, тут є кольорове… Тобі з тими людьми буде по дорозі, тим більше, що — знову повертаюся до того, з чого почав, — у лютому тобі виповниться двадцять один. Це вік, коли дозволено просити членства в масонській ложі. Я сприятиму твоєму входженню туди. Доти ти маєш посилено думати про своє духовне самовдосконалення, а не бути наївним і тупим святенником, як більшість самозакоханого панства. Під час вступу ти матимеш іспит на зрілість мислення, тож працюй над собою: читай, думай… Шкода, що пан Вольф поїхав…

— Та він залишив якісь нові книги…

— От і добре, сину: чи старі, чи нові, а книжна мудрість віку не має. Працюй, бо просити вступу потрібно тричі: смиренність і наполегливість — теж непогані речі… А там уже можна буде думати й про одруження. Але не навпаки, бо після женячки хлоп втрачає на деякий час голову, і тут слово «час» — найбільш цінне, бо вже міг би бути масоном і щось корисне зробити в спілці з мудрими людьми. Тож спочатку ти масон, а потім — одружений із Жозефіною… Женило ще твоє витримає? — звів брови батько й сховав усмішку в сиві вуса.

— Тату-у… — зніяковів Щенсний.

— Ну от і добре. А не витримає — щось тобі пошукаємо для розрядки. Ну, іди…

Щенсний поштиво вклонився й вийшов. «Направляти його потрібно, і все буде добре… Хоч би Бог ще здоров’я дав — Польща буде наша…» — Франц Салезій був задоволений рухом сина вперед. Від липневої спеки його вже погано рятували навіть муровані стіни палацу; відчувши втому від задухи, вирішив розігнати її водними процедурами. Камердинер швидко наповнив літньою водою ванну, і Франц Салезій пустив свою душу у вільне плавання. Від полегшеного законом Архімеда тіла думки летіли ясніше й швидше, приходило вирішення якихось раніше нез’ясованих моментів. За якийсь час усі болячки наче втопилися, з кінцівок зникли болючі відчуття наявності важких кайданів — чоловік знову ставав молодим. У молодих немає відчуття дискомфорту тілесного, лише душа щось постійно й невдоволено шукає, а старість міняє ці речі місцями: хочеш менше, усім задоволений був би, якби нічого не боліло. Та тут, у воді, у старого молоділо тіло й починало співати в унісон із душею — рідкісне відчуття гармонії й щастя, доступне лише у воді й лише в зрілості. До повного повернення в молодість не вистачало лише одного, і Францішек підняв великий палець — камердинер звично побіг за Каролінкою.

Чомусь очікування блаженства було занадто тривалим, і Потоцький уже встиг відчути й перші нотки роздратування. Та нарешті Каролінка прийшла, стала, як зазвичай, ззаду й почала масажувати плавними рухами його шию й потилицю. Роки чоловіка відмотувалися назад; голова мислила чітко, тільки якесь незрозуміло важке, з присапом дихання Каролінки заважало зосередитися на відчутті повного розслаблення. Франц Салезій вийшов із води й звично сів у свій улюблений фотель, розслаблено заплющивши очі, для продовження сеансу чоловічого щастя. Каролінка ніжними пальчиками підводила чоловічий ключ плоті до дверей тілесного раю. Францішек уже був готовий на приємне продовження на наступній станції Каролінки. Та сьогодні вона чомусь була геть невправною, її наче підмінили: усе закашлювалася, видавала нутряні звуки, наче збиралася блювати, і чоловічий ключ спочатку завмер, а потім вирішив припинити шлях до раю, сховавшись у свій звичний домашній плащик. Старий у роздратуванні розплющив очі й не впізнав вродливої колись ліліпутки: на нього з відчуттям провини дивилося одутлувате лице із синюватими мішками під очима й розпухлими губами, груди стали настільки більшими, що здавалося, що вони ось-ось потягнуть її до підлоги, а талія… її більше не було, і Каролінка нагадувала розперту від води бочечку.

— Фу-у-у… Хто ж це зробив… Курва! — скочив на рівні ноги Франц Салезій. Кілька енергійних кроків — і знервований пан опинився в кімнаті дружини. — Ти то бачила? Хто таке з нею зробив, Анно?

— Ти про що, Францішеку? — чистим необізнаним поглядом дивилася дружина-святенниця.

— Про Каролінку я, про Каролінку… Що, може, ти мене назад приймеш, га? — Чоловік аж кипів від гніву.

— Ну та десь там согрішила з Карлічеком, теж люди. Що я можу зробити… — Анна Ельжбета смиренно стенула плечима.

— Можеш ти, можеш! — лютував голий чоловік у розстебнутому халаті, роздратовано виписуючи кола. — Пильнувати такі речі потрібно! Не допускати! Та його завтра мої пси будуть любити на псарні! Та й вона добра: сучка не схоче — кобель не скочить! Обох, обох треба покарати! — ніяк не міг спинитися Потоцький.

— Добре, добре, Францішеку, буде так, як ти сказав, — покараємо. — Анна Ельжбета була сама поступливість.

У маленькому животі ліліпутки було надто мало місця для появи нового життя, і якби не великодні потіхи Потоцької з майбутньою свахою, то ніколи, ніколи б того й не сталося. Але саме в той день, коли двоє карликів стали забавкою для багатих пань, задзвонив дзвіночок на вихід для нової душі на землю, і вона вибрала собі за маму Каролінку, зовсім не переймаючись тим, що це смертельно небезпечно для мініатюрної дівчини. Щойно минули три місяці вагітності, а зміни тіла Каролінки були значними й загрозливими: їй спирало дихання, для їжі місця не залишалося, а маленьке серденько не витримувало такого навантаження — то витанцьовувало в дикому ритмі, то стишувалося й повзло, ледве вистукуючи. Ходити ставало щодня важче, і вона проводила час переважно в постелі. Карлічек приходив, сідав біля ліжка, і вони обоє болісно й довго мовчали; інколи разом — теж мовчки — плакали. І Каролінці, і Карлічеку найбільше було шкода тих днів чистої дитячої дружби, яка закінчилася тим страшним приниженням у ніч пиятики Марії Амалії й Анни Ельжбети. Їхня господиня вдавала, що нічого не сталося, і вперто не хотіла помічати тих змін, що вже муляли і очі, і вуха прислузі всього палацу. Цим обом маленьким самотнім, приниженим і дуже нещасним людям тепер було ще й уготоване покарання за те, що вони зробили з волі пані Потоцької. Після обіду весь палацовий люд був зібраний на площі. Сидячи в кріслі й нервово обмахуючись віялом, пані Потоцька заговорила до принишклого натовпу:

— Розпуста — це страшний гріх перед Господом, і я його не потерплю у своєму дворі. Вийдіть-но, — змахнула віялом десь позаду себе, і вийшли Карлічек із Каролінкою, тримаючись за руки. Каролінка ризикувала в будь-який момент впасти від слабкості й незбалансованості. — Роздягайтеся обоє вже й швидко, бо мені тут задушно для довгих посиденьок, — дбала за своє здоров’я Анна Ельжбета.

— Ваша милосте, — впав у ноги пані Карлічек, — дозвольте мені одному понести покарання, бо то я, я… тільки я в усьому винен… Пробачте мені, милостива пані… Дозвольте нам одружитися… Я спокутую той гріх, милостива пані…

Потоцька з бридливим виразом спостерігала благання Карлічека.

— Добре, приймеш усе ще й за неї, нехай…

Карлічек, плачучи, швидко скинув одяг. Пані махнула головою, і камердинер виніс на площу кругле дерев’яне корито.

— Зв’яжіть йому руки… А тепер залазь і сідай, — скомандувала пані.

Тисячі великих рудих лісових мурах діловито сновигали в кориті, відшукавши там приманку з меду. Нещасний голий Карлічек сів прямо на цей живий мурашник. Озлоблені комахи вп’ялися в ніжну шкіру сідниць, мошонку і… За хвилинку зойки бідолахи переросли в голосіння. Каролінка, не витримавши того, зомліла.

— Усі зрозуміли, що розпусти не треба робити? — Люди приголомшено мовчали. — Не чую! — підвищила голос пані.

— Та-а-к… — розгублений хор голосів поставив крапку в отриманому панському задоволенні.

Агнешка дістала сильний переляк від тієї екзекуції. «Треба будь-що змусити Вільчека одружитися… Я такого не хочу», — стукотіло в голові служниці.

— До суботи очухаєшся, курдупелю, — зневажливо кинула червоному й скусаному до крові Карлічеку пані Потоцька. — І в суботу матимете весілля — таке, яке заслужили своїм гріхом.

Тиждень тягнувся для Гертруди безкінечно довго. Після шалено пристрасного першого побачення все і колишнє, і теперішнє життя видавалося прісним і нецікавим. Якось раптово її дитячі інтереси зникли, і більше зовсім не хотілося ні прогулюватися, ні навіть говорити з Кордулею та Юзефою. Про що?.. Навіщо? Усі ігри, розмови тепер виглядали малюсінькими дрібницями, не вартими уваги, а те, що зараз є найважливішим у її житті, — о-о-о, — не треба нікому знати. «Зорею у води впасти я готовий, щоб розчинитись там і з дощами прийти й помити твої коси…» — засіло в голові й уже сотні разів прозвучало м’яким і приємним голосом Щенсного. Тіло за згадки про чоловічі пестощі озивалося солодким лоскотом безлічі метеликів. Добра й щира шістнадцятирічна дівчина, хоч і намагалася відмежуватися від світу дитинства, усе ж була дитиною, яка щойно отримала доросле тіло й прислухалася до його цікавих вражень. Найбільше Гертруді подобалися навіть не тілесні відчуття, а та увага, яку їй приділяв Потоцький, його мова, де була в центрі уваги вона, бо, як і всі, Гертруда любила, коли говорили про неї. Нічого ж цікавішого для кожної людини у світі нема, аніж вона сама. Її прагнення потрапити у звабливий і чуттєвий світ дорослого життя було нічим іншим, як дитячою потребою в любові. Недолюблене дівча було чи просто так собі затесало в голову — не знати… Четверо молодших дітей здавалися їй більшими улюбленцями батьків. Чи то зависоко піднята планка найстаршої сестри так тиснула на неї, чи то були звичайнісінькі ревнощі — Гертруда б і сама не відповіла, та завжди відчувала якийсь щем від того, коли бачила, як мама зачісує менших сестер чи коли усміхнений тато виношує на руках Францішека чи Йозефа. Великий і ласкавий Щенсний мав усі шанси стати для дівчини і татом, і мамою.

Гертруду часом уже дратувала посада найстаршої няньки, і загадкове слово «заміжжя» звучало як милий серцю відпочинок і бажаний порятунок. У Відні Коморовська любила спостерігати за молодими безтурботними парами: вишукано одягнуті панянки з граційною поставою невимушено йшли під руку з галантними кавалерами й так захоплено про щось розмовляли, що дівчині дуже хотілося бути третьою, але невидимою — десь там, між ними, щоб частина тих божественних емоцій осідала на половині шляху між Ним і Нею… Щоб і собі навчитися так говорити з чоловіками… Гертруда часто йшла за закоханими й жадібно ловила уривки розмов, інтонацій, а вдома, перед дзеркалом, намагалася відтворити їх — виходило гарно й упевнено, як й у австрійських красунь, от тільки… ніяк не знаходився відданий і постійний кавалер, на якому можна було б попрактикуватися.

На тому першому балу в Кристинополі панночка переконалася, що оті вправляння перед дзеркалом не були даремні — юнаки надовго зупиняли свій погляд на ній, а Гертруда з віденським шармом упевнено й граційно освоювала місцевий паркет. Як любить більшість людей свій день народження! Підвищена увага, приємні лестощі, подарунки, розкіш дружнього спілкування — ти як не Бог, то в нього за пазухою, ну а другий день після нього і всі решта триста шістдесят три грубо помазані прикрим відчуттям «мені чогось таки не вистачає» і «видно, я не так живу»… Так, як на другий день після пристойного застілля, коли живіт уже противиться простій вівсянці — подавайте-но сюди довге меню… Таке розчарування чекало й на вишукану та енергійну Гертруду: «Кавалери, де ви-и-и, ау-у…» — тиша… Не Відень. Не кристинопільський бал. Сушно — найбільша пустеля у Всесвіті. Місце заслання для краси. Монастир без стін. Латина й французька — корови й вівці, підходьте, поговоримо… Книжки, вишивка — місць утечі було небагато. Та й такі спокійні заняття були для Коморовської як загата на бурхливій гірській річці: вода прибуває, прибуває й ось-ось знесе кляту перепону…

Літня спека підсилювала неприємне відчуття наближення до точки кипіння. Гертруда прагнула змін. Стосунки з Потоцьким, і тільки вони могли стати єдиним шляхом порятунку із сушненської волі-неволі. Тільки з ним під руку бачила себе дівчина в безкінечних прогулянках — уже не Сушном, ні, Віднем. Вони були гарними й жвавими, як усі ті молоді австрійські пари, і вже хтось інший у невимовній заздрості йшов за ними… Думки як дзеркало, з яким залишаєшся наодинці: шукаєш, де ти гарніший, і в тому напрямку ще більше прикрашаєшся, уже самозакохано й не помічаючи якихось проблемних місць. У двері фантазійної кімнати стосунків із Потоцьким уже було пропхано мільйон прекрасних думок, і ще жодна погана не посміла заповзти туди гадюкою. Світло тих мрій було настільки яскравим, що Щенсний там був не інакше як янголом — добрим, вродливим, люблячим… І не просто янголом, а її власністю, що не зводить очей із Гертруди. Межі між реальністю й казкою вже не було. Її щасливий янгол прилетить до неї в суботу із зорі, яка «впаде у води, і, розчинившись, із дощами прийде й помиє мені коси…»

— Он ти де, Щенсний, — прочинив двері до бібліотеки панський маршалок.

Молодий Потоцький тримав на колінах розгорнуту книгу, а замріяний погляд поверх неї виказував істинну локацію його свідомості. Щенсний тріпнув головою й повернувся в реальний світ.

— Як ти думаєш, Каролю, забирати щось чуже добре?

— Ну та… — заскочений іншою течією Сіраковський намагався видати щось мудре. — Та ж відомо, що «не вбий, не вкради, не чужелож». Ясна справа, що то зле.

— Ніяк не можу того доперти: як заповіді Божі дані для світу людей і не можна присвоїти чийсь гаманець, чиюсь хату чи навіть кусень хліба, то чого країни спокійно загарбують собі чужі території?

Сіраковський уважно подивився на товариша.

— Слухай, ти якийсь цікавий сьогодні… Що то вже за нові вподобання? Поміняв одну панну на іншу, яка політикою зветься?

Станіслав Щенсний зітхнув.

— Тато наказав у тому руслі більше думати… Що простіші запитання ставлю собі, то важче відповісти… От дивися: ми є на території, яка чотириста літ тому була Галицьким королівством, і Казімєж Сильний прибрав ті землі до Польщі, і тепер їх маємо за свої східні креси. То нічого, що то дуже давно було, але, як копнути, то те наше є й не дуже наше. Що скажеш?

Сіраковський замислився.

— Та то нормальна річ, Щенсний. Як у хаті є покійник, то йому вже нічого не треба: ні чобіт, ні кунтуша, ні його улюбленого крісла чи пляшечки — то всі й ділять той спадок між собою. Те королівство теж уже померло, чисто як людина: воно не давало собі ради — вважай покійник. То що, земля безгосподарна буде? Та й забирають її, як ті чоботи…

— То, по-простому кажучи, як якась сильніша країна поклала на якусь іншу око, то їй треба зробити з неї покійника, не здатного керувати у своїй хаті своїм майном?

— Ну а що ж Росія з нами витворяє? Вона й робить із нас такого мертвяка… Ото мій батько розповідав, що десь на сеймі вітебський посол виступав, — Богомолець його прізвище, — і ота його мова не сподобалася російському послові Репніну, тож він і каже: «Пан Богомолец, а пошел-ка ты прочь на свое место…», а другому сказав, щоб багато не говорив, «а то получит в сраку». Ти, Щенсний, уявляєш, щоб польський посол так у Росії поводився? А кого з впливових поляків обламати хочуть, то на підводу і в Сибір, щоб мозок на холоді зменшився… Та й призначили того нашого короля теж вони, щоб Річ Посполита швидше трупом стала. Вийняли з-під своєї імператриці-кобилиці й нам всадили, щоб слухняний далі був. Та що то я сьогодні як командир барських конфедератів? — прокашлявся Кароль. — І нащо нам музики, як у нас довгі язики… А що, пане, у нас при суботі інших планів не буде?

— Субота… Нєх жиє субота… — солодко потягнувся Щенсний, багатозначно підморгнувши до Кароля.

Душна липнева ніч не принесла сну Анні Ельжбеті. Вона сиділа перед відкритим навстіж вікном, і навіть мокрий рушник на голові й ноги в холодній воді не рятували від жахливого бажання вилізти, як гадюка, зі своєї шкіри, бо та обпікала й душила тіло непотрібним жаром. Від тих відчуттів її паскудна душа ще більше захлиналася власною жовчю підлих думок. Усі були винні в усьому… Усіх треба було як не вбивати, то катувати… З поступальних думок лишилася тільки одна — трон. Трон для Щенсного. Усіх, усіх, хто став на дорозі до нього, треба вбити… Думки крутилися блохастим собакою, що вхопив себе за хвіст і намотував кола в злобі й безвиході. Анна Ельжбета прикрила очі, і там, у голові, вишукувала нові кандидатури для покарань. Розслаблене тіло в зручному кріслі очікувало на прохолоду. Щось доволі важке м’яко ступило їй на коліна й зручно вмостилось внизу живота. «Кіт… Який важкий…» — пустила нову думку між чорні жовчні хмари Потоцька, та за хвилю блискавкою майнуло: «У мене ж нема кота… Нема!!!» — і вона зірвалася на рівні ноги, з криком стріпуючи нічну сорочку. Забулася, що ноги в кориті, — рушилася і з розгону розпласталася на підлозі. Слуги, що прибігли на галас, потай втішалися жалюгідному вигляду чи то облитої, чи обпісяної від переляку пані — такої страшної вдень, а зараз просто мокрої безпомічної курки. Втішалися й примари — слуги Великого Болотного Духа — тому, як добре підігріли свою вірну слугу: чим знервованіша, тим більше нових жертв покладе вона на тарелю їхнього господаря…

Ясний липневий день суботи приніс страшенну спеку — здавалось, ось-ось на горизонті в плавних завихреннях повітря забовваніють єгипетські піраміди. Та кожен у палаці мав свої плани, які потрібно було здійснити, навіть ризикуючи скапати розтопленим маслом.

Зранку до палацу прийшов ксьондз провести церемонію вінчання двох ліліпутів. На задньому дворі, де зазвичай проходила хльоста, зібралася прислуга палацу. Анна Ельжбета звично зайняла крісло, махнула рукою, даючи сигнал до початку. Каролінка й Карлічек ледве йшли, підтримуючи одне одного. Усе тіло нареченого було розпухле і в синцях, а чоловіча гордість узагалі набула страшних розмірів і була вже не гордістю, а суцільною болючою проблемою. Обоє були у звичайнісіньких мішках із прорізами для рук і голови — так розпорядилася жорстока пані. Священик кинув на Потоцьку погляд, у якому ясно читався хоч легкий, але докір — Анна Ельжбета звела брову й уважно глянула у відповідь: «Що, забув, чий хліб їси?» Німий посил був правильно розтовкмачений, і ксьондз, опустивши голову, затупцював на місці, витираючи невидиму пилюку зі святої книги.

Обряд пройшов швидко, і служитель Господа, стараючись не дивитися нікому в очі, поспішив до недалекого костелу — туди, де все правильно, по-божому, а він найближчий до Бога, бо тут, у палаці, не почувався таким. У святих книгах, де, здавалося, були описані всі випадки людських бід і принижень, зло і добро були контрастними й зрозумілими; дійсність же чомусь відходила від тих розжованих та пережованих тлумачень біблійних ситуацій і нагадувала добре виварений куліш, де важко було відділити одне від одного. Нащо думати — довго, набридливо, болюче?.. До костелу, у келію, помолитися — полегшає й забудеться… Та «церемонія» тривала: молодята мали витримати ще одне знущання деспотичної господині — весільну подорож — кілька кіл навколо палацу. На площу привели двох собак — масивних бладгаундів, які мали упряж і тягли за собою невеликий дощатий возик, яким Дарка вивозила собаче лайно з псарні. Камердинери допомогли нещасним зійти на смердючий поміст, і знервовані незвичним завданням пси рвучко пішли вперед. Вагітна Каролінка присіла, бо ризикувала вивалитися, а бідолаха Карлічек, що ніяк не міг сидіти, стійко тримався на коротких розставлених ногах, учепившись у бортики.

На гордовитому лиці Потоцької застигла скривлена презирлива посмішка. Пані глянула на натовп, і те, що вона там побачила, їй дуже, дуже не сподобалося: лише одне обличчя мало таку ж емоцію, як і вона, а решта дивилася зі співчуттям і жалістю, дехто навіть не міг сховати осуду в очах. Гаряча хвиля, що вийшла звідкись із її середини, обпекла і тіло, і мозок пані, і вона істерично видихнула:

— А-а-а!!! Пся крев, усі ви тут породження гріха! Шкіру, шкіру з вас пасами спустити треба! На колі-і-іна, би-и-дло-о!!!

Незрозумілий вибрик Анни Ельжбети поставив людей на коліна, а їхні погляди опустилися в землю. За хвилину до голови пані прийшло усвідомлення, що є одна річ, яку вона, на жаль, не може бачити й контролювати, а так би хотіла… Вирвати з кожного, зсередини, зав’язати в мішок і володіти, як коштовністю… Віддавати тоді, коли того захоче вона… Щоб думали й робили так, як хочеться їй… Їхні підлі душі не виймаються, а шкода… Кістяне віяло з розмахом пройшлося по головах найближчих у натовпі людей, і Потоцька пішла у своє холодне укриття відходити від потрясіння… і доходити до нового…

Франц Салезій байдуже спостерігав із вікна за весіллям карликів і нервами дружини: чим хоче, хай тішиться, двір — її парафія. Мусить же людина мати якесь заняття, окрім вишивання. Нехай, нехай потішить своє самолюбство ілюзією влади; її, солодку, люблять усі, хто по чубок засипаний грошима й статками. Усі прагнуть погратися в Бога, нехай…

Близько сьомої вечора молодий Потоцький незмінно в супроводі Сіраковського й двох повірених гайдуків — знали, за скільки мовчать, — виїхав на суботню кінну прогулянку — знову розганяти і свою молоду, і кінську кров. Літня спека назбирала на небі величезні купчасті хмари — вечір обіцяв розродитися грозою.

— Дивися, Щенсний, буде нам гаплик, — застерігав Кароль товариша.

— Добре того лякати, хто боїться, Каролю. — Щенсний раз у раз пришпорював коня.

— Ще скажи, що ти не боїшся в болоті заночувати, га, Щенсний? — Кароль ледве встигав за Потоцьким.

— Як і боюся, то тільки одного — втратити її довіру. Хай краще я вже вимокну до нитки, аніж вона більше до мене не схоче вийти, бо я сьогодні не приїду… Встигнемо…

— Та встигнемо, аякже, до чорта на празник… Казала Настя — як вдасться… — невдоволено приповідав Сіраковський.

Гертруда сьогодні хвилювалася, як ніколи: цілий тиждень солодких роздумів і спогадів розігрів і душу, і тіло, тож тепер зустріч із Щенсним стала суттю всього дівочого майбуття. Чорні хмари із заходу вперто ставали все ближче й ближче. З вікна своєї кімнати дівчина побачила сестричок — вони безтурботно плели вінки на лузі.

— Мамо, а де Юзефа з Кордулею?

Мати, зайнята двома хлопчиками, на мить підвела голову.

— Та щось і не знаю…

— То я побіжу їх покличу, гаразд? — Гертруда побігла надвір, про людське око не дуже голосно погукала: — Ко-о-ордульо, Юзе-е-ефо-о… — і швидко понеслася в напрямку лісу.

Здавалося, що ноги вже біжать швидше від думки, — ось уже їхній зі Щенсним дуб. «Почекаю трішки… Він мусить, мусить приїхати… Як приїде — значить любить мене… Тоді ми одружимося…» — загадала Гертруда, і великі сині очі напружено вдивлялися вглиб лісу. Та й Потоцький сьогодні мчав, не даючи передиху ні коням, ні компаньйонам, тож довго дівчині чекати не довелося.

Щенсний спішився зі спіненого коня й кинувся до Гертруди.

— Моє кохання, як я скучив за тобою. — Обціловував делікатне личко, і Гертруда відчувала, як вона розчиняється в його ласці й стає теплою пластичною глиною, з якої можна зліпити… Хай ліпить що завгодно, тільки хай буде з нею…

— Ти моя зоря, Щенсний, яка мусила сьогодні засвітити раніше від усіх. — Юнка гладила розпашіле вродливе лице хлопця, а він ловив її тендітні руки й виціловував кожен пальчик. — Який же ти відважний, і слова дотримав… Я так боялася, що оте небо тебе зупинить… — шепотіла Гертруда.

— Мене вже ніхто й ніщо не спинить, моє сонце, хіба ти того схочеш. — М’який Щенсний мав добру батьківську школу догоджання й солідний багаж поетичних солодких рядків. Похвала з вуст коханої відкривала той досвід, а ще піднімала його до небес. Сутінки впали різко, повіяло прохолодою, далекі блискавки почали краяти небо. Грому ще не було чути, але гроза вперто сунула на Сушно з боку Кристинополя.

— Пане Щенсний, я дуже перепрошую, але нам би варто повертатися, — підійшов до закоханих Сіраковський.

— Ще трохи, Каролю, майже ніц… — попросив юнак.

Усміхнений Щенсний підхопив майже невагому Гертруду на руки й сховався з нею за дубом. — Ну що, моє серденько, будемо прощатися, — ніжно поцілував дівча.

— Не будемо ще… ще ні. — Гертруда, яка звикла командувати молодшими сестрами й братами, жартівливо приперла юнака до землі й почала обціловувати. Його сильні руки притягнули її до себе, Гертруда лише посміювалася, легенько борюкаючись, та за хвилю обоє злилися в пристрасному цілунку. Туге дівоче тіло звивалося під ніжними руками Щенсного, і знову настав той святий момент порогу, який ти або переступаєш, або спиняєшся.

Щенсний завмер, спочатку притулив гаряче лице до Гертруди, а потім, глянувши благальними очима на неї, спитав:

— Можна?..

Гертруда не знала: її голова вперто змагалася з тілом, і воно перемагало, бо пливло хвилями незнаної раніше насолоди й хотіло на них залишатися… Усе, що могла видати за аргумент голова, було з тієї кімнати мільйона мрій, яка вибудувалася й наповнилася за тиждень розлуки, а там не було нічого проти цього янгола.

— Так, так, — прошепотіла дівчина.

Щось опиралося Щенсному, не пропускаючи його вглиб, та він наполегливо заходив усе далі й далі. Там, усередині, дівчина теж зустріла його ласкавим пружним теплом. Юнак іще ніколи не відчував такої божественної насолоди, і на її піку аж тихо застогнав, а Гертруда все притискала до себе голову коханого. Їй хотілося, щоб так тривало вічність… Над собою вона бачила темне грозове небо.

— Наші зорі, напевно, теж злилися в одну, — прошепотіла, обціловуючи Щенсного.

Юнак розслаблено мовчав, лише водив рукою по красивій лінії голої спини й сідниць Гертруди.

— Я кохаю тебе, моє щастя. — Гертруда притиснулася до коханого, і юнак відчув новий сплеск чоловічих сил.

— І я тебе, моя зіронько. — Щенсний палко обціловував дівча, і знову вони сплелися в одне ціле.

Перші важкі краплі впали на них, блискавка розкраяла небо, і грім заглушив новий голосний стогін. Закохані швидко сп’ялися на ноги, одягнулися й побігли до коней — стривожений Кароль уже не знаходив собі місця. Гертруда чимдуж побігла додому, а вершники стрімко заскочили на лісову дорогу.

— Нарешті… Донечко, де ти була? — стривожена мати з Йозефом на руках зустріла старшеньку на порозі.

— Та ж за сестрами шукала. — Мокра до нитки Гертруда шмигнула у свою кімнату.

— О-о-о, а ми вже дістали за тебе, — з темряви невдоволено подала голос Кордуля.

— То будете краще дому триматися, — з напускною суворістю сказала Гертруда й залізла в ліжко.

Через стіну плакав маленький Йозеф, зустрічаючи свято першого зубчика й обіцяючи чергову безсонну ніч батькам; раз у раз громом і блискавкою сварилося небо, та усмішка не сходила з лиця Гертруди: нічого, зовсім нічого не могло зіпсувати відчуття безмежного щастя, яке спонукало співати кожну клітинку її тіла: «Зорею в води ти упав, і, розчинившись там з дощами, прийшов і вимив мої коси, Щенсний…»

Кристинопільські гості в цілковитій темряві скакали під зливою, та навіть той довгий шлях у двадцять п’ять кілометрів не споганив настрою паничеві Потоцькому — він кохав і був коханим, а все решта стало неважливим.

Гроза в Сушні досягла апогею. Принишклі селяни просили Бога зробити їхні домівки невразливими для блискавки; у деяких хатах навіть запалили дорогу стрітенську свічечку: вірили, що то допоможе; хто не мав — кадив свяченою сухою вербою. Люди почувалися нікчемними малими мишами, і хата втрачала статус надійного сховку від найстрашнішого для них явища. Слово «грізний» — це втілення того первісного жаху, синонім до «найстрашніший». Кожен спалах блискавки показував істинне лице Неба — вогняне й палаюче, таке, яке буде і в останній, судний день… Боязко заглядали селяни через маленькі віконечка, підгодовуючи свій переляк страшними картинами під час сильних спалахів світла. «Свят, свят, свят…» — побожно хрестилися в надії на вищий захист. «Чорти хочуть світом правити, а Бог їх тризубцем золотим б’є», — з тривожною таємничістю научали принишклих дітлахів. Та в той суботній вечір добра частина села в тих страшних спалахах побачила дурника Іванка: спочатку він чогось довго кружляв біля сільського цвинтаря, а потім, розмахуючи руками, ішов і перекрикував грозу: «Бо-бо… ка-ка… бо-бо». І блискавки, здавалося, били за ним слід у слід — допитливий і спостережливий сільський люд дістав поживу для мізків і язиків… Не можна, не можна в такий час навіть рота відкривати — ні говорити, ні співати, бо ти веселиш чорта, і він в’ється коло тебе, а Бог у чорта намагається влучити блискавкою. Іванко ж вистуджував душу, яка горіла від того, що його жива краса — Гертруда — не з ним і її чистота сьогодні пішла в болото. Він переживав, що скоро втратить її; не знав, як саме, але відчував напевно — втратить… Чорний мокрий силует Іванка то з’являвся, то зникав у спалахах — ті чорти, що хотіли правити світом, дістали конкретний образ у головах сушненців…

Початок серпня не приніс жаданої прохолоди. Трави набрали жовтавих відтінків; селяни косили й вимолочували ціпами зерно. Якуб Коморовський цілими днями був у роз’їздах: контролював села й жнива. Люди збирали своє, а він збирав зі свого люду — теж своє. Дружина Анна виношувала на руках вередливого Йозефа — тому страшенно муляли ясна, і малий постійно плакав. Майже сива й змучена Коморовська ледь встигала що-небудь зробити для інших дітей; добре, що є старша помічниця. Та ще слухняна донедавна Гертруда часом ставала як та бриклива коза: безпричинно підвищувала голос на меншеньких і все частіше намагалася усамітнитися у своїй кімнаті. Спокійна мати не сварилася з нею: добре пам’ятала себе в такому віці — теж дратувалася від якихось доручень батьків чи непослуху менших. Нічого, колись зрозуміє, хай… Тільки й тієї радості для жінки в житті, що до заміжжя в батьківському домі; одні пологи тільки чого варті.

Гертруда теж займалася самоїдством: вона все б на світі зробила для своїх найдорожчих сестричок і братиків, особливо для жартівливої Кордулі, але її коханий Щенсний… Тепер він зайняв усе місце і в голові, і в серці, потіснивши рідних. Зустрічі з ним мали залишатися в цілковитій таємниці від усіх-усіх, і юнка ближче до суботи спеціально мусила сваритися з любими й рідненькими, щоб, не дай Бог, не поплелися за нею. Дівчина відчувала докори сумління, і всі інші дні тижня була колишньою — доброю, розсудливою й терплячою старшою сестрою.

Серед тижня троє дівчаток із Францішеком на руках вирушили на прогулянку до річки. Вітру не було зовсім, і повітря розганялося лише старанними монотонними піснями цвіркунів. Такою ж неквапною була й людська живність — кози, корови, вівці: за літо вони нагнали жирок і ліниво вигризали напівсухі стебла пожовклих трав. Така ідилія, напевно, була в доісторичному раю, тільки й рай був раєм через те, що не мав зими. Зміцніла за літо худоба раділа теплим дням і корму, а годинничок усередині нагадував їй, що вже час для продовження свого роду. Великий білий цап, смішно відкотивши верхню губу вверх, вишукував приємний аромат готової для любові кізки; та й нетерплячі кози самі бігли до нього з благальним репетом, що аж різав вуха; великою кремезною шафою він спирався на тендітні спинки кізок і поважно виконував приписану природою функцію батьківства. Дівчатка з цікавістю спостерігали за гоном у кіз. Неподалік в отарі круторогий баран уперто домагався готової до спарювання подруги. Кордуля не витримала:

— Чуєш, Гертрудо, то в них після того ж маленькі будуть, правда?

— Ну так, десь під зиму й будуть, місяці через три. А навесні будуть отут вистрибувати, як ми з вами…

— А в людей як діти беруться? — не вгавала Кордуля.

— Не знаю… — задумалася Гертруда.

— А я знаю, — обізвалася Юзефа. — Чула, як недалеко від нас Степко кучерявий репетував на півсела, що вб’є того лелеку, що знову збирається йому дитину принести.

— То що, нас усіх принесли лелеки?! А вони де стільки дітей назбирують? Ні-і-і, того не може бути, ми ж он, на батьків своїх схожі: Гертруда — на маму, а я, кажуть, більше на тата, — роздумувала Кордуля. — Лелеки що, малюють там дітей чи Бог дає їм готових, подібних до батьків?.. Та ти, напевно, маєш то знати — що, у Відні про таке не говорили, Гертрудо? Чи ви там тільки мистецтвами займалися, а таке-е цікаве для вас було нецікаве?

Старша сестра задумано мовчала. Єдине, що вона спостерегла, що діти є там, де є тато й мама, а більше ніхто з дорослих про такі встидні речі з нею не говорив. «А дійсно, звідки ті діти беруться?..» Кордуля була з трьох сестер найбільш просвітлена в темі дітей:

— А наша пані Марися казала, що дітей посилає на землю Бог, у животики до мам, після того, як молоді одружуються й дають обітниці одне одному й Богу. От тваринки — ті не мають Бога, і їм дозволу просити не треба, а в людей діти є тільки з Божого благословення. Як ти, Гертрудо, повінчаєшся в церкві, то й у тебе будуть дітки…

Ті слова заспокоїли якісь темні підозри Гертруди, що починали вже ставити несміливі знаки запитання після суботнього побачення.

Діток у селі було принаймні вдесятеро більше від дорослих, хоча й смерть забирала їх частіше й охочіше. Їх випрошували в Бога, любили, змушували до роботи… Саме робота дуже швидко обтинала дитинство, не даючи насолодитись іграми, спілкуванням — тим, що вважали непотрібними байдиками: хочеш жити-виживати — мусиш тяжко працювати. Прогодувати цілу купу дітлахів було важко, дуже важко, та неперебірливі вони були: «Аби що до губи — будуть їсти зуби». Молоді зубки здатні були перекришити все, що надавалося до їжі: голод же не тітка… Як великого щастя очікували матері-годувальниці появи першої зелені на городах: соковита лобода, запарена й приправлена часником і вийнятим із потаємної схованки куснем жовтого сала, штовхала людське життя далі; корінці з лопуха ставали смачним киселем, лісовий щавель — зеленим борщем… А далі — гуляй, душа, бо вже й літо: ягоди, грибочки… А який смачний черешневий чи морелевий лак, що медовими згустками висить на стовбурі — ароматний, тягучий і густий, їсти можна довго-довго, і голод вщухає аж до вечора… А ще є соковиті стебла молодої трави, які для смаку можна й запхати в мурашник — дістають приємну кислинку… Недозрілі колоски м’яко прокушувалися й тішили голодні животи смаком майже хліба. Тихі індивідуалісти-щасливчики тихцем від решти братії — на всіх же не вистачить — пробиралися в курник і цупили щойно знесені й ще непораховані яйця — сирими випивали, а шкарлупки закопували… «Їсти, їсти…» — постійно прохав молодий організм, але «згадай мак, та їж так…» А «так» у живіт не покладеш, тож на зуб пробували геть усе: зелені плоди із зав’язі чи то вишні, чи яблука, чи сливки — висмоктували як не їхній смак, то хоч надію на близьке свято достигання. Щоправда, опісля крутило в животі, але яка то вже різниця, від чого крутитиме — чи живіт голодний, чи із зелепухами[25] — хоч щось у ньому та й є…

Років до семи всі сільські хлопчаки мали одну річ, яка сильно пришвидшувала процес полегшення в животі: на лляних штанцях ззаду по центру була відкрита розпорка. Припекло тобі — присів, де попало, розсунув шторки — готово, обтерся лопухом і побіг далі. І вигода, і вентиляція, а місце в животі звільнилося — то знову тими ж ручечками непомитими пхаємо щось у ту вічно ненаситну дірку: о, новий зелепушок — гам-гам… Та й мила не було. Голови мили або яєчним жовтком, або розмоченим житнім хлібом чи квашеним молоком. Замість прального порошку використовували попіл — поташ, для відбілювання полотна — попіл із гречаної соломи, соняшника чи сечу, а от тіло чи руки змили абияк водою, та й усе — привіт, бактерії й віруси, множтеся донесхочу! Але ж у той час усе, що невидиме, те від лихого, а де його шукати — місць була добра сотня, а чортознавців — усе село…

Липневі вишні дітлахи вже поїли, а недозрілі серпневі яблука, груші й сливи викликали щоденний живий інтерес — малеча з хрускотом розкушувала тверді кисляки й заковтувала з виразом блаженства… Та якось не склалася та масова дегустація: раптом півсела дітлахів захворіло на жорстокий понос. Блювота, висока температура серед літа — дітлахи танули на очах. Хто побіг за травами до знахарки Іванни, хто знався сам — матері, як могли, рятували зболених дітей, а ті вже випорожнювалися слизом із кров’ю… У п’ятницю в семи хатах заголосили за першими маленькими покійниками, а в решті пристрасно молилися за своїх хворих… Не залишилося хати в селі, де б не захворіли діти…

Перелякані Коморовські мали лише один перевірений і надійний спосіб захистити своїх діток від нової епідемії — не дозволяти їм виходити з хати. Усі чимось зайнялися, але нудилися страшенно. Гертруда все схвильовано думала, як то буде із завтрашнім побаченням: Рубікон перейдено, назад вороття нема. Потоцький — і сонце, і місяць, і її зоря. Що там якась болячка, що там навіть смерть — заради нього вона готова на все, бо й віддала йому те, що, кажуть, є найдорожчим у дівчини. А смерть — це щось таке, що стається час від часу з людьми — іншими людьми, але ніколи, ніколи не станеться з нею…

Тижнева розлука видалася Щенсному безкінечно довгою. Ні книжки, у які вдивлявся до отупіння, ні прогулянки парком — ніщо не хотіло приймати його нікудишню увагу й свідомість: сторінки ховали від нього і зміст, і букви — натомість всміхалася Гертруда, у парку вони кохалися в альтанках… Юнак намагався якомога довше спати, щоб час намотувався вже якось швидше, але щоранку його будила кохана дівчина, щойно ранковий ласкавий сонячний промінець пригрівав тіло. Чарівне слово «субота», що випадково звучало в розмовах з уст інших, викликало ланцюгову реакцію шаленства емоцій і тіла, не даючи зосередитися на спілкуванні. Щенсний хотів би, щоб його зіронька була отут, із ним, і вони б кохалися день і ніч… Молодикові всміхнувся рай, і він страшенно хотів знову до нього. Шкода, та ключ і замочок його земного Едему були розділені далекою відстанню аж у двадцять п’ять, ні — у п’ятдесят кілометрів, і в мільйони разів більшою відстанню до сприйняття батьками… Та це буде потім, десь колись і якось вирішиться — неважливо поки-що, як і все тут…

Сушно зустріло ранок суботи тужливим жіночим голосінням: майже в кожній хаті був покійник, а в частині — ще й по два-три. Діточки раптово стали дорослими — серйозними й спокійними: смерть усіх повитягувала. Кожна мати просила поміняти її місцем із дитиною, та стара була і сліпа, і глуха до того безкінечного материнського жалю. Чоловіки йшли порати худобу, і там, у закутках хлівів, розмазували гарячі сльози по неголених щоках і билися головами об одвірок від безвиході. Ті ж голуб’ята, що залишились у живих, з надією споглядали нерухомих братиків і сестричок — зараз, ось-ось вони встануть і побіжать, як завжди… Та знайомство зі смертю тільки-но починалося, і всі, всі добре розуміли, що біда на цьому може й не спинитися. Лише сорокарічні беззубі бабки, поховавши за своє життя багатьох, мали вироблену й загартовану емоційну стійкість до чергового горя. Їхніх сил іще вистачало на вихід на вулицю, щоб обговорити чергове сільське лихо. «І що ж то за така напасть?.. І хто її наслав?..» Перші здогади були озвучені… Похоронні процесії потягнулися на цвинтар; довго потім лежали знесилені матері на свіжих чорних горбиках землі.

— Мамо, я вийду прогулятись — хоч трохи подихаю повітрям за цілий день. — Гертруда збиралася у вечірню тишу.

— Добре, доню, але вважай там: ні з ким не говори й назад швидко повертайся. — Анна тривожно подивилася на дочку.

— І ми, і ми з нею підемо, — почала Кордуля.

— Ти не підеш, — строго наполягла мати.

— Чому? — надула губки Кордуля.

— Бо хвороба менших любить, а старших, бач, минає. Перечекай, моя ластівочко, і скоро все буде добре, — втішала мати меншеньку.

Гертруда вийшла. Сонце вже зайшло, залишивши за собою на небі червонясте покривало. Німим нагадуванням про врожайний для смерті день воно нависло над сільським кладовищем. Дівчині стало лячно, але те велике почуття, що жило в її душі, було сильнішим за переляк. Добре порозглядавшись, Гертруда швидко пішла городами до їхнього щасливого зі Щенсним дуба на узліссі. Іванко, що вже два дні не бачив свого живого янгола, теж рушив за нею — хоч і на віддалі, але тримав дівча в полі зору. Та й знав він уже, куди треба йти…

Потоцький із супроводом уже був на місці.

— Моя королево, — прийняв Гертруду в ніжні обійми, і відчуття теплоти, затишку й захищеності приємно розслабило обох. — Як ти тут, моя зіронько, була без мене? — Заглядав у безмежну синь дівочих очей і виціловував кожен пальчик.

— З тобою добре, без тебе погано, моє щастя. — Обвила тендітними рученятами шию високого Щенсного. — У Сушні почалася моровиця на дітей, нас із хати не випускають… Тож я ненадовго, мій коханий…

Щенсний підхопив Гертруду й поніс на те святе місце, де вони любилися вперше. Світ розтанув для обох. Плавні рухи молодих тіл співали гімн найкращому людському почуттю. У якийсь момент Гертруда опинилася зверху й стала управителькою їхнього щастя. Якась невимовна насолода спинила її, розслабила тіло, і воно відгукнулося лоскітним задоволенням кожної клітинки — дівчина застогнала, і зразу ж хвиля тілесного блаженства накрила й Щенсного. Невагоме дівоче тіло лежало на сильному торсі Потоцького, і обом хотілося, щоб ні та мить, ні те відчуття ніколи не закінчувалися. Юнак притиснув дівчину до себе й прошепотів:

— Як я кохаю тебе, Гертрудо…

Дівчина ніжно й повільно виціловувала високий лоб, гарні губи, мужнє підборіддя.

— Я… тебе… теж… дуже… дуже… Ми ж одружимося, правда? І в нас будуть найгарніші діти у світі — наші діти, Щенсний… А чого ти мовчиш? — зачекалася на відповідь Гертруда.

— Так, ми одружимося, обов’язково одружимося, моя зіронько… Тільки… потрібно трошки почекати, зовсім небагато…

— Скільки «небагато»?

— Десь півроку… Тато просив мене ще півроку не одружуватися…

— А що станеться за півроку? — Гертруда вже страшенно засмутилася, і місячне сяйво висвітило зрадливий вологий блиск в очах.

— Розумієш, я мушу досягти певного становища в суспільстві, батько мене готує до цього. Я повинен увійти в одну… в один союз… Вибач, що не можу сказати більше… Але це допоможе і нам, і нашим дітям жити ще краще. Я не кину тебе, не переживай, я людина честі. Довірся мені, моя зіронько. Я не можу підвести батька, зрозумій мене…

Гертруда задумано водила пальчиком по плечу коханого.

— То як ми будемо бачитися, як настане осінь і прийдуть дощі? А як замете дорогу снігом? Я помру без тебе, Щенсний. — Дівчина встала й мовчки почала одягатися. — Я просто помру, — зі сльозами й відчаєм у голосі прошепотіла юнка.

Щенсний обійняв її й притиснув до себе; вигладжував шовковисте волосся, цілував заплакане личко.

— Ми щось придумаємо, зіронько, — задумано сказав за якийсь час.

Гертруда заспокоїла себе подумки: «Він старший. Він мудріший. Він усе знає…» Відчуття впевненості й спокою повернулося до неї.

— То я… піду, щастя моє… — припала до юнака.

Довго вони так стояли, і ніщо у Всесвіті не почувалося так добре, як ці закохані. Навіть Великий Болотний Дух, що рушив на трапезу, не спромігся порушити ту сильну ауру кохання, що стала захистом на шляху безжального зла. З боку села почулися дикі, навіжені крики. Страшенний воронячий лемент укупі з людським багатоголоссям, у якому переважали високі жіночі голоси, аж поставив на дибки коней. Гертруда злякано притулилася до Щенсного; усі обережно почали вдивлятися в темряву. Весь той крик ішов із боку кладовища.

— Упиря, упиря зловили! — істерично волали жінки.

— Бо-бо! Бо-бо! Не руш… Бо-бо! — використовував увесь свій лексикон для зв’язку з тими, що мали дар мовлення, сільський дурник Іванко. Сильні чоловіки тягнули його, не звертаючи уваги ні на «бо-бо», ні на розгублену покірність: упир — він і є упир, потрібно знищити. Бачиш, зачастив собі на кладовище й посіяв стільки смертей у селі… З чортами знається, грози на село накликає — ще весь урожай градом виб’є, чого доброго, то вже всі від голоду вимруть… Знищити упиря, знищити!

— Бо-бо… Бо-бо… — зі сльозами в голосі просився Іванко. Котрась із жінок, нахилившись, набрала пригорщу коров’ячого посліду й запхала в рот бідолахи — той тільки дико завертів виряченими очима — усе не міг зрозуміти, що зробив не так. Чого всі ті, до кого він був добрий, сьогодні кудись його волочать і мають таку злість на нього.

Іванка притягнули під церкву, прив’язали до стовпа й почали зносити дрова й хмиз. Страшно голосила й просилася мати хлопця:

— Людочки мої добрі!.. То не він, то не він!.. Не робіть того… Христа Бога побійтеся… Дурник він, не упир… Як я без нього… Не робі-і-іть того-о-о…

Та всі ті, хто вчора й сьогодні зазнав страшної втрати, з незворушним і впевненим у своїй правоті виглядом оніміли до чужого болю: свій був сильніший, і тільки він для них важив. Кожен хоч тріску, та ніс до святого жертовного вогнища. Біль втрати об’єднав бажанням болючої помсти. Вона мала вилікувати душі живих. Вона мала спинити смерті дітей. Запалав вогонь, і його відблиски впали на лики ікон через відкриті двері храму — християнські святі стали свідками язичницького звірства в ім’я життя. Страшно кричав Іванко… Невдовзі крик стих, лише важкий запах горілої людської плоті, змішавшись із нічним низьким туманом, оповив село. Гертруда стояла біля вікна кімнати й навіть не витирала сліз. Нечувана людська жорстокість безжальними пазурами пройшлася по її душі… З темряви узлісся нічні кристинопільські кавалери спостерігали за розправою над упирем.

— А знаєш що, Щенсний, то могли бути й ми, — несподівано видав Сіраковський. — Я таких історій чув багатенько… І повір мені: люди у відчаї зовсім не дивляться, чи ти пан, чи селянин — нема чого після заходу сонця тинятися біля чужого села. Та ще й коло цвинтаря… Так-так, — додав, спіймавши недовірливий погляд Потоцького. — Ти собі як хочеш, — гнівайся, не гнівайся, — але ту ситуацію якось треба змінити. Їздити ночами сюди стає дуже небезпечно, сам бачиш…

Потоцький бачив. У глибокій задумі вершники повернули на Кристинопіль.

— Посланець від турецького султана, ясновельможний пане. — Камердинер уклонився, пропускаючи в кімнату невисокого змученого чоловіка в дорожньому одязі. Новини боляче вдарили по Францу Салезію; спустошеним поглядом він довго дивився у вікно, нарешті покликав сина.

— Честь, тату. — Щенсний виглядав якимсь невпевненим і прим’ятим, та пильність батька сьогодні була розбита вщент.

— Невтішні новини для нас, сину: російський генерал Петро Рум’янцев на півдні Молдови добре погуляв: розбив майже вдвічі більшу армію з п’ятнадцяти тисяч турків і шістдесяти п’яти тисяч кримських татар, маючи лише тридцять вісім тисяч своїх — то на річці Ларга; а згодом переміг під Кагулом. Це кінець для турецької армії.

— А для нас то що означає, тату?

Франц Салезій важко зітхнув.

— Турки — наші союзники… Вони вибувають — уся увага російської армії перекидається на Польщу. Усе може бути дуже, дуже непередбачувано для нас… Коли в 1708 році Москва влаштовувала тріумф Петрові І після перемоги над шведами, то поставили при в’їзді в місто три величні колони — символи для трьох країн: Швеція мала підпис «переможена», Польща — «оборонена», Україна — «звільнена». І так вони понині думають, що ми їм настільки винні, що маємо вічно лизати їхні зади — ми й внуки наші… Тож уже скоро й стовпа на своєму святі на нас не ставитимуть, бо будемо їхньою частиною, а не країною… Бо де тепер уже Україна, яку вони спочатку під захист буцімто взяли, а потім пережували й проковтнули, де?.. Навіть назви не залишили: Малоросією назвали, а тепер і південь — Новоросією. А нині ще й на релігійних почуттях українців на нашій території заграли, щоб їхніми руками нас придушити…

— А може, барські конфедерати переламають ситуацію? — У погляді Щенсного застиг біль.

— Не бачу я там лідера, сину. Кожен сам собі король — сваряться між собою, хто з них важніший і більше статків має. Мудрих і здібних до ведення війни не допускають тільки через те, що ті замалі маєтності мають… Дав я на них добрі гроші, і тільки одна перемога щойно — під Косьцяном… Пізно, тепер уже й навряд чи щось буде… Рум’янцев розвернеться від турків — і на конфедератів. Приправу росіяни до того здиблять, будь певен: то великі майстри брехливого антуражу. — Батько замовк, витер спітніле чоло й продовжив: — Мушу з тобою то все обговорювати з двох причин: по-перше, маємо вижити не тільки ми й наші статки, а й Польща. Нехай вони собі думають, що ми є як не на їхньому боці, то нейтральні. Бо, по-друге, як роззирнуться, кого їм на короля висувати, то будуть шукати отаких, як ми себе показали — «ні риба, ні м’ясо». Отоді-то й буде найкраща можливість і законно відстояти країну.

— А чого не можна просто змістити того короля, який не підходить країні?

— О-о-о, сину, куди ти зайшов! Воно б можна було десь отак віків десять тому, але не тепер: світ, бачиш, як тісно став пов’язаний. Жодна з країн світу нас би не підтримала.

— Чому? Як правитель нікудишній і всі то бачать, то чого вони б не підтримали? — не розумів Щенсний.

— Бо як підтримають, то таке згодом може статися й з ними… Ти знаєш хоч одну людину у світі, яка всім догодила?

— Ісус Христос, — не задумуючись, видав син.

— То чого його тоді розіп’яли? Не думав над тим? Отак і в кожній країні є повно невдоволених, яким тільки подай сигнал. Монарх — це святе. Настільки святе, що святе письмо зі своїми заповідями стає в його тінь. Тож ти маєш усі шанси стати королем. А там долучаться Мнішеки зі своєю родиною через одруження з Жозефіною. Вони ще добре пам’ятають, як росіяни обійшлися з їхньою родичкою Мариною Мнішек: видали заміж за свого царевича, того потім убили, а Марину в тюрмі згноїли. А син її — чотирирічний Іванко — що, що він їм був винен? Убили дитину, щоб на престол загаджений їхній не претендувала… І то є ті, що б’ють себе в груди й християнами називаються, правильними — православними… Нехай Бог убереже від їхньої правильності, що таке дозволяє з малими дітьми витворяти…

— Ти знаєш, тату, — невпевнено почав Щенсний, — є одна річ, яку я не можу зрозуміти… І вона мені дуже муляє… Я не можу її ні в кого більше спитати, тільки в тебе. — Запитально глянув на батька — Франц Салезій кивнув, і Щенсний продовжив: — От чого наші барські конфедерати так зачепилися рогом за оте зрівняння в правах католиків і православних, що його пропхала Росія? Хоча всі ми не палаємо любов’ю до росіян, та мені здається, що то є правильно: перед Богом усі ж рівні. Ти ж сам розказував про масонів, що вони як мудрі люди є терпимі до всіх релігій.

— Сину мій любий… — Старий Потоцький розгладив вуса — то була вірна ознака дуже важливої мови. — Настав нарешті час тобі дізнатися правду — важку, неприємну, та дуже цікаву правду, яка знімає одежу доброчесності з Росії й оцього на перший погляд справедливого закону про зрівняння в правах вірян усіх конфесій… — Старий шумно зітхнув і продовжив: — Так, ми, поляки, переповнені гонором, який піднімає нас над тими, хто інакший — за національністю, релігією… Хоча, думаю, то все можна було б перевиховати — достатньо перейти зі служби латиною на службу по-польськи, і багато хто прозрів би, думаючи над Божим справедливим словом про любов до ближнього й рівність… Так, напевно, навіть за років п’ятдесят-сімдесят терпимість би з’явилася… Хоча… — Франц Салезій подумав, — після Коліївщини, яку й спровокувала наша діяльна пиха й зверхність, уже й, напевно, через двісті… І то, як не буде повторення — ні з нашого боку, ні з українського — дав би Бог… Так от, ти знаєш, що наш пан Маурицій Вольф, твій любий наставник, до того, як приїхав до нас, був викладачем піїтики релігійного колегіуму, чув про таке? — Щенсний кивнув, і батько продовжив: — Ми з ним тут багато чого перетирали, і він мені оповів одну річ… Дику, страшну річ… Шкода, що її всі не хотіли чути: одні не вірили, що то правда, іншим було байдуже — ото тепер і маємо наслідки… Вольф був дуже дружним з ієромонахом Феофаном Леонтовичем — служителем Віленського Святодуховного монастиря: щовечора ходили один до одного і на чай, і на дружні бесіди… Десь так років із вісім тому Катерина ІІ послала ієромонахові запит: «Яка політична користь Росії від захисту православних у Польщі?» Імператриця хотіла знати думку людини, яка знає Річ Посполиту зсередини, і отой Іуда — по-іншому його назвати ну ніяк не можу — дав їй відповідь аж на шістнадцяти аркушах! І ти вслухайся й оціни, який там підлий розрахунок: він вважав, що, по-перше, усі ті кошти, що нестиме православний люд до своєї церкви, ітимуть у російську казну, а от уже їх можна використовувати у вельми, вельми цікавому напрямі — для підкупу польських магнатів, щоб ті підтримували російські політичні інтереси в сеймі чи через створення конфедерацій. А ще, — старший Потоцький підняв вказівний палець, — увага! — на отримання шпигунської інформації щодо змовницьких планів проти Росії — от найперше, навіщо їм підтримка православних храмів і єпархій! Тож істинна мета — то тотальний російський контроль над Річчю Посполитою, щоб, не дай Боже, не вийшла з-під її впливу… По-друге, — продовжив Франц Салезій, — був точний розрахунок, що православні українці — а їх тут майже півмільйона — за російської підтримки стануть на захист своїх прав і знесилять польську владу, а ти ж знаєш, Щенсний, як сильні держави люблять слабких сусідів, особливо Росія. І нещасні українці, запалені релігійним вогнем, без задніх думок успішно стають потужною проросійською силою. Третім пунктом на користь підтримки православних Леонтович назвав те, що з’явиться можливість забрати в Польщі родючі землі на шістсот кілометрів вглиб від російсько-польського кордону, та й не тільки землі, що більше віддають, ніж москальські болотні й заліснені, а ще й з великою кількістю люду. Православного, православного, — зауваж, Щенсний, — люду…

— То ота гра на релігії, виходить, ніщо інше, як бажання роздушити нас як державу й захопити наші землі? — Щенсний схвильовано заходив кімнатою.

— Так, сину, ти все правильно зрозумів. А ще ієромонах вважав, що захист православних змусить поляків визнати землі, прибрані Росією до рук у 1686 році. Ти уявляєш: забрали в нас наше, а тепер тиснуть, бо ми ніяк не хочемо визнати ті землі російськими…

І батько, і син довго мовчали, один — згадуючи безмежну російську підлість, а другий — осмислюючи її.

— Але ж, тату, — порушив мовчанку син, — вони ж і інші конфесії зрівняли в правах, не тільки православних…

— О-о-о, сину, не купляйся на те: тут розрахунок Росії знову подвійний: підтримують нібито польських протестантів, а насправді мають співчуття й підтримку протестанських європейських держав.

— Як то все складно, тату… А чого ж то ми всередині країни — між собою — не змогли до того дійти, обговорити й прозріти?

— Бачиш, важко прозріти там, де очі засліплює блиск золота чи бажання власної вигоди. Спочатку ми, Потоцькі, і наша партія дуже зіткнулися з Чарторийським і його «Фамілію»… Та вже ближче до цих подій і він зрозумів, куди Річ Посполита котиться, і почав мудрі речі проштовхувати в сеймі, та вже пізнувато стало: той російський підкуп дуже файно зробив свою справу. Ти знаєш, що в мене з Чарторийським колись був спільний кавалерський інтерес, і він нас сильно посварив та розвів надовго… Тепер признаюся тобі: кілька літ тому ми зустрічалися, обговорили ті паскудні перспективи Польщі й домовилися діяти спільно, навіть… — Потоцький сховав усмішку у вуса, — думали про те, щоб стати сватами: хотіли одружити тебе з його донькою… Та потім стишилися: зрозуміли, що про людське око — насамперед російське — треба й далі бути ворогами, бо точно б нас постаралися розсварити. Росія боїться єдності — вона розділяє, а тоді успішно володарює… Тож, сину, ти мусиш усе те знати, бо ти майбутня надія Польщі.

— І які в нас плани й дії, тату, щоб повернути міць Польщі? — задумано спитав Щенсний.

— План у нас колишній: не висовуватися. Мусимо бути добрі і до конфедератів, щоб потім нікотра курва не дорікнула тим, де ми були, і до росіян — нехай думають, що ми на їхньому боці. Ідемо до членства в масонській ложі, потім одруження з Жозефіною — то ще додасть тобі політичної ваги й майнової незалежності — точно вже нас підкупити їм грошей забракне, навіть зі всієї їхньої гадючої імперії, а там за рік уже й за коронування твоє можна буде думати…

Щенсний утупив погляд у підлогу й задумливо хитнув головою.

Отець-настоятель Сушненського й Нестаницького греко-католицьких храмів пан Длужнєвський виглядав розгубленим і знервованим: випадок зі спаленням людини в Сушні звів нанівець усю його проповідницьку роботу. Вони сиділи вдвох із Якубом Коморовським і роздумували, як то хоча б більше не допустити таких випадків звірства.

— Та віра в надприродне існувала в багатьох народів, — Якуб намагався хоч трохи піднести підупалий дух панотця. — Кажуть, що ацтеки щодня приносили в жертву сонцю живе людське серце, бо вірили, що інакше сонце не зійде.

— Та воно все так, пане Якубе, але вони не були християни. Зараз же вони такого не роблять… А тут розказую, проповідую любов до ближнього — і на тобі… Уже майже сімсот літ християни, а в душі як були язичники, так і залишилися… Кажуть, що біля Кам’янки-Струмилової, у лісах, ще й досі є язичницькі капища й баби кам’яні біля села Бабичі, і місцеві туди потай ходять молитися…

— Бачите, як воно є: там, де немає пояснення, вилазять домисли, і ви тут, перепрошую пана отця, безсилі. Що, маєте чим пояснити смерті їхніх дітей? — зробив паузу Якуб, і отець Длужнєвський пригнічено мовчав. — Не маєте, от вони собі його знайшли самі…

— І що ви мені, пане Якубе, порадите? Не можу ж я ціле село відлучити від церкви за колективне вбивство, але не можу й промовчати. От і що мені робити?

— Ну а що роблять у таких випадках, щоб спинити дитячі смерті? Щось же є у вашому священицькому багажі? — спитав Коморовський.

— Та є: проводять хресні ходи, молитви за здоров’я…

— От і ви проведіть хресний хід і службу за здоров’я, а опісля, за кілька днів, як допоможе, — панахиду за безневинно убієнним Іванком…

— Добре, пане Якубе, а як не допоможе ні той хресний хід, ні служба — що тоді?

— А от тоді, панотче, і панахиди не проводьте… То вже така ситуація, що мусите підлаштовуватися, щоб церква й ви як її служитель не втратили своє лице… і свій вплив на люд, — додав Якуб. — І то робіть уже, довго не затягуйте, бо як допоможе, то ви будете правити паствою, а як допоможе без вас, то скажуть, що то через спалення упиря. А тоді вже буде горіти частіше — здибляться ще нові нечисті на двох ногах… А мої дівчата ой як важко то все перенесли… Гертруда аж занедужала…

Длужнєвський поспішив до церкви — на проведення молебну за здоров’я хворих діток.

Юнку вже чотири дні лихоманило, і мати розривалася між меншенькими хлопчиками й нею; пані Марися справно змінювала мокрий рушник на гарячому лобі Гертруди. Несподівана висока температура не мала жодного пояснення: дівчині нічого не боліло, лише якась слабкість не давала навіть піднятися з ліжка. Свідомість її нагадувала клаптикову ковдру: у якомусь мареві виникав усміхнений Щенсний, його змінював палаючий Іванко, потім виринало турботливе лице пані Марисі, а далі чорні хрести сільського кладовища поступово розросталися на тлі оранжевого заходу, стаючи суцільною чорнотою… Світлим клаптиком кілька разів виринала Кордулька — усе щось просила й за щось переживала. Слабка свідомість Гертруди ніяк не могла вхопити нитку, щоб усе, що бачить, зв’язати в одне ціле. Їй хотілося лише спати.

— Не треба було їй тоді дозволяти виходити з хати, — витирала сльози переживання мати.

— Не переживай, Анно, у тому є один добрий знак для нас, — утішав Якуб дружину. — Бачиш: нема поносу, як у тих, що померли… Значить, то щось інше, не заразне; може, просто ослабла від того, що побачила. То є важко, та не смертельно… Ходи, помолимося за її одужання…

Згорьованій матері Іванка навіть не дали спокійно забрати попіл сина: похмурі чоловіки мовчки відіпхнули її, зібрали залишки страшного вогнища лопатами в невеликий лантух і понесли викидати в лісове болото: там упирям і місце. Та й смерті, схоже на те, спинилися: ще було кілька важких дітлахів, та решта — чи через крики батьків, чи самі настрашилися — перестали будь-що й будь-де жерти, і вже не чути було за нових хворих.

— Видиш, допоміг той вогонь, — обговорювали по вулицях останні новини.

— То не вогонь допоміг, а панотець зі службою, — говорили інші, що вже відчували гризоти сумління перед родиною Іванка.

— Та то і то докупи допомогло, — авторитетно заявляли треті.

Зате грушки, яблука й сливки вже точно знали: прийшов час їхнього збирання й посвячення — свято яблучного Спаса. 19 серпня — час освячення фруктів, і лише тоді батьки дозволяли собі вкусити свяченого плода, а до того зась: ті твої дітки, що пішли на небо янголиками, не дістануть від Матінки Божої яблучка: твоя мама вже з’їла завчасно, за тебе…

Гертруда розплющила сині очі, що займали половину схудлого лиця, і їхній погляд був осмислений.

— Богу дякувати, ніби все гаразд… Пані Анно, пане Якубе… — загукала втішена служниця й побігла за батьками.

— Який нині день? — Гертруда спробувала підвестися.

— Субота, сьогодні вже сьомий день, як ти злягла… Донечко, як ти нас схвилювала. — Мати гладила шовковисте скуйовджене волосся й виціловувала худеньке личко.

«Субота… Щенсний, мій коханий щасливець… Треба вставати». Зусиллям волі Гертруда піднялася з ліжка; усе навколо пливло і якось погойдувалося, сил зовсім не було.

— Нічого, зараз Марися бульйону курячого тобі зготує, і все буде гаразд, — заспокоїла мати засмучену власним безсиллям дівчину.

Щенсний прочинив двері в кімнату Сіраковського.

— Моє вітання, маршалку! Закінчена робота, бо нині є субота… Як настрій, товаришу? — поцікавився зі щирою усмішкою.

— Хай та субота йде собі… до кота, — відбуркнувся Кароль. — Нам, пане, годилося б уже до Белза навідатися. Як не як ти — белзький староста, а не березневий кіт, перепрошую. І взагалі краще бути живим маршалком живого старости, аніж смаженим упирем у компанії пана-упиря… Тож не надійся, що нині я знову в тому клятому сідлі буду підскакувати… Уже й так за собою помітив, що після нього на дівчат по кілька днів навіть не дивлюся.

— Каролю… — Щенсний із янгольським виразом благально дивився на Сіраковського.

— Ні, кажу тобі, Щенсний, ні… І не дивися на мене, як кіт на сало, нічого з того не буде. — Сіраковський був непоступливий.

Щенсний сів і замислено спитав:

— А що мені робити? Я не можу без неї…

— То поїдь не вночі, а за дня, як усі пристойні пани, у кареті, на м’яких подушках, з її татом і мамою файно порозмовляй — так, як і пасує твоєму високому статусу. Або запроси їх до себе в Кристинопіль. А там, дивись, і фортеця впаде…

— Так вона вже впала, Каролю. І я прийняв її капітуляцію, — стишено повідомив Щенсний.

Кароль ошелешено мовчав, витріщивши очі — перетравлював нечувану інформацію.

— То ти вже спробував того меду, що спереду… Та ще й в панни шляхетського роду… — Кароль осудливо похитав головою. — Що ж то може бути, Боже мій… То мені вже точно доведеться позаздрити тому упиреві, бо такою швидкою смертю твоя мама мені не дасть померти…

— То що, може, поїдемо все-таки? — плекав надію Щенсний.

— Ні. Хоч ти й у Бога щасливий, бо тебе так назвали, та я лише Кароль… І я хочу жити, Щенсний, отож ні… — Сіраковський був категоричний. — Та й навряд чи їй теж тепер вистачить духу вийти до тебе. Краще не муч коней, пане…

Під натиском Кароля бажання Щенсного побачитися з Гертрудою похитнулося: як і всіх м’яких людей, Щенсного досить легко було переконати й посіяти в його душі сумніви.

— То, може, дійсно краще поїдьмо в Белз… На тиждень, а там без зайвих вух ту всю ситуацію якось розберемо. Що скажеш, Каролю?

— Не моє просо, не мої горобці — не буду відганяти… Як ти вже у святому місці побував, то моєї поради точно не потребуєш… Тепер, Щенсний, то є питання твоєї честі. І честі твоєї фамілії. — Питання чоловічої порядності Сіраковський засвоїв добре і навіть не намагався в тому шукати якихось компромісів.

Серпень добіг кінця; сіра мжичка розпочала вересень. Співочі птахи вже відлетіли, і незвична тиша змушувала слухати якісь свої, раніше нечутні думки, які промовляли власним голосом десь ізсередини. Ті думки вовченятами обкусували й рвали душу Гертруди, наповнюючи її болем і переживаннями: уже понад три тижні вона не бачилася зі своїм коханим Щенсним. Раніше солодкі до млості спогади про зустрічі з ним тепер втягували отруту одного-єдиного запитання: «Чому ж він не приїжджає?» — і додавали ще більшого болю. «Напевно, образився за ту суботу, коли я не змогла вийти… Слабка я була, Щенсний… Відчуй те моє каяття й пробач… Не покидай мене, моя зірко…» — просила в щоденній молитві. Великі сині очі дістали зболений меланхолійний вираз, і раніше жвава й енергійна Гертруда вже не була колишньою. Цілісінькими безкінечними днями вона сиділа біля відчиненого вікна й вишивала, час від часу з надією вдивляючись у бік лісу. Хвороба далася взнаки: дівчина змарніла, їй паморочилося в голові, часом не вистачало повітря. Молодші сестрички якось віддалилися від Гертруди й дуже зрідка заходили до неї. Самотність, підгодована пекучими думками, накривала її своїм чорним покривалом. Кожен день марних сподівань на приїзд Потоцького виснажував і ламав дівчину; ночами вона тихо плакала… Нікому, жодній душі у світі вона не могла довірити той свій біль…

Юнка вирішила вийти надвір. Тихенько, тримаючись стіни, вона просувалася до виходу.

— Якубе, маю для тебе новину, — з прочинених дверей батьківської кімнати почувся голос матері, — у мене затримка місячних… У нас буде дитинка, коханий… — Було чутно, що батько обійняв матір і щось тихенько їй шепотів.

Гертруда пішла далі, мляво перетравлюючи новину. «Це вже нас буде шестеро… Цікаво, хто буде?.. Краще б сестричка… А що таке затримка… А коли ж у мене було те свято?..» І тут з’явилася відповідь: понад два місяці тому. «Боже, а що, як я теж вагітна? Ні, ні, я не можу бути вагітною. Господнього благословення я не отримала в шлюбі, то звідки… яка дитина… Ні, ні…» — гнала від себе страшний здогад Гертруда. Два дні дівчина не знаходила собі місця… Вишивка не допомагала ні забутися, ні розслабитися. Дівча прислýхалося до свого тіла й вловило тихі зміни: хоча Гертруда й схудла, та груди віддавали болем і наче збільшилися, а живіт став тугим і твердим. На кухні вона з’їла півдіжки квашених огірків, хоча до того терпіти їх не могла… Марися кинула на неї здивований погляд, а потім стріпнула головою. «А що, як то правда і в мене буде дитинка?» — думка билася в голові з наполегливістю пташини в малій клітці — Гертруда відчула, що тихо божеволіє. Вона намагалася згадати якісь подібні життєві історії й не могла… Стосунки до шлюбу — непорушне табу і в шляхти, і в селян: діти — надто важка й делікатна справа, щоб ростити їх самому. Пекучий стид і людський осуд падав на голови тих, хто не втримав цноти й скоїв важкий гріх дошлюбних стосунків. У пам’яті Гертруди виринув слабкий і далекий спогад: коли вона ще була маленькою, у селі якась дівчина народила поза шлюбом — їй не те що не дозволяли входити до храму, а навіть на вулицю не пускали — від найменшого до найстаршого закидали і камінням, і болотом, і образливими словами… А коли в неї від переживань зникло молоко й маля несамовито кричало і вдень, і вночі, батьки вигнали її з дому. Нещасна втопилася разом із дитинкою: не було в неї шансів отримати якусь людську підтримку, бо надто всі боялися за поганий приклад для своїх доньок; тут виховання наступних поколінь важливіше, навіть ціною людського життя… Гертруда думала, думала… Слабке світло надії засвітило в душі юної Коморовської: вона вже знала, хто їй зможе допомогти… Трохи заспокоєна, дівчина навіть заснула.

Притихлий ліс зустрів Гертруду повною зміною літніх декорацій: не було вже яскравих літніх квітів, усі кольори стали приглушеними й наче зблякли; лише червоні мухомори, вогняні білки й ефектні товсті сойки додавали колориту; великі боровики милували око вздовж дороги; вигрівали на галявинах осіннім теплом слизькі тіла вужі й гадюки. Дівчина зупинилася перед знайомим будиночком. Постояла, набираючись відваги, нарешті постукала й нерішуче штовхнула двері. Зацікавлений погляд знахарки деякий час вивчав тендітну дівчину.

— Доброго дня, пані Іванно. Я… мені… — не могла дібрати потрібних слів Гертруда. — Мені потрібна ваша допомога, — нарешті змогла висловитися.

— Доброго дня, красуне… Яка ж ти є гарна… Хтось тобі вже казав, що ти дивовижна? — Жінка з добрими очима відкрито милувалася юнкою. — Так… бачу, що не тільки казали, — сама відповіла на своє запитання Іванна, а очі Гертруди зрадливо заблищали сльозою. — Не плач, тс-с-с… Тихо, тихо, — обійняла дівчину знахарка, і від того Гертруду прорвало: вона зайшлася в дрібному плачі, який так довго сидів у ній під кам’яною брилою страху й відчаю.

Трохи заспокоївшись в обіймах Іванни, юнка змогла вимовити:

— Я боюся цього… Ніхто не знає, та й я не була впевнена, що вагітна… А може, це неправда? — з надією глянула у вічі знахарці. Та заперечила повільним порухом голови, і дівчина знову розридалася. Жінка гладила її по голові, плечах, намагалася хоч трохи вгамувати плач. Юнка притихла, і знахарка задумливо сказала:

— По очах я бачу: особливі вони стають, наче відблиск небесної зорі в них з’являється — це нове життя в жінці запалюється… Я навіть за кілька днів потому його зародження бачу, а в тебе вже десь два місяці, а може, і більше є…

— Ви мені допоможіть, пані Іванно, дуже вас прошу… Я заплачу, я маю чим, ось. — Заплакана дівчина добула жменьку злотих.

— А ти хочеш цього, дитино? — байдуже спостерегла гроші Іванна.

— Так, хочу… Бо це… сором великий для мене… і сім’ї моєї…

— А не боїшся, що Господь забере від тебе здатність мати діти? — Очі Іванни вже не мали колишньої доброти.

— А що, таке буває? — розгубилася Гертруда.

— Уяви собі — так. Сором не дим — очі не виїсть. Переживеш. Батьки ні тобі, ані твоїй дитині пропасти не дадуть… — Знахарка замовкла, і якісь важкі думки застилали її погляд. При згадці про батьків відчай із новою силою осідлав розум юної Коморовської.

— Ні, я… не готова до того збезчещення й сорому моїх батьків… ні. Допоможіть мені, — голос її став рішучим.

Знахарка зітхнула, подумала хвилю.

— Ходи, дитинонько, зі мною, ти колись дуже хотіла дещо побачити…

Сонячне світло зайшло у відкриті двері шпихліра, і на відвідувачів глянули десятки очей маленьких казкових істот. Ті щільно сиділи на поличках у плетених кошичках із лісових трав і верби — красиві й усміхнені ляльки, усі дівчатка. Зроблені з великою старанністю й любов’ю, вони за гіршого освітлення могли видатися притихлими живими феями. Кожна мала вишите оздоблене лляне плаття, акуратно виплетене взуття, мініатюрні в’язані шкарпетки — від вкладеної турботи й праці вони й справді наче дістали душі.

— Які гарні… — замилувалася Гертруда.

— Що, і ти хочеш із такими свій вік доживати? — В Іванни горло було наче перетиснуте, але згодом вона продовжила: — Колись я мала дівчинку… і чоловіка. Якось обоє вони так швидко пішли зі світу одне за одним… А я другим була вагітна, подумала: «Не витягну сама, не дам ради». Молода була, та й дурна: як дає Бог діти, то й дасть на діти… Не знала того, злякалася… Випила зілля, скинула дитя. Не змогла в селі жити, на чужі діти дивитися: боляче так стало… Усюди мені моя донечка померла ввижалася, що з докором на мене дивилася: «Що ж ти, мамо, я вдруге до тебе збиралася прийти…» Прожила я життя, і тепер розумію, що найбільше в тому житті не гроші важать, не золото, ні, а діти… Оце мої ненароджені діти. Вони ніколи не подадуть мені води, не допоможуть: я зрадила їх іще у своїх думках… А зраду не пробачає ніхто. То нічого, що нема її в переліку гріхів — і гріх, і зрада починаються з недоброї думки… Забрати життя набагато легше, ніж привести в цей світ нове й довести його до пуття. Тож як я помру, то не поховають мене мої діти, бо я зрадниця: не пустила їх у цей світ, і не проведуть вони мене в інший. Дикі тварини рознесуть моє тіло лісом… І навіть сльози ніхто не пустить за мною: непотрібне те життя на цьому світі без дітей, повір мені, дівчинко, — закінчила літня жінка зі сльозами на очах.

Ляльки дивилися очима-намистинками й застигло всміхалися своїй матері ї її гості. Гертруді стало моторошно, та нова впевнена сила наче прибула в ній. Вона обійняла Іванну, трохи помовчала, а потім закрила двері шпихліра.

— Велике вам спасибі, пані Іванно, ви дійсно мене вилікували… Я просто не того побоялася… Сором дійсно можна пережити, але з отаким жити набагато важче, навіть дуже…

Іванна з колишньою теплотою дивилася на дівчину.

— Ти не бійся, ти з вигляду така маленька й делікатна, та силу маєш у собі… Усе можеш витримати… і витримаєш. Скоро знайдеш момент зручний і скажеш мамі, вона на те й мама, щоб зрозуміти та допомогти… Тримайся, дитинко, — попрощалася з дівчиною.

Підтримка й розрада хоч однієї людини у світі як і не розвіяла, то істотно зменшила сумніви Гертруди; слова Іванни стали для дівчини тонкою рятівною ниточкою, що виведе зі страшної темряви осуду. А він чекав на неї, страшний і колючий, і Гертруда то знала. Вона народить і виростить своє дитя, хто б що не казав. А Щенсний… він просто не знає, а дізнається — то вони одружаться, він же обіцяв. У роздумах дівчина вже вийшла в село й здаля помітила біля свого дому вершника на коні. Серце тенькнуло: «Щенсний, мій коханий… Нарешті», та ближче: «Ні, не він». Розчарування від того аж ослабило її.

— Доню, де ти так довго ходиш? — Якуб мав піднесений настрій. — Маю новину, яка тобі сподобається: пани Потоцькі кличуть нас до себе в гості. Тож готуйся, у неділю завітаємо до них; їхні високі пороги підуть під наші ноги. — Батько жартівливо вклонився Гертруді. — Цілую ручки, панянко Коморовська! Ви такі гарні, що можете навіть до нашого палацу підійти й до нашої фамілії…

— Тату… — зашарілася донька.

— А що, чим ми не підходимо панам Потоцьким? Як кличуть, то знають, чого й навіщо; та ж не просто за штири метри кишки штири милі пішки будемо долати, — Якуб відчував якийсь інтерес Потоцьких. — Тож наводьте там усі красу — поїдемо…

Колишнє тепло й надії знову зайшли в душу дівчини, і стало так легко-легко… Щаслива усмішка повернулася на личко Гертруди.

Станіслав Щенсний не приховував величезної радості від того, що скоро знову зустрінеться зі своєю коханою Гертрудою. Уже понад місяць він не бачився з нею. Занедбані белзькі справи засмоктали його по вуха; довелося добре відслідковувати рух податків і грошей, вислуховувати скарги міщан і приймати соломонові рішення щодо них. Та тільки-но випадала вільна хвилина, у голові виникав образ дівчини, і жив він усередині юнака самостійним життям. Гертруда там веселилася, жартувала, промовляла до нього, усміхалася й спокусливо роздягалася; ішла додому, не зважаючи на його прохання… Юнак намагався позбутися нав’язливого марева, та воно не покидало його ні вдень, ні вночі, ані довгими вечорами за картами й шахами в компанії Кароля. По приїзді в Кристинопіль юнак вирішив запросити Коморовських у гості. Але не він господар, рішення треба було погодити з мамою й татом. Як, як сказати, щоб не виникло підозр?.. Та удача захотіла стати на бік щасливця: Анна Ельжбета надумалася поїхати в гості до майбутніх сватів Мнішеків і вся була в приготуваннях до далекої дороги, а Франц Салезій відбув на тиждень до Станіславова: Катажина Косаковська, натхненна першою перемогою барських конфедератів, покликала його до себе обговорити ситуацію. Тож, упіймавши момент, коли замовк пронизливий крик Анни Ельжбети про слуг-телепнів, які не в те місце винесли просушувати панські перини, син поспішив до матері. Вона гнівно віддихувалася й уся ще була в темі перин, отож не дуже добре вникатиме в щось інше.

— Честь, мамусю. — Щенсний поцілував матері руки й був сама привітність.

— Щастя моє, ти один не виводиш мене із себе. — Анна Ельжбета знервовано обмахувалася віялом. — Вітер із псарні й конюшні, а вони під нього виставили постіль — уявляєш, які вар’яти[26]? Самі смердять, як худоба, ще й хочуть, щоб від мене псами відгонювало…

— Ми купимо для вас трояндової олії, мамо, і ви будете як найкраща квітка у світі, — лестив Щенсний. Анна Ельжбета розтанула й навіть усміхнулася — можна було продовжувати задумане. — Мамо, ви знаєте, що не в наших правилах бути комусь щось винними…

— Ти про що? — уточнила мати.

— Після Великодня, як ми із Сіраковським їздили селами, то заночували в наших сусідів Коморовських. Я їх кликав у гості, але влітку вони були зайняті, а зараз уже годилося б віддячити.

— Віддячиш, аякже, перини он лайном смердітимуть, — знову заводилася Потоцька. — Та й не для пса ковбаса. Що там нам якісь Коморовські? Хай будуть і так задоволені, що хтось із Потоцьких ощасливив їхню халупу ночівлею.

Перини почали виходити з голови Анни Ельжбети, і це було небезпечно для Щенсного. У хід пішов план «Б»:

— Та їхні землі з нашими сусідять, то можна було б колись у них і якесь село купити… Дітей досить мають, за посаг теж мусять думати…

Розрахунок спрацював, і мати махнула віялом.

— Добре, клич… Перини, перини добре витріпуйте, лайдаки, — переключила увагу пані, і Щенсний швидко побіг посилати гінця до майбутніх гостей.

Коли мати згадала, що не уточнила дати запрошення, було пізно: Щенсний уже відправив гінця. «Зле вийшло: я їду, Францішека нема… Ну та нічого, невелика птиця Коморовські…» — заспокоювала себе Анна Ельжбета. Та вже давно не була вона господинею своїх думок і своїх планів… Проте знав це лише її справжній володар, дозволяючи пані відчувати ілюзію власної свободи, і не мав Великий Болотний Дух жодного наміру відпускати Анну Ельжбету, свою найкращу годувальницю, у якісь там мандри…

У четвер весь кристинопільський дворовий люд світився від тихого щастя: той день міг опинитися в церковному календарі поруч із найбільшими святами: Анна Ельжбета вирушала в далеку подорож — аж до Кракова, і мало це тривати з урахуванням нестерпного характеру любої пані щонайменше тижнів зо три — понад два тижні на дорогу туди й назад і знамениті три «рибні» дні в гостях, щоб не зіпсутися самій і не зіпсувати стосунки з Мнішеками. Дві карети неспішно викотилися за ворота, і всій прислузі тихо повибивало клепки: карафки з наливками жваво пішли в рух, поважні камердинери й служниці здитиніли: підскакували, мов малі діти, жартували й бігали одне за одним — радій, душа, поки весела! Усі тішилися тим, чого аж цілі три тижні в них не буде… Не буде постійного переляку, що виїдає хробаком душу… Не буде нагадування, що ти є повне гімно… Не треба дивитися й переживати до срачки в штанях чиюсь хльосту… Хоч на три тижні, та зникне непереборне бажання душити свою господиню — довго і з муками… Лише «підножки», усвідомлюючи хиткість свого становища, усамітнились у своїх кімнатах: відчували непередбачувану для них вальпургієву ніч затуманеної свободою прислуги.

Тільки двом людям було байдуже до змін у житті палацу, бо вже ніщо не могло ані поліпшити, ані погіршити їхнє безрадісне життя. Каролінка жила «за рахунком до ста»: вона не могла ні ходити, ані лежати, тож безпорадно совалася на високій подушці то вгору, то вниз, безрезультатно намагаючись зменшити тиск великого живота на серденько й легені, та дитя видушувало майже всі органи, і бідолаха не могла ні про що думати, безпорадно і з шумом хапала повітря, подумки рахуючи кожен вдих. Кожна сотня вдихів ставала героїчним продовженням життя Каролінки й переходом за поріг нового й ще важчого етапу. Карлічек весь час проводив біля своєї дружиноньки; душу його краяли муки сумління й співчуття — невідомо, кому з них було важче… Після укусів мурах на його ніжній плоті залишилися якісь тверді вузли й гулі, і навіть звичайна хода чи відвідини туалету спричиняли страшенно болісні відчуття. Думки в голові маленької людини відповідали ритму важкого дихання подруги: вони були короткі й чорні, дуже чорні… Уся їхня темінь виливалася на голови двох ясновельможних пань, які так споганили життя Каролінки й Карлічека…

Карета вихитувалася на вибоїнах лісової дороги, породжуючи в Анні Ельжбеті незадоволення, яке щомиті наростало. Дві доньки, дві Пелагеї — Людвіка й Тереза — бачили те, але навіть не наважувалися розпочинати якусь розмову. Та й знали бідолахи, що дратують вони свою матусю; не здогадувалися, щоправда, чим і як, та дратують… У другій кареті їхали Агнешка з Аделею, і дівчаткам дуже хотілося до них. Четверо гайдуків на конях супроводжували поважних пань: час важкий, непевний, розбійники й злодії всюди.

— Мамусю, можна ми пересядемо в другу карету? — благально дивилася Людвіка. — Ми б там у карти з пані Аделею грали…

Потоцька сухо кивнула головою: їй краще одній, однозначно. Щоб не бачити цих двох, запрограмованих і схильних до гріхопадіння, — живого нагадування про її нелегку жіночу долю… Дівчатка пересіли, і Анні Ельжбеті почало краще думатися. «Весілля Терези в лютому — час готуватися. Тканин накуплю в Кракові найдорожчих, щоб пані Мнішек бачила, що не з голопупенками буде свахою… На весіллі й оголосимо про заручини й весілля Щенсного з Жозефіною. Виставу нову підготуємо, щоб знову всім власний гонор на потрібне місце впав і щоб уже від своїх колін голови на Потоцьких задирали… З отцем Ігнатієм після Кракова зустрінуся… Щось давненько він про справи єзуїтів нічого не розказував, а кишеню-то регулярно підставляє… Так… Не треба було стільки чаю зранку пити…»

Потоцька постукала віялом в стінку до кучера, і той спинився. Пані зійшла з карети, роззирнулася навколо — гайдуки правильно зрозуміли категоричний знак віяла: спішилися й обернулися спиною. Анна Ельжбета підняла пишні спідниці й пішла в кущі. Тільки-но присіла й почала свою справу, як помітила щось чорне за кілька метрів спереду; підняла голову — з кущів на неї витріщався пристойно одягнений пан у чорному капелюсі.

— Прошу пана, та ви є хам! — гнівно вигукнула Анна Ельжбета, але чорний пан замість зніяковіти розплився в нахабнючій посмішці, ще й гарною посрібленою паличкою відгорнув від себе кущі й гиготів, дивлячись на жінку із задертою спідницею. — Сюди, сюди! — заволала Потоцька. Затріщали кущі ззаду під напором гайдуків — бідолахи не могли зрозуміти, для чого ж їх покликала пані. Хіба що… Та дупа як дупа… Бачили й ліпші… Краще очі відвести…

— Взяти, взяти хама! — верещала жінка, не змінивши положення від люті.

— Кого, ясновельможна пані? — несміливо поцікавився гайдук.

— Його! Пана в капелюсі! Він там, там! — тицяла рукою поперед себе.

Чоловіки кинулися в ліс — нікого не було: щезник знав свою справу… Анна Ельжбета кипіла від безсилля. Лише десь так години за дві помалу заспокоїлася. Ліс, здавалося, тягнувся безкінечно, височенні дуби й сосни перемежалися ділянками зболеного й покрученого криволісся на підступних болотах. Потоцька вперла погляд у вікно карети, бездумно спостерігаючи зміну краєвидів. Раптом якийсь вершник порівнявся з каретою, і у вікно заглянув уже знайомий Анні Ельжбеті пан. Він шанобливо припідняв капелюха, вітаючись із нею, і Потоцькій пробіг мороз по шкірі. Очі… У пана очі були, як у кози: зіниці стояли вертикально…

— Ги-ги-ги, — видав пан і неспішно віддалився від карети.

Потоцька рвучко виглянула з віконця — її здогад був правильним… У стременах стояли не чоботи, ні — копита…

— А-а-а-а! — видала вереск страшної сили Анна Ельжбета. Коні схарапудились і понесли щосили по лісових ямах, кучер не міг їх стримати… За кілька хвилин від карети відвалилися колеса — вона обвисла й безпорадно підскакувала по дорозі. Нарешті коні стишилися. Анна Ельжбета була добре потовчена, але жива. Зі стогоном вона відкрила дверцята карети, гайдуки поспішили до неї. Ніхто не зрозумів, що сталося — усе списали на ґедзів, які вкусили коня в те… ну, те, найбільш болюче місце… Та подорож однозначно закінчилася, так і не розпочавшись.

— Які ж ви в мене гарні, — замилувався Якуб своїми святково вбраними жінками: у шовкових із французьким мереживом сукнях і стильних капелюшках вони раптово стали вишуканими красунями. Анна поцілувала хлопчиків, — вони залишилися вдома під опікою Марисі, — і карета рушила в бік Кристинополя.

— Я щось так хвилююся, Якубе. — Анна давно не була в гостях. — Чесно кажучи, навіть і не знаю, про що говорити з такими великими панами.

— Як не знаєш, то всміхайся, кивай головою й мовчи, це завжди добре впливає на людей, — порадив Якуб. — Вони навіть мають тебе за мудрішого, аніж насправді.

— А чого? — встряла в розмову Кордуля.

Якуб хитро всміхнувся.

— Бо ж кожен упевнений, що говорить щось розумне, а ти, киваючи, показуєш, що погоджуєшся з його думками й теж вважаєш за розумного… Тож людині це приємно, а ти, відповідно, стаєш приємним співрозмовником.

— А як двоє таких мовчунів збереться, то що буде? — не вгавала Кордуля.

— Це точно не для нашого нинішнього випадку, Кордулько, — засміявся батько.

— Чому?

— Бо ми маємо тебе…

Гертруда замріяно дивилася у вікно. Усі раніше розтоптані мрії воскресли й знову гріли душу лагідним теплом. Вони тепер, щоправда, не були настільки швидкими й енергійними, а плавно вальсували, оглядаючись у різні боки, а це тепер значило багато… Раніше у всіх видіннях дівчина не помічала нікого й нічого, окрім Щенсного, та останнім часом, у період важких душевних переживань, вона зрозуміла, що щастя залежить не тільки від бажання двох, хай навіть закоханих людей. Надто багато дійових осіб і подій є на сцені життя, щоб вистава за твоєю участю закінчилася так, як хочеш того ти. Поява життя всередині Гертруди цілковито змінювала і її поведінку, і все майбуття. Вона не належала більше тільки собі. Її вагітність зачіпала всіх, хто був поряд. І тих, хто в Кристинополі…

Напевно, поява одного з вершників апокаліпсису мала б менший ефект для дворового кристинопільського люду, аніж нічне повернення Анни Ельжбети. Прислуга дивилася на неї так, як на мерця, який піднявся з домовини під час власної панахиди. Попід руки пані завели до покоїв, і вся в синцях і подряпинах Потоцька тихо стогнала посеред пишних подушок і перин. Навіть якби вони тепер і були намащені собачим лайном, їй було б усе одно: уся свідомість пані була зайнята чорним паном у капелюсі, і він не збирався виходити їй із голови, а бридко гиготів, наближуючи свої козячі очі. Позбутися його був лише один спосіб, і Потоцька слабким голосом покликала Агнешку. Ціла склянка міцної самогонки забрала щезника в страшний вихор: він борюкався, кричав, зникав і повертався. Згодом чорна темінь непробудного сну вигнала лихого з голови.

Станіслав Щенсний, як і всі, був неприємно заскочений несподіваним поверненням домашніх із невдалого краківського вояжу, та вирішив, що то не сильно зашкодить його гостинним планам, хіба що однозначно накладе вуаль скутості на всю зустріч. Кілька разів він навідувався до матері, та Анна Ельжбета спала, видаючи непередавану какофонію. Аж у суботу, ближче до обіду, пані Потоцька, стогнучи й крекчучи, випхала своє побите тіло з-поміж пагорбів постелі; узяла до рук кухлик із водою, — якась дика спрага змусила осушити весь, — підійшла до дзеркала. Звідти на неї дивилася стара жінка з припухлим обличчям, і не просто припухлим: зліва вся щока, починаючи від надбрів’я, мала соковитий темно-сливовий відтінок. Тонкі губи жінки затремтіли, очі наповнилися слізьми — за все життя вона не мала такої печатки на обличчі, яку частенько ставили сільські чоловіки за зайву балакучість своїм жінкам. Ще й саме зліва, бо ж б’ють правицею… Відчай укупі з люттю охопив жінку, і вона з усією силою лупнула кухликом по дзеркалу — воно відгукнулося хрустом, і десятки тріщин пішли променями, утворивши павутину з окремих шматочків, і з кожного дивилася страшна побита — ні, не пані, — баба… Анна Ельжбета скривилася й затряслася в плачі, а з нею й десятки баб… Лише у верхньому кутку гиготів чийсь неприємний образ… Потоцька вдивилася й упізнала його — зі всієї сили лупнула кухликом по дзеркалу, і била, била, допоки прислуга не прибігла на незрозумілий шум. Перелякані слуги, визбируючи дзеркальні крихти, переполошено переглядалися: недобрий то є знак, ой недобрий…

Карета з Коморовськими в’їхала в помпезні перші ворота галицького Версалю. Перед другими гайдуки спинили екіпаж.

— А чого не можна було під’їхати аж до будинку? — стиха спитала Анна.

— Так показують усім, що ти в господі короля земель руських… І щоб кожен не забував своє місце. — Якубові це теж не подобалося.

— Та так: «Кєди влєзєш помєж врони, мусіш крукаць, яко они»… Я вже хочу додому. — Анні не припав до душі початок гостювання. Зате менші дівчатка зачудовано дивилися на красиві алейки й скульптури, розкішні кущі троянд, а Гертруда… Якби могла, кинула б усіх і бігла, ні, летіла б до палацу, в обійми коханого й найдорожчого Щенсного. Він уже поспішав назустріч, гарно одягнутий, молодий і дуже вродливий; блиск очей виказував радісне хвилювання.

— Мої вітання, любі гості! Як доїхали? — Вклонився й затримав погляд на красуні Гертруді. Її аж охопила зрадлива слабкість, і почалося тремтіння в ногах, та впевнена усмішка не виказала справжніх почуттів.

У гостьовій кімнаті чомусь було дуже темно: штори були майже запнуті. Коморовські ледве розгледіли жіночі обриси в глибині кімнати.

— Доброго дня, ясновельможна пані, — поштиво вклонився Якуб, а за ним — дружина й діти.

Темна пляма заворушилася й неспішно видала:

— Моє шанування, панство! Мій син дуже наполіг на тому, щоб ви були гостями нашого дому. Я вдячна вам за те, що прихистили його в грозу. — Анна Ельжбета не могла багато говорити, бо боліло потовчене обличчя, а, окрім того, воно було під товстим шаром пудри, яка ризикувала осипатися шматком штукатурки.

— Прошу до столу, любі гості, — поспішив на допомогу матері Щенсний. — Як там урожай, пане Якубе?

— Цього року, можна сказати, навіть добрий, просо вродило гарне, пшеницю вчасно зібрали й обмолотили… Тож, Богу дякувати, дохід є… І люд не дуже постраждав від чуми — житимемо, — оптимістично завершив Коморовський.

— І скільки у вас сіл, прошу пана? — поцікавилася Анна Ельжбета.

— Маємо п’ять — якраз кожній свашці по ковбасці, — з усмішкою глянув на дівчаток Коморовський.

— А на кожну нашу свашку й он цього свата виходить по вісімдесят сіл, — гордовито повідомила пані Потоцька.

Коморовський не знав, що можна після цього сказати, і зосередився на розпилюванні ножем і виделкою шматка запеченого м’яса.

— А скільки вашим чарівним дівчаткам? — продовжила пані.

— Шістнадцять, дванадцять і десять. А ще двох спадкоємців залишили вдома… Тож трохи відпочинемо, — розважливо відповів Якуб.

— Та сьогодні відпочинете, а згодом мусите й пару шукати своїй старшенькій… Як тебе? — звернулася до Гертруди Потоцька.

— Гертруда-Христина, прошу пані…

— Маєш уже нареченого, може?

— Ні, шановна пані…

— А наш Щенсний наречену має, — відрізала можливі посягання на сина Потоцька.

Гертруда через свою наївність подумала, що зараз ітиметься про неї, і щиро всміхнулася до Щенсного і його матінки.

— Це Жозефіна Мнішек… У лютому оголосимо про заручини, а до літа й весілля зіграємо…

Гертруда притиснула руки до столу, бо вони зрадливо затремтіли, і кинула швидкий погляд на Щенсного — він зніяковіло ковтнув вино з бокала й мило всміхнувся своїй мамі.

— О, цукерки… Такі, як нам пан Щенсний привозив, — стиха перемовилася Кордуля з Юзефою, і Щенсний підскочив, як ошпарений: — Кому вина, пані й панове… Чудове угорське вино, токайське… А ви знаєте, що вони його виготовляють зі спеціально підмерзлого винограду, і той спосіб винайшли випадково?… — Юнак був красномовний, і всі зацікавлено слухали, лише Гертруда була переповнена тривожними почуттями, що накрили очі вологою пеленою. Анна Ельжбета з нахиленою набік головою й примруженими очима про щось роздумувала, підозріло дивлячись на дівчину.

— Мушу залишити ваше приємне товариство, — відклала серветку вбік Потоцька. У мене, на жаль, мігрень — бачите, навіть штори не розсуваємо: світло її підсилює… Тож залишаю вас на свого любого сина.

— Одужуйте, пані Анно Ельжбето, — підвівся Якуб і поклоном попрощався з господинею.

Щенсний поспішив провести маму. Анна Коморовська штовхнула ліктем чоловіка.

— Хочу додому… — прошепотіла.

— Ще трохи потерпи, — стиха попросив Якуб.

Гертруда сиділа натягнутою струною, лише Кордуля з Юзефою переводили погляди по рідних і не розуміли, що не так…

Після обіду на допомогу Щенсному підоспів вірний маршалок і товариш Сіраковський, і сімейство Коморовських вирушило на екскурсію кристинопільським Версалем. Щенсний попросив у батьків дозволу пройтися з Гертрудою між каналами й фонтанами. «Нема сенсу. Навіщо?» — читалося в докірливому погляді Анни на Якуба, але чоловік дав згоду, а всі решта рушили на огляд псарні й конюшні. Молоді неквапливо відходили на територію усамітнення.

— Гертрудо, квітко моя, сонце, зіронько… Як я сумував за тобою, — стиха промовляв Щенсний.

— А за Жозефіною, пане Щенсний, вам серденько не тиснуло? — щось пекуче і ядуче від обіду ятрило дівчині душу й затьмарювало всі колишні почуття.

— Ні, Гертрудо, лише за тобою… Та що там… Жозефіна — то так, нині є, а завтра нема — життя може ще повернутися по-іншому.

— Уже повернулося, Щенсний, і дуже, дуже по-іншому…

— Ну зіронько моя, не ображайся на маму… І не звертай уваги на Жозефіну…

Щенсний оглянувся й швидко потягнув дівчину до найближчої альтанки, притягнув її до себе й почав палко виціловувати. Чомусь юнка не відповідала так пристрасно, як у моменти перших зустрічей, та Щенсний не приділив тому уваги: він просто по-чоловічому сильно зголоднів і вже готовий був би й кохатися.

— Ти така вродлива, Гертрудо… Я так хочу тебе, — палко шепотів, і сильні руки обіймали тендітне дівча. — Твої груди стали ще гарніші, — осипав поцілунками відкриту шию юнак.

— Не треба, Щенсний, прошу тебе… Нас можуть побачити, не треба… — вистуджувала запал коханого юнка.

— Ти що, не кохаєш мене? — грайливо спитав Щенсний.

— А ти, ти кохаєш мене? — з такою ж інтонацією спитала Гертруда.

— Так. Так. Так, — витягнув кокетливо губи юнак і намірився поцілувати дівча.

— Тоді одружися зі мною, Щенсний, — відхилилася від поцілунку й миттєво посерйознішала Гертруда.

— Ну, моє кохання… Я ж тобі казав, що треба почекати…

— Казав. Тільки не казав, що на Жозефіну Мнішек…

— Та ще все може змінитися, любове моя…

— Щенсний, воно вже змінилося: я вагітна… У мене… у нас буде дитина, Щенсний. — Тривожними очима Гертруда дивилася на юнака, і її губи тремтіли.

Великі карі очі Потоцького недовірливо дивилися на Гертруду, він деякий час роздумував.

— Що, справді? Так скоро?..

Не такої реакції очікувала юнка — сльози бризнули з очей.

— Що ти, що ти, Гертрудо… Це ж добре, у мене буде син, це добре, — обійняв дівчину розгублений Щенсний.

— Що ж тут доброго — дитина поза шлюбом… Одружитися потрібно, — схлипувала Коморовська. — Одружимося, сонце моє, одружимося…

— Справді? — підняла з надією заплакані очі на Щенсного.

— Звичайно, радість моя, даю тобі слово, — висушував поцілунками дівочі сльози хлопець, і Гертруда вірила цьому великому й старшому юнакові; їй знову ставало затишно й спокійно…

Ще ніколи Анна Коморовська з такою радістю не їхала додому, як сьогодні.

— Ти знаєш, чоловіче, як я ходжу по Сушну, то я думаю, що я — пані, принаймні людина. А сьогодні, коли була в гостях, відчула себе порожнім місцем… За дітей наших образливо…

— Та не переживай ти так, Анно, багатство — річ наживна. Якби не оте повстання проти Габсбургів, і ми б мали не менше, і титул графський нас би прикрашав. Розумію, що нас боляче Потоцька вколола… Та сама має стільки чеснот, як стара баба зубів. Що, думаєш, вона не знала, що вся та її мова нас принижує? Добре знала… Нічого, переживемо. Богу дякувати, що більше ні нам до них, ні їм до нас не прийдеться.

Лише щаслива Гертруда мовчала, хоча знала напевно: прийдеться, безумовно прийдеться — і Коморовським до Потоцьких, і Потоцьким до Коморовських… Нові спокійні мешканці почали заселятися в палаці мрій дівчини, лише в центрі уваги вже був не Щенсний, а маленький хлопчик, чимось схожий на братика Йозефа, але з гарними очима, як у татуся Потоцького…

Щенсний безсило опустився на диван у своїй кімнаті. У житті хлопець був незадоволений багатьма речами: надмірною опікою батьків, принизливим щомісячним звітом за кожну копійку, нав’язуванням Жозефіни в дружини. Він залишався маленьким хлопчиком, для якого свобода мислення, пересування, вибору друзів була як ласощі, які батьки закрили під замок і дозовано видають порціями, щоб не переїв, бува… Та, попри незадоволення, він звик до такої ситуації: навчився говорити те, що від нього хотіли почути, і знаходив компроміс між своїми бажаннями й бажаннями рідних. Та якщо його вольовий татусь був як річка — вільний у течії думок і справ, то молодий Потоцький став каналом-відводкою, який тече туди, куди скажуть, або й узагалі не тече: його думки трималися в руслі, прокладеному іншими, і погляд спрямовувався туди, куди скажуть інші… Може, він і сам не усвідомлював того, та, якби його випустили на свободу, був би, як та дика тварина, що довго прожила в неволі: постояв — постояв та й повернув би назад. То був той випадок, коли за свою свободу, своє щастя треба було боротися із самим собою. Та мозок Щенсного, який через особливості родинного виховання виробив унікальну здібність сидіти однією попою на двох стільцях, і далі працював у тому ж напрямку.

Сьогодні він дізнався, що стане батьком… Треба одружуватися, бо гріх дошлюбного перелюбу впаде на обох… Батьки… Батьки будуть проти… Не знав Щенсний, як має діяти далі… Як збирати податки, уже знав; як допомагати селянам під час скрути, навчився; як ладнати з іншовірцями, спостеріг, а от як зарадити собі й створити своє щастя — ні… І не дивно то було для Потоцького: той, хто не вільний у звичайних речах, ніколи не здатен розправити крила в любові. І навіть навпаки: вони, оті крила, що нерішуче теліпаються, стають заважкою ношею для буденного життя — їх легше позбутися, вирвати геть і, надівши звичний повідок, звично стогнати від звичних уже проблем… З важкими думками він ліг у ліжко. «Щось придумаю… Усе буде добре», — заспокоював сам себе й навіть в уяві відвертав очі від уважного погляду матері, яка там, у голові, підслуховувала й підглядала, а він — маленький хлопчик — не хотів зауважень і скандалів… Рятівне рішення прийшло зранку, його вийняв із чужого, вигаданого досвіду й підсунув великий захисник людського его — інстинкт самозбереження. Великодня вистава Метастазіо «Демофонт». Тімант і Діцея… Це ж зовсім як він і Гертруда… І їхній маленький син… А Жозефіна як царівна Креусе… Можна ж одружитися таємно, і ніхто, ніхто вже нічого не зробить. Тим більше, що буде син, внук — продовження роду Потоцьких. Основне — дотримати сувору таємницю майбутнього шлюбу. Треба бути стриманим і небагатослівним: нікому нічого, ні слова, щоб, не дай Бог, не дізналися батьки.

У понеділок, ближче до полудня, урочисто зазвучали сурми, вітаючи приїзд короля земель руських. Франц Салезій, незважаючи на довгий шлях, був у доброму настрої: видно, новини в Станіславові його потішили. Після обіду й купелі покликав до себе сина.

— Можемо порадіти, сину: і доля, і Матінка Божа повернули до Польщі свою прихильність. Ніби закінчився той командирський хаос, та й гроші мої допомогли — уже не відступають наші, як вівці. Від 10 вересня тримають оборону монастиря в Ясній Гурі з Казимиром Пулаським. Матінка Божа Ченстоховська добре кожному серцю напучування дала… Зоря свободи засіяє над Польщею… Тож скоро, скоро ми можемо бути на коні з тобою, сину…

— Що, ми приєднаємося зі своєю армією до них? — перепитав Щенсний.

— Ні-і-і, сину, ні. Занадто я вже старий і обережний став, щоб так швидко зі свого укриття виходити. Маю на увазі не того коня, а… сам розумієш, образно… Ще подивимося трохи, і як я вже буду впевнений у нашій перемозі, от тоді… А поки даю гроші…

— А може, тату, кращий результат був би, якби ми і тим, і тим долучилися?

— Та, може, і був би, а може, і ні… Не видно ще добре. Ми ще не навчилися найосновнішого. — Франц Салезій задумливо пригладив вуса. — Знаєш, чого?

— Воювати? — висловив здогад син.

Старий заперечливо хитнув головою.

— Ні, сину. Найосновніше, чого нам треба навчитися, — бути не мазурами, чарторийськими, потоцькими, любомирськими, осолінськими. Треба навчитися бути поляками — тим одним цілим, яке дивиться і йде в одному напрямку — за Польщу і її інтереси. От тоді можна й з меншим числом ворога перемогти. А поки що навіть доволі сильна допомога французького уряду мало що змінить: послали на допомогу барським конфедератам генерала Шарля Дюмур’є з грошима й своїми офіцерами; десь він там навіть загони формує. Та є велика різниця за столом між тими людьми, які хочуть їсти, і тими, яким просто підійшов час обіду. Так і між тими, хто знає, за що працює, і тими, хто відбуває як повинність… Хотіти треба, дуже хотіти відстояти свою Вітчизну, і не одному чи кільком готовим стояти за неї на смерть, а всім — тоді й вийде все…

— То, може, і нам би варто було показати себе як патріотів? — несміливо запропонував Щенсний.

— Не дозріло наше суспільство до єдності, сину… Ну вийдемо, ну воюватимемо, можемо й загинути… І так усі мудрі й багаті полетять на небо… Хто скористає, знаєш? Отоді вже точно Польща піде під російський чобіт… От я сиджу коло вікна й часто бачу таку картину: ворони крадуть у малого птаства яйця чи пташенят: доганяють одна, дві, три пташки злодійку, лементують — нема у ворони страху, далі летить. Аж поки всі ті хоч невеликі, а вперті птахи не накинуться на великих ворон — і втікають ті, як чорт до пекла, ще й кричать від болю й переляку. Єдність — то велика сила.

— А ти знаєш, батьку, — замислився Щенсний, — ну а як, як нам ту єдність виростити в поляках?

— Є речі, Щенсний, на які навіть мій вік не має відповіді… А може, вона й є, та мені аж страшно озвучити те, що я подумав. — Франц Салезій витер чоло. — Отак як людина загартовується всякими бідами й неприємностями, так і держава мусить пройти отой спільний біль, що всіх нас об’єднає в одну істоту з одним кулаком та одним устремлінням — націю. А поки що влупити по кожному та біда мусить, і добряче влупити, кувалдою, до крові рідних. Отоді кожен і зрозуміє, що треба діяти. Кожен поодинці горнило того болю проходить, а визріваємо разом у міцну крицю. Іржа й окалина відпадає, а криця стає мечем, що витримує запеклі бої й не піддається руйнуванню часом.

— А слово Боже, воно мало б допомагати й не допускати таких конфліктів…

— Сину мій любий, воно, може, і працює, та знову-таки — якби всі по ньому жили й в усьому прислухалися до Бога… Але як Бога не маєш у своєму серці, то й у костелі його шукати не варто. Та й трактує його кожен відповідно до своєї вигоди…

— Складно то все є, тату.

Франц Салезій задумано похитав головою. Для нього і його сімейства наставав вирішальний час — «або пан, або пропав», і ціла мережа гінців мала справно тримати магната в курсі всіх новин зі всіх фронтів: Польща підходила до критичної політичної межі. Станіслав Щенсний зі змішаними почуттями вийшов із кабінету: якщо всі так будуть вичікувати потрібного моменту, боячись ризикувати своїм багатством, то де та вільна й незалежна Польща візьметься?.. Та підсвідомо наука батька пішла до бука: основний виховний посил — зробити своє в обхід, щоб і вовки були ситі, і кози цілі, — він зрозумів.

«Люба панно Гертрудо! Ви — володарка моїх дум і мого серця. Відколи ви поїхали, я не можу забути вас. На жаль, велика віддаль розділяє нас, та й господарські справи не дають змоги мені побачити вас знову. Та хочу запевнити, що мої наміри вельми серйозні: хочу просити вашої руки в батьків. Щойно розберуся зі своїми справами, приїду в Сушно. Коли саме, дам знати через гінця. Моє велике шанування вам, вашим батькам, сестрам і братам. Матиму велике прохання: для того, щоб уникнути передчасного розголосу, прошу тримати все в секреті. З великою повагою Станіслав Щенсний Фелікс Потоцький».

Якуб Коморовський із розгубленим виглядом тримав у руках послання, поруч стояла розпашіла Гертруда. Вона світилася від щастя й не розуміла, що не так. Мати задумливо дивилася на обох.

— Щось будете передавати панові Потоцькому? — нетерпляче спитав гінець.

— Почекай… Трохи почекай… Іди на кухню, перепочинь. — Якуб усе не міг перетравити новину. — Гертрудо, вітаю тебе, доню… Але чомусь оте «прошу тримати в секреті» всю мою радість від того перекреслює… Він що, не сказав батькам чи як? Не розумію зовсім…

— Мушу дещо сказати, тату: батьки Щенсного готують його до вступу в якусь важливу організацію. То десь за півроку має бути, і вони просили сина почекати з одруженням…

— Ну то й хай чекає, чого спішити… Тобі он заледве шістнадцять сповнилося… — Далі з нерозумінням дивився то на листа, то на доньку. Гертруда мовчала: їй не вистачало духу, щоб сказати правду.

— Та Якубе, чого ти женеш коней, — вступила в розмову Анна. — То ж усе так і буде: спочатку заручини, потім обговорення дати весілля, далі вже отримання в консисторії дозволу на шлюб і аж потім весілля. За часом воно так і виходить, навіть іще й довше. Та й не має отой молодий чоловік жодних лихих намірів: шляхтич же, як-не-як. Та якби мав, то хіба б надсилав такого листа?..

Якуб повагався. Аргументи дружини переконали його.

— Напевно, Анно, ти маєш рацію. Не будемо спішити з висновками. Приїде — сам усе розтлумачить… Цікаво, а як вони з Мнішеками розходитися будуть? Тож як ляпас по обличчю, ще й таким великим панам. — Сумніви знову почали брати батька.

— Може, після вступу в оту організацію Потоцькі злетять так високо, що їм буде начхати на їхню образу? — припустила Анна.

— Боже, дружинонько моя люба, куди ти завернула… Хто такі Мнішеки, а хто такі ми! Та на нас у десять разів легше начхати, аніж на Мнішеків, чи до зльоту, чи після нього. В упряж до баского коня шукають такого самісінького, і ти знаєш то… Щось тут не те… Не знаю, що саме, але однозначно не те… — замислено закінчив батько.

— Ну то що, будемо приймати ту пропозицію й щось відписувати чи ні? Гінець чекає, — нагадала Анна.

— Та будемо, звісно, що будемо. Як то кажуть, згрубша все ясно: є пропозиція від дуже доброго нареченого — треба приймати; раз кличе нашу доньку заміж, по-дурному буде комизитися, нехай… А оті незрозумілі деталі спитаємо згодом, так і бути…

— Боже, як я рада вас бачити, отче Ігнатію! Щось ви геть забули про свою вірну приятельку. — Анна Ельжбета була суцільна приязність.

Гладенько виголений отець ордену єзуїтів галантно вклонився жінці.

— Справи, пані Анно, геть замучили. У тому вирі різанини й змін усім нам важливо і вціліти, і здобути відомості, що де робиться й готується… Ви ж знаєте: вороги церкви й нашого папи, живого намісника Бога на землі, не сплять, ой не сплять: хочуть від нас і паству відрізати й собі забрати, і думки крамольні посіяти.

— Пане Ігнатію, то як чимось треба допомогти, ви кажіть. Життя — така річ: сьогодні я вам допомагаю, а завтра, можливо, теж потребуватиму вашої допомоги. — Потоцька віддано дивилася на чоловіка, одягнутого в цивільний одяг (єзуїтам це було дозволено, як і ще дуже багато чого аж до порушень заповідей Божих, аж до вбивства — усе в ім’я захисту слави Божої).

Ігнатій продовжив:

— Та переживає наш римський престол через те, що Росія веде свій наступ на нашу паству, ставлячи тим під сумнів вищість католицизму, а згодом і забере люд у своє лоно… А то, ви знаєте, зменшить і кількість істинних вірян, і доходи церкви… Та як ви готові, пані Анно, нам допомогти, це вже добре, — усміхнувся отець Ігнатій, — бо в нас є до вас невелике прохання. — Анна Ельжбета засовалася в кріслі, а отець Ігнатій вкрадливо продовжив: — Я знаю, що ваш чоловік, пан Потоцький, має відомості з усіх усюд. А ще до нього у двері регулярно стукають посланці Росії й російського війська з тією самою пропозицією — відкрито перейти на їхній бік. Ми б просили вас, шановна пані Анно, вникати в їхню мову й переказувати її нам — мусимо знати про підступні плани московитів.

Пані Потоцька замислено похитала головою.

— То ви просите мене шпигувати за власним чоловіком?..

— Боже збав, пані Анно, ні. Ми знаємо позицію вашого чоловіка — вона є відданою Ватикану. Але, як усім відомо, лихий не спить, і він переманює — мусимо достеменно знати російські плани, — з ввічливою усмішкою очікував на відповідь отець Ігнатій.

Потоцька помовчала трохи, — для годиться, щоб не думав, що задешево купив, — і поважно хитнула головою.

— Гаразд, отче, я зроблю це для вас… До речі, ще я хотіла б у дечому вам довіритися… Це радше мої сумніви… — Анна Ельжбета м’яла мову, як затверділе тісто, і отець Ігнатій уважно викліпував очима. — Мені чи то ввижаються, чи то я їх бачу… якісь істоти… зовсім не Божого вигляду, — нарешті сформулювала думку пані.

— Ви бачите породження пекла — так я зрозумів? — Отець Ігнатій зовсім не був здивований тим, що почув. Анна Ельжбета кивнула, і величезний камінь у її душі наче полегшав. — Не потрібно їх боятися, пані Потоцька, вони тільки й чекають, щоб ви злякалися настільки, що вже можна буде вами керувати. Колись і вони були Божими істотами, тільки непослух і гонор вигнали їх із раю. І сильно вони гордяться тим непослухом і дикими витівками, а насправді теж підпорядковуються своєму головному. Так що і їх можна змусити робити те, що хочете ви, а не вони.

— Як саме? — Жінка була ошелешена новою точкою зору на чортів і новими горизонтами людського співжиття з ними.

— Не знаю, пані Анно, — ухилився від правдивої відповіді отець Ігнатій, — та в одному є впевнений: не слід їх боятися. Щира молитва вам допоможе. Отці ордену прочитають за вашу стійкість певні молитви, тож, думаю, вам незабаром стане краще, то однозначно. А поки що не бійтеся нікого й нічого, і, — перехрестив Анну Ельжбету, — Бог із вами, він вас любить і захистить.

За кілька днів до маєтку Потоцьких приїхав російський посол Волконський. Велика срібляста перука покривала і голову, і істинні думки дипломата. Якийсь наліт фальші був в усьому його вигляді: і в отій перуці, і в наклеєній приємній усмішці, яка завжди була однакова. Лише дуже гордовитий погляд виказував чи то родову, чи національну пиху, а чи то й то вкупі, бо голова чоловіка ніколи не опускалася вниз, а лише оберталася в компанії з шиєю, як один негнучкий кронштейн, уліво чи вправо. Потоцький прийняв його у своєму кабінеті.

— Хорошо вы тут живете, пан Потоцкий, с размахом — видно, что умно умеете управлять крепостными, — почав м’яко вистелювати основу розмови Волконський. — Да и что там и говорить: умные люди занимаются хозяйством, на себя работают, а неумные губят нажитое — влазят в ненужные дрязги. Что скажете, пан Потоцкий?

— Та кого що більше мучить, пане Волконський, там себе шукає й знаходить. Хто в господарстві, хто — «в дрязгах», а хто в монастир іде… — не спішив купуватися на дешеві лестощі Франц Салезій.

— Вы знаете, а я полностью на вашей стороне — за семью думать надо, за денежку, — зробив паузу й виразно подивився на магната. — Наша матушка-императрица понимает все трудности, с котрыми столкнулись такие крепкие хозяева, как вы. Мы слышали, что у вас большие проблемы после этого украинского восстания. В Умани, да? — хитрун добре знав де, але хотів нарешті довідатися думку дідича.

— Є таке. — Потоцький був небагатослівний.

— Да, пан Потоцкий, это очень, очень большие убытки… — співчутливо дивився на Франца Салезія хитрий лис. — А возвратить имение под свой контроль уже смогли? — вужом заповз з іншого боку дипломат і таки зумів намацати ахіллесову п’яту Потоцького.

— Поки що, пане Волконський, то є… — Франц добирав пом’якшувальні слова, — трохи важко. Багато там люду зі світу пішло, дуже багато… Навіть не знаю, з якого боку почати відновлення… Ну, то таке. А в Росії як справи? — спробував перевести розмову в інше русло.

— Россия, в добрый час будь сказано, уверенно стоит на ногах: и Турцию потихоньку на место поставила — землями новыми прирастем снова, да и у себя крепкий порядок держим… Только за вас, своих соседей, переживаем шибко. Помочь бы вам могли, пан Потоцкий, — вкрадливо почав підходити до основної мети візиту дипломат. — Наша императрица, помня о вашей привязанности к ней и доброй службе, готова возместить вам все убытки, связанные с уманскими владениями. Поверьте, мы достойно оцениваем верных нам людей, которые умеют вести себя сдержано в критических ситуациях, — дипломат вичікувально дивився на господаря.

Потоцький сховав у вусах посмішку.

— Ваша пропозиція спокуслива, пане Волконський. Я подумаю над нею. А що натомість?

— Да и ничего почти, — любенько продовжував Волконський, — небольшие просьбы, одна-две, по поддержке в нужный момент некоторых выгодных для России действий или законов… Может, еще кого в компанию к себе пригласите, и уже у нас тут будет кой-какая опора. Как говорится, «мы — вам, вы — нам». Ну так как, пан Потоцкий, что скажете?

— Я думаю, що це може бути вигідно для нас обох, пане Волконський, — не поспішав говорити ні «так», ні «ні» битий життям магнат. — Поживемо — побачимо.

— А чего ждать-то, пан Потоцкий? Предложение выгодное, не сомневайтесь, — улесливий вуж трансформувався в наполегливого бика.

— Вигідно-то воно, вигідно… Та все одно я вже в такому віці, що мушу все десять разів зважити й переважити, — стояв на своєму магнат. Тут він зрозумів, що нескоро відкараскається від прилиплого дипломата, і пішов ва-банк: — Я підрахую всі збитки, пов’язані з Уманню, і якщо ви мені дійсно їх компенсуєте, то чому б і ні?

— Ну вот и славно, пан Потоцкий… Приятно иметь с вами дело. Так когда, говорите, к вам подъехать? — бик знову прокинувся в дипломатові.

— Я дам вам знати, пане Волконський. Треба ж там на місці побувати, збитки прикинути. Ви ж хочете мені повністю все компенсувати, як я зрозумів? — Волконський кивнув, і Потоцький продовжив: — А тільки люду там до двадцяти тисяч вирізали, а їхнє майно… То все потребує обрахунку, а не так — подивилися на стелю в Кристинополі й вирішили…

— Ну да, ну да, господин Потоцкий, вы, конечно, правы. Будем ждать. И, надеюсь, сотрудничать. — Співрозмовники потиснули один одному руки.

— Запрошую вас на обід, пане Волконський, — вклонився Потоцький, і Анна Ельжбета — таємний агент єзуїтів — поспішила від дверей…

Розбухла Каролінка вже не дихала, а ловила повітря, мов риба на льоду, та його маленькі порційки лише трохи потрапляли в стиснуті легені. Дитя відчувало страшну задуху й слабко вибрикувало в маленькому просторі: теж боролося за своє життя; отих майже сім місяців свого стиснутого існування воно, бідненьке, теж ледве витримало — треба, треба вже проситися назовні… Страшний біль розводив таз мініатюрної жіночки.

— Тужся, тужся, — наказувала куховарка пані Зося, яка прибігла на благання Карлічека. Та не вистачало Каролінці повітря для виконання того наказу.

Сльози болю текли по розпухлому обличчю, і вона все сапала, сапала… Зося спробувала легенько притиснути живіт породіллі під грудьми й плавними рухами наче витискувала дитину. Згодом показалася голівка, і далі плід уже легенько виштовхнувся. Куховарка-повитуха вимила маля, загорнула в чисте простирадло, перехрестила його, уважно глянула… з жахом перехрестилася сама. Каролінка лежала, стікаючи кров’ю.

— Хто, хто там у мене… — поцікавилася з останніх сил.

— Дівчинка, дівчинка в тебе, Каролінко, — відповіла Зося, не наважуючись більше нічим зіпсувати святу мить новини материнства.

— Дівчинка… Бідолашна моя… — зі слабкою усмішкою прошепотіла Каролінка, і за мить її голова впала набік. Душа Каролінки відлетіла в кращий світ — туди, де немає знущань великих людей над маленькими… Туди, де поважають тебе просто за те, що ти людина. Хоч і маленька, та людина… До кімнати зайшла Анна Ельжбета; бридливим поглядом ковзнула по нерухомому закривавленому тілу ліліпутки, показно перехрестилась і підійшла глянути на немовля, що спало збоку. Маленьке червоне обличчя нагадувало зморщене печене яблуко.

— Хто то є? — холодно спитала пані.

— Дівчинка, ясновельможна пані, — зітхнула Зося.

Пані поморщилася: не любила дівчаток. Раптом дитя розплющило очі й осмисленим дорослим поглядом глянула прямо у вічі Потоцькій. Мороз пішов по шкірі Анни Ельжбети під тим осудливим поглядом, а ще… Потоцька інстинктивно затулила рот рукою, щоб не закричати: зіниці в малої стояли вертикально…

— Породження гріха… виплодок пекла… — гадюкою прошипіла Анна Ельжбета й кинулася до дверей — геть, подалі від цього… Та за мить пересилила себе, згадала настанови отця Ігнатія. — Візьмеш оце, — звернулася до Зосі й ткнула пальцем у згорточок із немовлям, — і віднесеш у монастир, до монахів. Мені її в палаці не треба. Що хочуть, хай те й роблять з… оцим.

Тихо вмивався слізьми в куточку Карлічек. Страшна безвихідь накрила його, і безглуздо було щось думати, робити, просити, сподіватися — одне слово, безвихідь…

Чим холоднішим і коротшим ставав день, тим щільніше закривалися двері людських душ. Усі спішили у звичне хатнє тепло, щоб там, удома, знуджено зайнятися якимись нібито важливими справами, хоча насправді всі просто перетягували дорогою життя свій час у майже піврічній надії на нове тепло й сонце. Наприкінці жовтня Анна Коморовська прийшла в кімнату до Гертруди.

— Хочу поговорити з тобою, доню… У тебе все гаразд? Як ти почуваєшся?

Гертруда кинула швидкий погляд на матір, відірвавшись від вишивки.

— Та ніби добре… А що таке, мамо?

Анна сіла навпроти доньки.

— Мушу дещо в тебе спитати… Ти мені пробач, якщо те запитання тебе образить… Та коли в тебе востаннє були місячні?

Гертруда зашарілася й, не піднімаючи голови, тихо сказала:

— Давно… Три місяці тому…

Мати довго щось думала, і нарешті вистрілом прозвучало нове запитання:

— У тебе було щось із паном Щенсним?

Гертруда мовчала, не підводячи голови, потім глянула на матір очима, повними сліз.

— Так… — прошепотіла…

Мати з відчаю обхопила голову руками.

— Боже мій… Як, як ти могла?.. Ти не знаєш, який то сором для всієї нашої родини, твоїх сестер і братів?! Навіщо ж ти то зробила, навіщо?.. — чекала відповіді на безглузде запитання. Гарячі сльози повільно текли по обличчю дівчини.

— Я… не знаю… Я кохаю його… Дуже, дуже кохаю.

— Палке кохання й санна дорога довго не тривають, дитино, — тихо приповідувала Анна. — А тепер буде й дитинка…

— Мамо, вибач мені… Я не знала, що від того бувають діти, — виправдовувалася Гертруда.

— Так, так, моя дівчинко. — Мати встала й обняла доньку, обціловувала гарненьке личко, і сльози, і біль обох змішувалися. Та Гертруді стало легше, набагато легше, бо материнська підтримка й прощення у важку годину для всіх дітей значать дуже багато.

— То й моя вина в тому є: потрібно було раніше з тобою про таке поговорити, та не сподівалася я, що ти так швидко закохаєшся… Ще й потай… Та ми витримаємо то… Добре, що хоч запропонував заміжжя… Хоча де він є?.. Не озивається поки що… Уже скоро й місяць буде від того листа. Хоч би з ним нічого не сталося… А то всяке буває. Не приведи, Господи, якоїсь біди, — шепотіла Анна над головою доньки. — Ми нікому, нікому з хатніх того не розкажемо, щоб тобі не було боляче. Нехай це буде наша з тобою таємниця.

— А тато… Ти татові не скажеш?

— Поки що ні, доню. Хоча він і чоловік, і має бути сильним — ні… Це буде заважкий удар для нього. З часом, у відповідний момент — вичекаймо.

— Дякую тобі, мамо. Мені полегшало на душі від твого слова. — Гертруда тримала материнські руки у своїх. — А можна, я в тебе теж тепер дещо спитаю? Як, як ти здогадалася?

— Доню моя люба, я вже вшосте вагітна… Та й погляд мій добре деякі речі бачить… Не хотіла я в те вірити, але ще й пані Марися підштовхнула своїми спостереженнями… Ось так воно. Тож скоро будемо одна одній допомагати: я буду няньчити і сина, і свого внука, а ти — братика й сина.

— Чи доньку й сестричку, — нарешті всміхнулася Гертруда.

Весь кінець вересня й початок жовтня Щенсний готувався до шлюбу: треба було подбати про пристойний подарунок для майбутньої дружини. Юнак знав перекази про те, що дарували багаті люди своїм дружинам після першої шлюбної ночі: король Сигізмунд ІІ Август віддав своїй дружині на ранок після ночі кохання чотири золоті ланцюжки, підвіски із золота, сапфірів, алмазів, перлів, рубінів і смарагдів, а ще чотири відрізи дорогих тканин на плаття. Чи дійсно такий вдячний був, чи давав компенсацію дружині за щось, чи намагався людське замінити золотим, а чи звичаю королівського дотримувався — невідомо, та дав багацько… Мати Станіславові теж не раз хвалилася, що батько обійшовся з нею не гірше за короля Сигізмунда… Щенсний зустрівся в Белзі з багатим вірменським купцем, і той приніс юнакові розкішну колекцію вишуканих прикрас і дорогоцінного каміння.

— От гляньте, шановний пане, на гранат — він гарантує палке кохання. Їх везуть із самісінької Індії… А ось тут рідкісний нефрит, він трапляється лише в Китаї, і його називають каменем імператорів… — Купець дуже хотів догодити багатому панові. Та Потоцький зупинив свій погляд на камінцях дивовижних синювато-голубих відтінків — вони нагадували йому блиск і колір очей Гертруди.

— Ось цей мені дуже до вподоби, — узяв до рук цейлонський волошково-синій сапфір.

— О-о-о, це вибір, гідний королів, — прицмокнув купець. — Він дійсно так і називається — «королівський сапфір». Дарує своєму власникові вірність і скромність, допомагає молитовному зосередженню. Це символ небесного купола, який висить над закоханими, він є талісманом молодят, приносить щастя в коханні й береже від злих язиків, притягує милість долі…

— Значить, це дійсно саме те, що мені потрібно, — зробив свій вибір юнак. — Ото виготовте мені з ним дівочу весільну каблучку.

— Добре, мій пане, добре. — Купець був задоволений вигідним замовленням.

— І ще одне: я б не хотів ніякого розголосу, — застеріг купця Щенсний, і той із розумінням захитав головою.

За два тижні вишукана обручка була готова, і Щенсний послав таємного гінця в Сушно.

— Дружинонько люба, іди-но сюди, маємо приємну новину, — гукав збуджений Якуб, тримаючи лист від Щенсного. Анна з Йозефом на руках поспішила до чоловіка. — Ну що, нарешті пан Потоцький подав голос — ходи, будемо читати, що тут є… Гертрудо, а ходи-но до нас… Та-а-ак… «Доброго дня, шановна родино пана Коморовського!» — Якуб підвів голову, підморгнув до доньки й продовжив читати: — «Маю приємність повідомити вам, що хочу заручитися з вашою донькою, панною Гертрудою. Та через певні обставини не хотів би розголосу про ту подію. Я написав до голови духовного суду католицької церкви в м. Хелм отця Мельхіора Кохановського прохання про звільнення від оголошення про заручини. Воно є з моїм гінцем. Якщо ви будете ласкаві пристати на ту пропозицію, то прошу підписатися під зверненням, і мій гінець якомога швидше доправить прохання за призначенням. Наступним кроком стануть наші заручини. Запевняю вас у великій повазі й обіцяю дотримати даного слова. З повагою пан Станіслав Щенсний Фелікс Потоцький». — Якуб здивовано дивився то на жінок, то на листа: — Це… оце — що то таке?.. Та він що, якусь хвойду бере, чи що?.. Може, він ще й уночі вінчатися схоче? Та то є така образа, після якої варто в писок дати й на шаблях дуель зробити… Ні, так не буде… не буде того знущання з моєї доньки й мене… Де той засраний гінець, нех котиться до дідька в пекло… — рушив розлючений Коморовський до дверей.

— Якубе, ні, стій! — гукнула жінка. — Стій, прошу тебе, щось мушу тобі сказати… Дуже, дуже важливе.

Коморовський сповільнився, глянув на дружину.

— Ну, кажи…

Анна сіла на стілець, глянула на перелякану Гертруду.

— На, доню, Йозефа, віднеси його в ліжко. — Дочекалася виходу дітей. — Якубе… Обіцяй мені, що ти не піднімеш руку ні на мене, ні на Гертруду.

— На тебе? Колись що, таке було? Звичайно, ні. — Чим далі, тим більше Якуб не розумів, що то діється сьогодні.

Анна важко зітхнула й сказала:

— Я розумію, що то стане для тебе страшною новиною… Та я вже її пережила й змирилася. Мусимо рятувати ситуацію й на все згоджуватися, хоч як це не принизливо… Гертруда вагітна…

Чоловік закляк із виразом страшного нерозуміння на обличчі, водив очима по кімнаті, наче побачив щось страшне й незвичне.

— Та я йому… та я йому яйця відріжу! — вибухнув умить зі страшною силою. — То він мою дитину, бик двадцятирічний, споганив!

— Якубе, стишся! Діти почують! — підвищила голос дружина.

— Діти?! Та то вже не діти, раз самі роблять діти! Гертрудо! Де, де вона?! — рвонув до дверей.

Анна спритно випередила його й у дверях перегородила шлях чоловікові.

— Ні, Якубе, ні. Ти обіцяв, стримайся. Не все так погано, почекай… — Анна втихомирювала збудженого чоловіка, як тільки могла.

Якуб спинився, і за мить уся ота лють укупі з нечуваним приниженням трансформувалися в сильний вибух плачу.

Дружина заспокоювала його, тримаючи в обіймах. Згодом здатність мислити повернулася до чоловіка, він глибоко вдихнув і видихнув кілька разів, сів і обхопив голову руками.

— То що будемо робити, Анно? Скільки живу, а за випадки такого страшного сорому ще жодного разу не чув…

— Будемо робити те, що маємо: підписуємо звернення до хелмського духовного судді й ідемо до заручин і весілля. Без вибриків гонору йдемо, Якубе. Тихо й спокійно. Бачиш, не цурається ні Гертруди, ні своєї дитини — то вже добре. Зрозуміло, що батькам його то не сподобається. Але якби син у нас був, а в них — вагітна донька, то я б на них хотіла подивитися… Тоді їм усе сподобалося б…

Франц Салезій сидів, обхопивши голову руками, глибоке розчарування стояло в очах. «Усе… пропав я…» — подумав Станіслав Щенсний, і щось колюче стрельнуло в живіт і стягнуло його тривожним болем. Хлопець нерішуче зупинився перед батьком, старий глянув на нього й мовчки простягнув аркуш паперу.

З внутрішнім тремтінням Щенсний пробіг очима по написаному, і йому полегшало.

— Що це означає, тату, отой акт детронізації короля?

— Дурні вони, от що то означає… Посягнули на те, щоб монарха з трону звалити… Та хто вас після того підтримувати з європейських держав буде? Що, ті монархи, які теж завдяки вашому прикладу полетіти можуть? Це перший крок до того, щоб нас розтерзали й з’їли. І навіть не вдавилися… Світ не знає іншого правління, окрім монаршого. Раз ми скидаємо короля — значить, у нас безвладдя. А безвладдя — це… безкраїння, бездержав’я, це безпольщів’я, якщо можна так сказати. І вже ми як ласий шмат сала для сусідніх котів.

— Але ми, тату, не будемо з тобою Росії вклонятися?

Старий повільно й задумано видав:

— Я то вже точно їй не вклонюся. Дасть Бог, мої очі закриються швидше, аніж то настане. А от ти… Не знаю. Землі наші на прикордонні… Усе може бути. З вовками жити — по-вовчому вити. Схочеш, щоб твоє твоїм залишалося — доведеться поклонитися. А схочеш бути гоноровим патріотом, то будеш таким. Але голим. То вже як тобі більше сподобається.

— А ти, як би ти вчинив, тату?

— А я, сину, усе життя оте багатство громадив, бо знав, що діти маю, а перед ними — обов’язок. І відступити від нього — то перекреслити все те, що робив ціле життя, ніби не жив і нічого не робив. Ото й мовчу — ні вашим, ні нашим — не кличу вовків із лісу… Бо й далі за вас, дітей своїх, думаю.

— А Польща — де вона?

— Польщі добре, як її громадянам добре. Так, як і кожній країні. Ти багатий, то й сильний. А сильний ти — сильна твоя країна. Тільки різниця велика в тому, хто як своє здобуває: хто — чесною працею, хто — здирництвом, хто — підкупом. Двом останнім усюди буде добре, і Польщі їм зовсім не треба. Вони як ті павуки — завжди здиблять куток, де б здобич уполювати. Ні мови їм не треба, ні звичаю свого, аби лиш у животі сито було й тілу нічого не дошкуляло… А я б хотів і далі по-польськи не тільки думати, а й говорити й кунтуш наш одягати…

— То, може, краще продамо ті землі, що ближче до Росії?

— Та було б непогано, тільки нема вже дурних їх купляти. Добре, що будеш пошлюблений із Мнішеками: там маєтності подалі від кордонів, — традиційно закінчив Франц Салезій темою синівського одруження. Тільки щораз оте нагадування все більшим каменем лягало на серце й волю Щенсного, і думка про те, який скандал на нього чекає, часом спричиняла повний параліч свідомості й волі.

— Та, до речі… чи не до речі, швидше… забув сказати, — зупинився біля дверей Щенсний. — Щось та східна сторона наша податки не заплатила… Там, де Витків, Полове — ні свинячого, ні рогівщини[27]. Та й пасічне ще за ними, — вичікувально дивився на батька.

Франц Салезій у задумі похитав головою.

— Заплатять. Пошлю туди Домбровського з гайдуками — нікуди не дінуться, заплатять.

— Може, краще нам із Сіраковським поїхати?

— Хочеш — їдь, — байдуже кинув старий Потоцький.

«Спрацювало, спрацювало…» — Щенсний був задоволений.

Наполовину голий сосново-дубовий ліс зустрів кристинопільських гостей мерзлякуватою тишею. Карета зі скрипом перекочувалася на вибоїнах, вимитих затяжними осінніми дощами. Жовто-коричневий килим опалого листя був далеким нагадуванням про ті щасливі й безтурботні дні літа — літа кохання Щенсного. Коли Станіслав дивився у вікно, йому починало видаватися все те напівправдивою, дуже далекою, аж до забуття, казкою. Продовження казки ризикувало плавно перейти в драму з більшою кількістю учасників, і Щенсного те дурне передчуття сильно гнітило. Кароль раз у раз кидав погляди на свого пана й товариша, та не наважувався порушити його думки.

— Щенсний, ти мене бачиш? Я тут, із тобою, — нарешті наважився матеріалізуватися перед товаришем. Потоцький стріпнув головою й сконцентрував розсіяний доти погляд.

— Так, Каролю. І я дуже радий, що ти тут зі мною. Одному важко все те витримати.

— То я так розумію, що нині буду на заручинах? Поїм, поп’ю, погуляю, поговорю, а ще й, може, потанцюю — повна попа, все на «по»…

— Ти то добре підмітив: повна по… — сумно погодився Щенсний.

— Ну а наміри в тебе щодо одруження які? Упевнений у тому, що збираєшся зробити?

— Та тверді в мене наміри, Каролю…

— То чого ти, пане-товаришу, такий смутний? Наміри в тебе тверді, як у молодого хлопа яйця, та й сам ти молодий хлоп, а нині ще й просто молодий… Тішся життям, друже! — вселяв упевненість у Щенсного Сіраковський.

— Ти знаєш, Каролю, мені б дуже не хотілося образити своїх батьків. Але, здається, інакше ніяк не вийде.

— Отут я тебе вже нічим не втішу, бо в тому й мене нехай би хтось утішив… Та так: шила в мішку не втаїш — коли-небудь усе це й вилізе. І рай ні для тебе, ні для мене точно в той день не буде світити, — посерйознішав Кароль.

— Я от усе думаю: а чи є якийсь інший вихід із цієї ситуації? І так, і сяк думаю й не бачу ніякого, окрім того, що вибрав. Не дали б мені з нею одружитися, і все тут. Ніби все для мене: і землі, і люди, і гроші — а я, я сам не належу собі… Просте рішення, яке зробить мене щасливим, придавлене купою того добра.

— А що ж ти хотів: усе має свою ціну. І ти не Бог, щоб робити, що заманеться.

— А хто я, Каролю? Та ж ніби створений за образом і подобою Бога. Чи в мене бог — багатство, а я — за його подобою?

— А ти сам як себе бачиш?

— Що ти маєш на увазі, Каролю?

— Я про те, що з милим, кажуть, і в хатці з лободи рай. От ти готовий бути з нею в хатці з лободи й зовсім без багатства?

Щенсний задумався.

— Щоб знати, потрібно спробувати. А я не знаю. Я ніколи не був, як оті дві голі жінки, пам’ятаєш, в одязі з плетеної трави. І не впевнений, що зміг би.

— Ну от ти й відповів, друже. Тож усе мусить бути так, а не інак, — завершив Кароль.

Сіро-брудне Сушно зустріло їх настороженою тишею. Зі змішаними почуттями переступав поріг дому Гертруди майбутній зять Коморовських: не було тієї радості, яка б підносила до небес, а навпаки — наче дві гирі висіли на ногах, а одна ще й обтяжувала серце. У великій кімнаті на нього вже чекали: зовсім холодно й сухо привітався Якуб, стримано всміхнулася Анна, лише Гертруда в красивому світлому платті світилася від радості й щастя. Вивчав молодого панича і отець Длужнєвський — він був посвячений у таємницю майбутнього одруження; трохи поодаль сидів незнайомий пан середнього віку.

— Знайомтеся: це Тадеуш Маньковський, адвокат і наш далекий родич, він допоміг нам в укладанні шлюбної угоди, — вніс ясність Якуб, і, зітхнувши, продовжив: — Маємо трохи зіпсутий тією таємничістю взагалі-то дуже святковий момент, що передує одруженню нашої найстаршої доньки, але вже як є… Ну, прошу вас до слова, пане Потоцький.

Станіслав Щенсний став на коліно перед Гертрудою.

— Панно мого серця, люба Гертрудо! Прошу вас отут, у присутності ваших батьків і свідків, стати моєю дружиною. На знак моїх намірів прийміть оцей перстень. — Юнак вийняв каблучку з неймовірно красивим синім каменем і, поцілувавши їй руку, поклав на долоню дівчини. Лиця присутніх посвітлішали.

— Я згодна, — щиро й просто відповіла Гертруда, і обоє молодих стали поруч. Анна на мить забула оті чорні моменти й відкрито замилувалася гарною парою. — Мамо і тату, благословіть нас. — Сині очі Гертруди сяяли щастям.

Анна з іконою перехрестила майбутніх молодят, те саме зробив Якуб.

— Шкода, що нема благословення від твоїх батьків, — здушено від хвилювання мовив Коморовський, звертаючись до майбутнього зятя, — та маємо надію, що приймуть вони з часом нашу дитину як свою… і що ти, Щенсний, знаєш, що робиш…

Потоцький кивнув, ховаючи погляд. Відчуття незручності сиділо всередині нього, і Станіслав розумів, що причина у вагітності Гертруди. Якби не дитя… Якби знаття наперед, що все отак може обернутися… Щенсний уже не був упевнений, чи хотів би він, щоб усе повторилося так, як вийшло. Оті душевні муки протягом останніх двох місяців концентрованою кислотою капали на, здавалося б, міцні узи прив’язаності до Гертруди, і, нарешті, уже майже переплавили їх. Сьогоднішні заручини трималися навіть не на отих колишніх почуттях, а на добре втовкмачених із дитинства поняттях про порядність і обов’язок честі.

— Прошу панство до підписання угоди, — подав голос Тадеуш Маньковський. — Отже, читаю: «Пан Станіслав Щенсний Фелікс Потоцький, народжений 20 лютого 1750 року, син Франца Салезія й Анни Ельжбети Потоцьких, заручений із Гертрудою-Христиною Коморовською, народженою 18 серпня 1754 року, донькою…»

Сіраковський із жалем дивився на Гертруду: «Могла б ти бути моєю… Шкода… Як тобі, напевно, боляче на душі від тієї ситуації… А гарна яка… яка ж усе-таки гарна…»

— «…Батьки панни Гертруди Коморовської віддають за донькою посаг у розмірі сто тисяч злотих», — продовжував далі адвокат.

«Нічого собі посаг — половина річного прибутку Потоцьких», — подумав Кароль.

— «…Сторони погоджують дату шлюбу — 28 грудня 1770 року. Він проходитиме без обов’язкового оголошення про заручини, на яке отримане звільнення від голови духовного суду Хелмської консисторії. Місцем вінчання стане греко-католицька церква села Нестаничі, обряд проводитиме отець Длужнєвський», — закінчив читання шлюбної угоди Тадеуш Маньковський, і всі скріпили її своїми підписами.

— Прошу панство до столу. — Анна Коморовська була щаслива: цей документ був дуже, дуже важливим, і в разі навіть якогось сумного трафунку з нареченим наполовину зменшував вагу осуду її доньки. Хоча яка різниця, чи пляма мала, чи чимала: усе одно бруд…

Добрий стіл і гарні наливки розслабили людей, та недовгим був той час гостювання: день короткий, дорога довга — час, час повертатися.

— Пані Анно, чи можу я попрощатися з Гертрудою наодинці? — тихо попросив Щенсний. Мати перевела погляд на батька — той махнув рукою.

— Та чого вже там… Раніше б дозволу питав… Ідіть… Пане Каролю, ну ж бо, наливайте ще по одній.

— О-о-о, пане Якубе… А чи не буде з нами, як у тій історії. — Сіраковський був у гуморі. — П’яний іде через ліс. Його хитнуло, і він врізається в дерево: «Вибачте, будь ласка». Іде далі — через хвилину врізається в нове дерево: «В-вибач-чте, я не хотів». І так іще кілька разів. Нарешті сідає на землю й каже: «Мені краще почекати, поки цей натовп перейде…»

— Так, давайте ще по одній — до Кристинополя натовп дуже великий. — Настрій Якуба поступово теж покращувався.

— Гертрудо, зіронько моя, ти щаслива? — ніжно пригорнув до себе майбутню дружину юнак.

— Хіба я можу бути нещасливою поруч зі Щенсним? — щиро всміхалася Гертруда. — Нам обов’язково буде добре — усім трьом… А що б було, якби дізналися твої батьки? — тривожно глянула на юнака.

— Не будемо сьогодні думати про це, — ніжно стиснув в обіймах наречену, — ми можемо вже поцілуватися…

З кожним дотиком і поцілунком Потоцький розумів: так, вона для нього: той темперамент і той ритм підходив обом — їхні тіла в обіймах співали в унісон, створюючи чарівну гаму відчуттів, а очі промовляли про взаємне пристрасне бажання. Та ні, ні — тепер вони вже будуть розважливіші й спокійніші у своїх стосунках. Уже недовго чекати — лише місяць.

— Ти знаєш, Щенсний, ми з тобою як закохані в тій великодній виставі, у якій ти грав. Як вона там?..

— «Демофонт», моя зіронько…

— Там такі гарні слова ще були… Згадай їх для мене, — м’яко попросила дівчина.

— Зараз, дай згадаю… Ось: «Хай квітка кохання таємно цвіте, ми станемо сильні — Божа воля на те… Лиш витримка часом — і зло пропаде. Прекрасна Гертрудо, ти — сонце моє!»

— І ти, коханий, моє сонце й місяць. А ще наші зорі скоро стануть одна біля одної… А згодом янголи запалять свічечку на небі й для нашої дитинки, — поклала руку Щенсного на свій тугий живіт Гертруда.

— Скільки то вже є? — схвильований Щенсний відчував через плаття нове життя.

— Та вже чотири місяці; ще не видно, та на день весілля вже буде й помітно…

— Не переживай, квітко моя! Вагітна наречена — це добре, дуже добре…

— Чим же добре? — зніяковіла Гертруда.

— Тим, що дівчина може мати діти, — розважливо научав Щенсний.

Гертруда пирхнула:

— А що, колись хтось їх не мав?

— Так, сонце моє. Мій батько в першому шлюбі не мав дітей: єдиний хлопчик помер маленьким, а вперше став батьком, коли мав далеко за сорок… А великий рід Радзівіллів, польсько-литовських князів, згас через те, що не було дітей. І кому те їхнє багатство стало потрібне? Нікому, звісно… Ти трошки потерпиш оту невизначеність, добре? А далі в нас буде все гаразд, як у «Демофонті», обіцяю…

В обіймах великого Щенсного тендітній Гертруді було тепло й затишно — вона вірила йому, безмежно вірила… Як і великому й мудрому Метастазіо, що написав таку життєву п’єсу. У них зі Щенсним буде все так, як описано в книзі. Книги не брешуть ніколи, ні… Та не знала бідолашна Гертруда, що не всі читають книги. І далеко не всі за ними живуть. Одні використовують їх для пошуку ідеалів, а інші — для розпалювання пічки…

— Ну що там, сину, зібрав податки? — зустрів Щенсного батько.

— Так, тату, звісно. Уже нема потреби посилати Домбровського з гайдуками.

— От і добре. А в нас приємна новина з’явилася, поки ти їздив, — помахав батько конвертом.

Хоч у Щенсного останнім часом від слів «новина» й «лист» одразу спазмувало в животі, та все ж він зміг доволі радісно видушити із себе запитання:

— І що на нас чекає?

— Нарешті визначилися з датою офіційних заручин нашої Пелагеї Терези й Міхала Єжи Вандаліна Мнішека. Зійшлися на тому, що то буде якраз після Різдва, 28 грудня. А там десь за місяць — на початку лютого — відгуляємо й весілля. А далі на черзі ти з Жозефіною.

У Щенсного похололо всередині: «Ні… Тільки не 28 грудня… Тоді ж моє, моє вінчання… Боже, що ж робити…»

— Ти чого посмутнів, Щенсний? Ще трохи попостиш — більше хіті до тієї справи матимеш. Он, я вже майже півроку постую, і нічого — тримаюся. На довше тебе вистачить потім. А ні, то випишемо тобі якусь хвойду зі Львова — як?.. — Старий Потоцький навчав сина чоловічої витримки.

— Та витримаю без хвойди…

— От і добре, — поплескав сина по плечу.

Після того, як поховали Каролінку в одному із закутків великого саду, Карлічек втратив сон. Він не вірив більше ні в людську, а ні в Божу доброту. Бог проявив садизм, випустивши його й Каролінку у світ ліліпутами, а ті, хто були створені за правильною, Божою подобою, продовжили Його справу: мучили маленьких і слабких від народження. Серце Карлічека поступово ставало камінним, а може, просто людським. З часом він усе більше хотів віддати те, що отримав, і до цього його підштовхували спогади того чорного дня, коли він втратив одночасно двох близьких людей. Він більше не боявся нікого й нічого, і в зболеній душі було місце лише для одного — чорного бажання помсти, такої, яка б зробила боляче тим, хто навіть не пам’ятав, як розтоптав його на дорозі життя. Карлічек не знав ще як, але знав напевно: він помститься. Чоловік навчився непомітно прошмигувати в покої Анни Ельжбети й там — чи під ліжком, чи за шторою — довго-довго потай сидів, просто спостерігаючи й збираючи інформацію. Карлічек відчував: скоро, скоро момент помсти настане…

З грудневими холодами всі поспішили ближче до теплих господ. Повернувся після далеких роз’їздів і полковник Олександр Домбровський з військом. Зима — то тільки для Суворова час воювати, а всі правильні військові воюють, коли трохи тепліше. Он, навіть ґудзики не витримують холодів: виготовлені з олова, за температури, близької до мінус тридцяти, вони тріскалися й розсипалися на металевий пил. А який із тебе вояка, коли вся одежа розхристана? Цілі армії здавалися без єдиного пострілу після сильного морозу — він ставав найвидатнішим полководцем. Тож перечекати холод потрібно, відіспатися, від’їстися, коло гарячих бабів потертися, ляси поточити, а потепліє — можна й повоювати…

З прибуттям Домбровського на зимівлю все нутро руденької Дарки аж завило від дурного передчуття: за короткий день вона не встигала все довести до пуття на псарні, а сірих холодних вечорів ой як боялася. Казав колись їй дідусь: «Бійся не вовка, а того звіра, що на двох ногах». Не розуміла тоді, про що мова. А зараз знала навіть ім’я того звіра й боялася, дуже боялася… Та була одна людина… Хоча ні. Як то кажуть, «є люди, а є й людиська». Так от, Агнешка належала до людисьок, і людисько Агнешка, що ніяк не могла надіти подружній хомут на Яна Вільчека, — він досі випасав очима Дарку, — дуже раділа поверненню Домбровського. Він був потрібен для перетягування її затягнутої дошлюбної історії в новий статус — без префікса «до»… Конюший Вільчек належав їй лише після повного затуманення свідомості доброю дозою самогону, а без нього уникав Агнешку навіть поглядом. Кілька разів Агнешка заставала його за таємним спогляданням руденької красуні, і в той момент їй хотілося перетворитися на дику вовчицю й розтерзати спокусливу конкурентку.

— О, пане Домбровський, яка приємність вас знову бачити, — підійшла Агнешка до військового.

«А мені тебе — ні», — подумав Домбровський і сухо кивнув головою. «От сучий син. Гонору ще більше, аніж у нашого пана», — відчула неприязнь Агнешка, та продовжила втілення свого плану:

— І не тільки мені, пане Олександре, приємно. Одна дівчина призналася мені, що закохана у вас, тільки не сподівається на взаємність…

Чоловіче его Домбровського добре помазали медом. Полковник зацікавлено глянув на Агнешку.

— І котрій я маю догодити за добрий смак?..

Дарка, здавалося, була повністю задоволена своєю собачою службою серед гончих і бладгаундів: вичісувала, мила, годувала, вигулювала й світилася від повного щастя. Коли ввечері приходила на кухню, то майже ні з ким не розмовляла; відігрівалася пічним теплом, вечеряла й одразу йшла спати. Їй було краще між собак: вони не лицемірили, не кусали зненацька й уміли бути вдячними. Великий темно-коричневий пес на прізвисько Ясь став її улюбленцем: його й вичісувала довше за всіх, навіть інколи розказувала йому якісь новини двору. Мудрі очі собаки уважно вбирали всі людські емоції, і за трохи, здавалося, він навіть почне говорити. Ясь поважно виходжував по всій псарні за Даркою, терпляче вичікуючи, коли господиня знову приділить йому увагу. Двоє Потоцьких ніби й забули про існування псарні — обом було зовсім не до полювання, тож численне собаче товариство визнавало руденьку красуню головним собачим божеством.

У той злощасний грудневий день Вільчек повів кількох коней міняти зношені підкови до кузні. Домбровський зрозумів: ось він, потрібний момент, новий трапиться нескоро, тож уперед — діяти.

— Позачиняй-но псів, — звідкись ззаду почула окрик Дарка, — зараз пан Потоцький прийде на оглядини.

Домбровський із гайдуком стояли біля входу в псарню. Дівчину охопило паскудне передчуття, яке заспокоїлося наївною думкою: «Ні, не має він тих намірів… З гайдуком прийшов, не сам… Не може обманювати…», — тож вона кинулася зачиняти собак у клітках. Вірний Ясь гарчав і вперто не хотів слухатися, Дарка ледве запхала його в кліть. Обернулася — гайдука вже й близько не було, а за хтивим поглядом полковника все зрозуміла…

— Ні, пане Домбровський, ні, — металася навсібіч дівчина. У паніці побігла вглиб псарні, а за нею, хижо посміхаючись, неспішно йшов у наступ великий, кремезний хлоп. Дарка спинилася біля стіни. Безвихідь… Сльози відчаю потекли по дівочому обличчю, підсилюючи звірине відчуття хіті в Домбровського. Дівча кинулося вбік, маючи на меті проскочити повз, та військовий спритно зловив її. Сильні руки кинули юнку на підлогу, за хвилю ніж розрізав усю одежу Дарки, і те, що так довго мучило спогадами нутро самця, знову постало перед ним в усій спокусливій красі.

— Ні, пане-панусику, ні! — дико верещала дівчина, та вже жоден людський крик не міг спинити звіра в Домбровському. Дикий собачий гавкіт додавав йому смаку: ще не кохався серед стількох очей, хай навіть собачих. Дарка з останніх сил намагалася випручатися, та за хвилю щось велике й страшно болюче ввійшло в неї, і спітніле хиже лице чоловіка раз у раз нависало над нею, а міцні руки тримали за плечі, не даючи вирватися. — Ти ж хотіла… й хочеш мене… Мені все сказали… Тобі буде добре, почекай іще трохи… усім було добре… і тобі буде… — у такт болючих для юнки рухів говорив Домбровський.

— Ні-і-і, — заходилася в дрібному плачі дівчина й усе намагалася віддерти ґвалтівника від себе. Дарма…

Гола й принижена Дарка лежала на брудній підстилці псарні. Навіть пронизливий грудневий холод, що підступно закочувався через відкриті двері, не міг підняти її. Те все людське й сокровенне, що сховалося в найглибші закутки її душі після тієї злощасної хльости, сьогодні було вирване з неї остаточно, залишивши порожню оболонку, і втоптане в оцю смердючу солому. І бажання жити теж лежало десь там… Світло повного місяця освітило псарню. Улюбленець Ясь, співчуваючи господині, голосно й моторошно вив. З тихим стогоном Дарка підняла зболене тіло й рушила до виходу. Одежа клаптями теліпалася на ній, ледве прикриваючи лише спину. Потайними стежками Дарка поплелася до Бугу, а вслід їй неслося протяжне виття цілої псарні. Тоненький гострий річковий льодок порізав її ступні, та Дарка вже не чула ні холоду, ні болю: вона вже померла там, під Домбровським… Усе глибше й глибше входила дівчина в крижану воду, і нарешті річка підхопила її й зімкнула свої чорні води над руденькою головою…

На третій день розмов і пошуків усі одностайно вирішили: втекла, а що ж іще молодій дівці було робити між псів?

— Ну, може, їй десь ліпше буде, — з тихою надією й сумом приговорювала кухарка Зося, і лише Агнешка світилася зсередини переможним блиском: кому-кому, а їй тепер точно буде краще — шлях до тіла Вільчека відкритий давно, а тепер і серцю нічого не заважатиме. Та Вільчек не знаходив собі місця: усе ходив, розпитував — ніхто нічого не бачив і не чув. З горя конюший покликав до себе Домбровського: треба ж душу полікувати.

— Та що ти там за якесь дівчисько переживаєш? — утішав полковник Яна, наливаючи чарку за чаркою.

— А що то в тебе ґудзиків двох нема? — знічев’я зауважив Вільчек.

— Та… десь їхали через ліс пару днів тому, шмагнуло віттям — навіть не помітив, коли й відпали. Нічого, скоро нові привезуть, пришию. Ну давай, щоб душу зігріло, — і чоловіки продовжили дудлити смердючу рідину, яка дарувала розслаблення.

Довгі зимові вечори не лякали більше Анну Ельжбету нечистими: відтоді, як отець Ігнатій вселив у неї нову думку про те, що ними можна управляти, помисли Анни Ельжбети цілком були зайняті двома речами: як конкретно те зробити і що б саме вони, оті запряжені чортяки, могли б для неї втнути. Фантазія жінки розгулювалася далеко, та кінцевий пункт завжди був на королівському троні. Ті думки повністю розслабляли Потоцьку, вселяли в неї впевненість у своїй могутності. «Тільки б якось зловити того чорта й змусити робити те, що я хочу», — верталися думки в початкову точку вічного кола, і те тимчасове незнання теми приборкання рогатих затьмарювало гарні враження від фантазій щодо їх широкого використання.

В один із грудневих сірих днів отець Ігнатій знову завітав у покої Анни Ельжбети.

— Як ваше самопочуття, ясновельможна пані? — Щирість у голосі єзуїта відкривала багато дверей, і Анна Ельжбета теж зраділа поштивому відвідувачеві.

— Уже набагато краще, ваша святосте: ваші розмови й молитви допомогли мені.

— Вельми радий таке чути, пані Анно. А ще мушу визнати: те, що ви розповіли про візит посла Волконського, дуже схвилювало наше керівництво у Ватикані. Вам велика подяка від папського престолу, — отець Ігнатій помастив єлеєм душу Анни Ельжбети: сам Ватикан, що підпирає двері Господньої обителі, знає про неї… Як гарний психолог єзуїт спостеріг, що перебуває на правильному шляху, і продовжив: — Ви змусили папу задуматися про той наступ, який веде на нашу паству російська церква, і це є дуже, дуже сумна для нас річ… Вам передали оцей оберіг на знак подяки. — Ігнатій дав Потоцькій коштовний образок-медальйон на золотому ланцюжку. — Сам папа прочитав над ним молитву.

— Боже мій, яка це радість і честь для мене. — Пані була сильно розчулена, роздивлялася делікатну ювелірну річ і проймалася її святістю. — Можливо, я ще чимось можу бути корисна для нашої церкви? — на хвилі радості поцікавилася в отця Ігнатія.

Єзуїт розраховував саме на таку реакцію.

— Так, у нас є ще одне прохання… Та не знаю, наскільки воно вас обтяжить…

— Ваші прохання, ваша святосте, мені приємні для виконання. Я на все готова заради торжества Божої справедливості, — довірливо дивилася прямо у вічі отцю Ігнатію пані Потоцька, і фанатичний блиск, який вловило натреноване око єзуїта, дозволив йому йти далі:

— Ми знаємо, що у вас скоро будуть дуже радісні сімейні події…

— Так, так, ми видаємо заміж Пелагею Терезу, — закивала пані Потоцька.

Отець Ігнатій продовжив:

— Швидше за все, до вас приїдуть і високі російські гості. Було б непогано усунути їх із політичної сцени Польщі… Назовсім… Розумієте, про що я? Нехай це для нас і тимчасово, поки пришлють нових зі своєї імперії… Та це допомогло б нам виграти час і вирішити деякі делікатні питання.

— Але… Як ви собі бачите мою участь у тому? — не могла допетрати Анна Ельжбета.

— Ми б просили вас долити їм у горілку чи вино ось ці, можна сказати, ліки. — Єзуїт поставив на стіл невеличку темно-синю пляшечку.

— Отче… При всій повазі до вас і до святої церкви… Ви як собі це уявляєте: у мене в домі, на весіллі доньки, труп, а то й кілька? І не просто труп, а російський? Та тут через кілька днів війна буде з моєю армією. І не факт, що моє залишиться при мені! — Анна збуджено засовалася в кріслі.

Отець Ігнатій згідливо кивав головою, слухаючи аргументи Анни Ельжбети, а опісля додав:

— Ви дуже мудра жінка, пані Потоцька. Ви, звісно, праві, та я й не казав, що то треба робити у вашому домі. Ні, боронь Боже, ні. Коли вони від’їжджатимуть, ви ж будете їм якусь провізію давати із собою вкупі з пляшечкою-другою вина чи горілки. Вони ж без того жити ні дня не можуть, бо ті думки підлі тільки в суміші з горілкою в них народжуються; ото туди й доллєте. Підозра на вас не впаде, не переживайте: отрута подіє після склянки алкоголю — то є російська початкова доза. Як хто долучиться чи потім трохи скуштує, тому нічого не буде… Та й до дармового вина вони навряд чи багато люду покличуть…

Потоцька зосереджено вислухала, кивнула головою.

— Будь по-вашому, отче, я допоможу в тому церкві.

— От і добре, пані Анно. Ми знали, що ви надійна слуга Бога й церкви, — встав для прощання отець Ігнатій.

Господиня повела єзуїта до виходу, а з-за важкої парчевої штори виліз Карлічек. У столику своєї пані знайшов маленьку порожню пляшечку, акуратно перелив у неї вміст єзуїтської, залив випорожнену водою й потихеньку почвалав до себе.

Коморовські готувалися до весілля: прибула кравчиня зі Львова цілими короткими днями шила весільну сукню й святковий одяг для родини; ближче до Різдва запахло вудженою свининою й ковбасами. Розмах тих приготувань міг би бути більшим, набагато більшим, якби не оте таємниче «але»… Та настрій домашніх, здавалося, уже нічого не могло змінити: ситуація не найкраща, звісно, та ніхто, навіть Потоцькі, не посміють поставити під сумнів те, що освятить церква, і буде, як у приказці: «Собаки гавкають, а місяць світить». Тож хай вкусять себе за дупу зі злості… Більше нічого не зроблять… Та коли примчав гінець із посланням від Щенсного, то Якуб уже не міг приховати свого роздратування:

— Хай йому грець, тому майбутньому зятеві: ні риба, ні м’ясо… Як так можна нами крутити, як дідько пеклом?! — Від хвилювання аж схопився за серце. — Анно, Гертрудо, ідіть-но сюди. — Дочекався їх і з сопінням повідомив: — Тільки так: не переживайте, а то обидві вагітні… Щоб я тут іще повитуху не кликав… Є невеличкі зміни, може, і на краще: Щенсний не зможе 28 грудня вийти з дому, бо будуть заручини його сестри. Тихо, тихо, тс-с, — підбіг до зблідлої Анни. — Весілля буде, буде на два дні швидше — на другий день Різдва, 26 грудня. Усе буде добре… Та цить обидві! — прикрикнув на обох жінок, які почали тихий плач. — Уже як поставимо печатку Божого благословення, то я й сам його в дупу відкóпаю за такі ваші випробування. Гонор не людина, витримає оте пошарпання. Нічого, колись, дасть Бог, я йому оте все пригадаю, засранцю круликівському[28]…

Та Гертруда не чула втішань батька, скляними очима дивилася кудись у далечінь: потрясіння за потрясінням завдавали сильних ударів її самолюбству. Зрада має багато облич — не під силу їх усі розпізнати й дорослому, а біль від неї не має терміну давності; вона як вишкрябаний напис на буку, що з часом заростає свіжою корою й стає ще об’ємнішим, виділяючись на рівненькому стовбурі каліцтвом. А на старість усі душі вкриті суцільними товстими зашкарублими написами колишніх зрад, не допускаючи вже всередину нічого — ані поганого, ані нового чистого — острах болю перед новою зрадою щільно закриває їхні двері…

Палац у Кристинополі сяяв передріздвяним блиском і чистотою; на кухні патрали товстих індиків і гусей, які цілісінький місяць висіли в підв’язаних мішках і були насильно годовані лише горіхами й білою локшиною; дворовий оркестр розучував нові кантати й ораторії. На холоді слабості Анни Ельжбети потрохи відступали, і вона непередбачуваним ураганом могла впасти на голови слуг, тож усі працювали, неначе чули посвист нагайки над вухом, — швидко, злякано й без зупинок. Дві доньки найменше цікавили пані — лише до стану суконь на заручини, тож дівчатка без упину розучували з учителями добрі манери й танці. Франц Салезій ґрунтовно засів за листування на всі фронти, і гінці щоразу мчали підмерзлими дорогами навсібіч. Щенсний замкнувся в собі: усвідомлення того, яка важлива таємниця висить на ньому, зробило Станіслава стриманим і виваженим в усьому. Юнак почав уникати будь-чийого товариства й залюбки усамітнювався або в бібліотеці, або у своїй кімнаті. Студіювання й осмислення книг перемежалося в нього з тривалим застиглим вдивлянням у стелю. Не мав він ні від кого ні підтримки, ні розради, і все, що допомагало здобути спокій розхитуваній сумнівами душі, — напівзабуті цитати з великоднього «Демофонта». «Не хочу втікати — жона ти моя; геть люди, геть Бог. Для мене сім’я і щастя утрьох — найбільша утіха на світі оцім…» — шепотіли вуста як молитву. Воля Щенсного пасивно погойдувалася й неслася рікою життя до наступної часової позначки. Не хотів він, як і батько, втрачати своє багатство; тільки старий — тому, що тяжко й довго його стягував, а молодий — бо звик до розкошів і не бачив себе поза ними. Та й де є ті, хто на терезах долі між багатством і моральним ідеалом вибрав обдерту сяйливу чесноту? Згоріли на вогнищах, розпалених за наказом багатих, померли безіменними героями. Навіть ті, хто проповідує Божі ідеали, не можуть без коштовних прикрас і золотих шат, вкриваючи непотрібним нальотом фальші чисте Боже слово. Ніхто не готовий поступитися своїм великим матеріальним заради великого морального. Любов до грошей як те міцне павутиння, що не випускає прекрасні ідеали, з якими ніби й ти згоден, летіти над світом і вдосконалювати його… Гроші — особиста свобода, особистий комфорт, повага інших, тож не можна їх віддавати, ні…

Кристинопільський орган відносив душі присутніх у піднебесся. Усі щиро раділи святу народження Боголюдини, завдяки якій не лише мають правила співжиття, а й чують таку божественну музику. Вона породжувала в Щенсному впевненість у тому, що все-все буде добре. Завтра його весілля. Та ні, не весілля, бо нема веселощів і не буде. Завтра його шлюб. З нього спаде камінь вини перед Гертрудою й Коморовськими, але звалиться брила брехні й очікування важкої розмови з рідними — ні завтра, ні післязавтра не буде легше. А коли настане полегшення — невідомо…

Зранку 26 грудня карета з вифранченим Щенсним повільно викотилась із двору.

— Мамо, я в Сокаль, на різдвяну службу в костел, — хай побачать, що ми про них пам’ятаємо, — довірливо повідомив матусі, і та втішалася політичній далекоглядності сина: правильний хід, правильний — люди мають бачити свого господаря, особливо в церкві на великі свята й поближче до ксьондза — це майже як коло Бога… Нічого так не змушує люд шанувати й слухати свого пана, як його німа присутність у святому місці — повна ілюзія і рівності, і єдності — і з Богом, і з народом. Так було, є й буде незалежно від часу…

Згодом карета звернула на бічну дорогу й поїхала через ліс у протилежному напрямку — на Сушно. Сіраковському наче заціпило: співучасником надто важкої справи зробив його Потоцький… Спитають із нього точно не як із маршалка. Швидше як із чорта, якого дивом вдалося зловити. І змусять відповідати за всі гріхи як не людства, то всієї Речі Посполитої щонайменше… Кароль не любив брехати. Та останні півроку його мовчазна брехня, рятівна для Щенсного, ставала дедалі міцнішим зашморгом на його сумлінні, а інстинкт самозбереження все наполегливіше змушував метатися в душі Сіраковського дурні передчуття. Кароль глянув на Потоцького в надії позичити в того впевненості, та розширені зіниці Станіслава Щенсного були промовистіші за те важке мовчання, що вже діставало в повітрі зримі обриси великої каменюки.

— Що відчуваєш, наречений? — нарешті поцікавився Кароль.

Потоцький зосереджено облизав пересохлі губи, глянув тривожним поглядом на товариша.

— Навіть не знаю… Якби була можливість опинитися або в дуже старому часі, або в дуже далекому звідси новому, я б не відмовився. Якось хвилююся, чи що… Навіть не хочу думати, що то далі буде… Та хоча воно саме в голову пре… І все якесь таке — не дуже добре, правду кажучи.

— Але ти кохаєш її? — вирішив підтримати розгублений дух пана-товариша Сіраковський.

— Та коли думаю про неї, то все оте решта наче тьмяніє й задкує від мене. То кохання — як думаєш? — несподівано обірвав тягучість мови Щенсний.

— Та… так, так, то кохання… Хоча коли вже є дитинка в утробі, то вже й порядність, може… Не знаю, Щенсний. Та добре ти робиш однозначно: по полю ти гарцював, ниву ту ти засіяв — час збирати свій врожай. Іншого виходу нема.

Обоє майже одночасно важко зітхнули й втупили задумані погляди у вікна карети. Витків здивованими поглядами зі всіх хат проводжав святкову карету свого молодого пана — сотня версій зародилася в головах: невже в оте нещасне своє Полове при святі поїхав? І чого? Витків же більший… А мо’, у гості до іншого пана в Радзєхув їде? Та ні, з якого дива такий великий дідич до меншого буде їхати… А чи до панів Мнішеків у Щуровичі? Та ні, ті в Кракові більше часу проводять. Та й улітку чогось у тому напрямку кілька разів скакав…

На сушненській дорозі на них уже чекала карета Коморовських. Схвильована Гертруда все переживала, щоб якась неприємність укотре не стала перепоною Щенсному, і з полегшенням зітхнула, побачивши усміхнене обличчя коханого.

— Богу дякувати, — перехрестився Якуб, за ним — Анна з Кордулею. — Їдьмо, — подав знак кучерові.

Два екіпажі повільно покотилися затверділою від перших морозів лісовою дорогою. Згодом їх зустріли рівні пічні димки невисоких дерев’яних хаток Нестанич; десятки допитливих дитячих і дорослих очей споглядали через маленькі віконця картину з іншого світу — панів-напівбогів у розкішних колісницях, запряжених баскими конями. Та в церкву нікого не пропускали: слуги Коморовських відтісняли переляканих, та наполегливих у своїй цікавості людей подалі від гарної дерев’яної, збудованої без єдиного цвяха церкви — пани мали сьогодні свою мову з Богом, і вона була не для всіх вух. Напівтемрява, просякнута стійкими церковними запахами вкупі з ароматом старого дерева, готувалася стати свідком не просто таїнства, а ще й дуже прикритого таїнства — народження нової сім’ї Потоцьких. Кроки нечисленних учасників шлюбної процесії відлунювали в кожній душі якимось чи то острахом, чи то не дуже добрим розумінням майбутнього дійства, змушуючи присутніх раз у раз мерзлякувато поводити плечима. Гертруда глянула на Щенсного: він хвилювався, навіть зрадливі бісеринки поту, незважаючи на холод, вкрили його чоло. Очі дівчини зволожіли. Не так вона уявляла своє весілля, зовсім не так… Збоку нетерпляче тупцювала Кордуля; на лицях батьків зовсім не було тієї розкутої радості, яка б пасувала моменту. З ввічливою сухістю всміхнувся Кароль Сіраковський. Байдуже спостерігав за підготовкою до обряду адвокат Тадеуш Маньковський — от і всі гості її шлюбу. Чому? Чому вона, вродлива, юна, багата, має ховатися від людей, неначе злодійка? Що, що вона зробила не так, щоб сьогодні найурочистіша подія її життя стала ось такою — як спалений у печі й обгорілий хліб — чорною, черствою й нікому не цікавою? Попри юний вік, дівча вже мало певні життєві спостереження: коли вдома вона розпочинала вишивку, а щось у роботі наче заважало, — то хрестик змилить, то ниточка обірветься, — не буде то вдала вишивка, ні, і завше ледве до кінця тако-сяко доводила… Який початок, такий і кінець — добре засвоїла Гертруда. Отой життєвий урок клював свідомість нареченої прямісінько в тім’ячко. Та інша частина душі промовляла до неї розсудливим повільним голосом знахарки Іванни: «Твоє дитятко… Бережи його. Це найкраще, що дає Бог у житті жінці… Усе решта — тлінна суєта… Переживеш, усе зміниться на краще. Будь сильною…» Гертруда прислухалася до того голосу, і все решта дійсно почало відходити на другий план.

Монотонний голос отця Длужнєвського теж зовсім не мав ані радості, ані якоїсь урочистості. Усе проходило як у напівсні: механічне «так» молодят, швидкий чужий погляд Щенсного, надівання обручок. Підпис у церковній книзі… Холоднеча чи то від церемонії, чи то від майже порожньої церкви добила якісь святкові очікування, спрямувавши думки Гертруди-Христини Коморовської — відсьогодні Потоцької — у буденне русло: «Додому… Хочу додому, у тепло…» Молодята вийшли з церкви. Сотні очей дивилися на неймовірну для маленького села подію — та-а-акі пани і в задрипаному глухому селі вінчаються… Знати, пан Коморовський має для Нестанич неабиякі перспективи, раз настільки важливу подію їхньому храму довірив. Свято велике, а людей так мало, майже ніц… А наречена що вже делікатна, тільки очі великі блищать… Плаття, щоправда, погано видно під широкою шубою, зате вельон — о-о-о, як мороз по вікну, і хто ж то такий виткав… А панич молодий — наче все життя сметанкою годований і помазаний. Де ж вони такі файні виростають?..

— Пан Потоцький, моє шанування, — долинуло до натовпу прощання з молодим Тадеуша Маньковського.

«Потоцький, то Потоцький з Кристинополя…» — почав перешіптуватися люд. Сільську зимову тишу розрізав святковий мелодійний передзвін — хлоп на дзвіниці дуже старався. Сотні ворон здійнялися від того в небо й почали з роздратованими криками кружляти над селом, стривоживши жителів навколишніх лісів і боліт. Великий Болотний Дух, що дрімав у ще теплій трясовині, підніс голову й прислухався до своїх відчуттів: зі звуками прийшов і запах майбутньої поживи; безлике зло зручніше розправилося в баговинні: недовго залишилося чекати, зовсім недовго…

Лише коротку мить їхало в одній кареті подружжя Потоцьких — так видалося Гертруді. Кароль пересів у карету до Коморовських, даючи можливість молодятам насолодитися нетривалою весільною подорожжю завдовжки десять кілометрів. Щенсний тримав юну дружину на колінах. Великі теплі чоловічі долоні ніжно стискали холодні тендітні пальчики Гертруди. Вона була щаслива від відчуття захищеності, близькості й підтримки, якого так бракувало в останні місяці.

— Щенсний, мій коханий Щенсний, — радісно тулилася дружина до чоловіка, — тепер наші долі навіки пов’язані, правда? — Великі сині очі довірливо дивилися в самісіньку душу юнака.

— Так, моє кохання, так… — обціловував гарячими устами гарненьке личко Щенсний. — Усе в нас буде добре, тільки трохи терпіння, любове моя…

— Ти скажеш своїм батькам про нас? — тривожна надія бриніла в голосі дівчини.

— Звичайно, зіронько моя… Та трохи згодом. Тобі не варто перейматися через це. Тепер ми під Божою опікою. Ніхто не може забрати назад те, що освятили небеса, — твердість у голосі чоловіка вселяла віру в те, що він говорив. На душі в Христини ставало добре й затишно.

— Ми поїдемо святкувати в Сушно, — з усміхом повідомила чоловікові.

— На жаль, моя радосте, я не зможу: за годину-дві звечоріє… Тож вибач, серденько… — після тих слів знайоме зрадливе відчуття самотності холодом заповзло в груди Коморовської.

— Мені… Ні, нам, — погладила випуклий живіт Гертруда, — бракуватиме тебе. — У кутиках очей з’явилися сльозинки. Станіслав гарною біленькою хусточкою легенько витер очі дружини.

— Тс-с-с, кохана дружинонько, а то наше дитя теж там заплаче. Я твердо тобі обіцяю: усе, усе в нас складеться добре. Гнів батьків із часом вщухне, щойно нашу дитинку побачать. І Бог того хотів, щоб ми побралися. Тож вір у краще, і воно буде… Я не можу обманути батьків у їхніх сподіваннях, — м’яко й безформно виплітав заспокійливі слова Потоцький.

— А що, у тому час щось змінить? Обман — він і є обман чи то сьогодні, чи то завтра, — у відчаї Гертруда ставала гострою на язик.

— Ну, сонце моє… — аж замовк на хвилю Щенсний. — Навіть перші християни, пригадай, таїлися зі своїми переконаннями… Бог водив народ Мойсея сорок років пустелею: виховував терпіння. Тож інколи стриманість і терплячість допомагають справі виживання.

— Ти знаєш, Щенсний, — юнка серйозно глянула у вічі чоловікові, — я… не хочу виживати. Слово якесь таке, ніби я в пустелі серед диких звірів… Я хочу жити, просто жити з коханим чоловіком. Ті люди страждали за переконання, а ми, ми — за що?.. За твоє й моє щастя… і нашої дитинки?

— Розумієш, Христиночко, — Щенсний повагався хвилю, — за непослух батьки можуть позбавити мене спадку. І як ми будемо жити майже без грошей?

— Боже мій, любий… Яке «майже без грошей»? Мій тато дав мені посаг у сто тисяч злотих — це ж справжнє багатство… Повір, нам вистачить, Щенсний! — запально промовила Гертруда.

— Заспокойся, моя радосте… Знаєш, як казав мені один мудрий єврей у Белзі: «Щастя не в грошах, а в їхній кількості…» Не буде добре, коли замість чотирьохсот сіл і сімдесяти містечок я матиму якесь одне невеличке село — Сушно чи Нестаничі. Це смішно, повір. Якщо можна мати більше, то треба мати більше. І нам то вдасться, — переконливо закінчив Станіслав.

— Любий мій, у мене якесь таке відчуття… — Гертруда трохи повагалася, та оскільки звикла не критися у своїх думках, продовжила: — Що ти наче кладеш на одну шальку терезів нас із синочком, а на другу — гроші, — запитально глянула на чоловіка.

— Не говори дурниць, серце моє, сім’ю треба забезпечити, тож довірся в тому мені, — м’яко заспокоїв Щенсний і перевів мову в інше русло: — Ти сьогодні така гарна, — провів рукою по шовковистому волоссю й ніжному витонченому личку. — Дай намилуватися тобою ще трохи, — і розпашілими вустами поцілував пишні губки Гертруди.

П’янкі відчуття літа повернулися до обох; затуманена близькістю свідомість замовкла й вилетіла через віконце карети. Гертруда сиділа на золотому місці чоловіка, і плавні рухи карети вигойдували їх на хвилях тілесного блаженства. Обоє прагнули лише одного — щоб та мить не закінчувалася ніколи… Солодкий стогін Щенсного повернув у реальність. Гертруда продовжувала сидіти, міцно обійнявши чоловіка обома руками. Відчуття холоду вже не було, та щем заходив у душі обом: Гертруді — від майбутнього розставання, а Потоцькому — від повернення до думки про можливу розплату за таємний шлюб.

— Так, ледве не забула… — Гертруда вийняла з кишені шуби маленький медальйон. — Це тобі. І носи його, будь ласка. Я буду відчувати, що ти поруч… і що ти захищаєш нас…

Щенсний відкрив медальйон: вродливе юне обличчя Гертруди замріяно дивилося в далечінь.

— Спасибі, пані Потоцька, — галантно й грайливо подякував Щенсний.

— Прошу не забувати свою дружину, пане Потоцький, — розважливо відповіла, і знову палкі вуста поцілували Щенсного. — Я люблю тебе, мій коханий чоловіче… І годна все багатство світу віддати за тебе, — прошепотіла, куйовдячи м’яке хвилясте волосся Станіслава. Карета спинилася, молодята востаннє поцілувалися й роз’їхалися кожен до себе… Востаннє…

Шістнадцятирічна Пелагея Тереза Потоцька була яскравою ілюстрацією до того майже стовідсотково правдивого випадку, коли у двох вродливих чи майже вродливих батьків народжуються невродливі діти. Попри те, що Анна Ельжбета не була в юності красунею, та хоча б чиста шкіра рятувала ситуацію. У доньки, що сьогодні заручалася, трохи витрішкуваті чорні очі в комплекті з обсипаним юнацькими вуграми червонястим обличчям і маленьким стиснутим, як у мами, ротом справляли, м’яко кажучи, не найкраще враження на присутніх. Та майбутній красень-чоловік, схожий шкірою на молочне пацятко[29], — двадцятивосьмирічний Міхал Єжи Вандалін Мнішек, дідич Вишнівця з Тернопільщини, — не звертав на такі дурниці уваги.

— Шановне панство, — піднесено розпочав Франц Салезій, — маю за честь представити вам свого майбутнього зятя з поважної й великої родини Мнішеків — пана Міхала Єжи Вандаліна, власника Вишнівця й ключа в сорок сіл, — театральний жест у бік майбутнього зятя й не менш артистичні поклони симпатичного молодика були підтримані аплодисментами. Батько нареченої продовжив: — Після того на нас чекатиме ще й наступна приємність — родичання з іншою гілкою Мнішеків уже через шлюб нашого сина Щенсного, і про це ми збираємось оголосити в лютому, під час весілля оцих двох голуб’ят. За своєю любою донькою я даю… — старий Потоцький зробив вичікувальну паузу, — …шістдесят сіл і посаг у півмільйона злотих.

У невеликому натовпі почулися захоплені вигуки — саме на такий ефект і очікували Потоцькі; Анна Ельжбета переможним поглядом обвела присутніх, дещо затримавшись на коханому синові: «Якийсь він не такий… Чи не захворів, бува…» Щенсний дійсно був не такий: грошовий хробак сумнівами підточував його душу. Які ж то великі статки стануть у результаті шлюбу Мнішека з його сестрою! «І куди я ото вліз… чи то вляпався… Де одне село, а де шістдесят…» — починав розуміти Станіслав.

Після застілля чоловіки майбутніх родин зібралися в кабінеті батька. Старий був задоволений.

— Маємо з вами всі шанси створити навіть своє крулівство на обширній території. Львів, Станіславів — там усюди є рід Потоцьких, а тепер ще й шмат Тарнопілля, далі — Вінничина аж до Київщини… Якщо постараємося, звісно… Землі наші тепер майже впритул… А то, що розриває їх… — старий лукаво посміхнувся у вуса, — то я навчу вас, як робити…

Та всі й так знали живу легенду про те, як Франц Салезій повівся з дрібним власником села на Черкащині. Той уперто не хотів продавати своє невелике село, що не тільки клинцем сиділо посеред володінь Потоцьких, а й болячкою-сверблячкою в очах і мізках магната. Тоді розумник Францішек покликав шляхтича в гості. Хто ж відмовиться від дармового гостювання в такого багача? Майже добу панок розважався, їв і пив у товаристві гостинного Потоцького. Особливо пив… Так собі попив, що після тих файних гулів-загулів ну ніяк не міг потрапити додому: і дорога ніби й туди, і ліс той, а села нема та й нема! Чисте зоране поле замість селянських дворів. Що вже бідака накружляв по знайомих місцях… Ледве з глузду не з’їхав… І плакав, і на коліна падав — усе благав небеса прояснити ситуацію… А цілісіньке село за наказом багатого магната-сусіда за добу було розібране до останньої дошки; люди з худобою, курами, псами й котами були перевезені в села Потоцького — за ніч територія колишнього села спритно перетворилася на виоране поле… У судах шляхтич, уже голота, ну зовсім нічого не міг довести, та й не хотіли судді знати його теж голу правду… ще б одягнув її в срібло-злото, а так… Судова ж правда завжди була на боці тих, у кого гроші… Нічогісінько бідака не довів — спився й збожеволів. Ну й так тобі, п’яндиго: нема чого в ігри непослуху з багатими гратися — золото тому і є золотом, що завжди на вершині. А не маєш його — задери морду та гіпнотично дивися й виконуй, що тобі з вершини наказують; гляди, і до тебе щось звідти покотиться. А то нє, захотів бути рівним богам… Знай своє місце, дурню. Та й іншим брикливим наука буде…

— Славне місто Вишневець є славне не тільки нашим зятем і бойовими звитягами, а й дечим іншим, — підморгнув до пана Міхала Мнішека старий Потоцький, і усміхнений молодик закивав головою.

— Так, пане Франце Салезію, ви, як завше, маєте рацію, — зробив вправний мовний реверанс у бік майбутнього тестя Мнішек і продовжив, звернувши погляд на молодого Потоцького: — Саме в моєму містечку майже тридцять літ тому й була заснована наша перша масонська ліга… Я сприятиму вашому, пане Щенсний, вступу туди… Там зібралися дуже мудрі люди, які прагнуть мирного й успішного руху вперед своїх статків та добробуту того люду, що мають під собою. Повірте, вам сподобається те, як легко можна вирішувати життєві питання, скинувши релігійну й національну зашореність.

— А це не нашкодить нашій Польщі? — уточнив Щенсний.

Мнішек із розумінням усміхнувся.

— Просте й водночас гарне запитання… Ви знаєте, зазвичай озлобленими є голодні й бідні люди, та рідко хто з них шукає причину нестатків у собі. Завжди винуватим є хтось, і зазвичай той, хто має іншу мову чи релігію — так і виникають оті непотрібні конфлікти. А рівним, ситим, задоволеним і зайнятим нема що ділити й на що заздрити. Та й будь собі тим, ким хочеш бути: поляком, українцем, євреєм чи вірменином. Коли матеріальне дає добрий фундамент, то піддашшя у твоїй голові вже мало кого хвилює. Звісно, ми любимо Польщу, її мову, звичаї й будемо підносити все те серед своїх… Та я далекий від примусу чи нав’язування того іншим, — закінчив Міхал.

Щенсний задумливо похитав головою: згоден, так… Ті прості на перший погляд речі знову-таки мали під собою основну умову виконаня — великий статок. Саме гроші повинні були привести країну до миру й благополуччя. Та й у масони його б ніхто не покликав, якби він не був із багатого роду Потоцьких… Багаті змінюють світ — не бідні, ні… Тільки за гроші можна купити правду, бажання, мрії інших людей, зробити їх щасливими й здоровими. Гроші заводять у цей світ і виводять із нього: не похрестять, не поховають тебе задурно… Гроші — це перепустка до Господа. Це у тваринному світі все може бути без грошей, а Бог, даючи людині ніби єдиний і найкоштовніший свій дарунок, — душу, — вклав у комплект до неї ще й гроші. Усе має свою ціну у світі людей: чи то мудра думка, чи твоя доброта — усе працює до певної грошової межі, і спокій твій підпертий грошима, і вчинки — свої й інших — теж оцінюють ними. Зробив хтось тобі добре — плати, хтось убив когось — теж платить, щоб горе близьких утопилося в інших, куплених утіхах… За те й сам Бог постраждав: продали його за тридцять срібних монет. А може, просто зайвий раз нагадав тим людству, що воно без грошей нікуди? Чи в такий спосіб застеріг своє творіння від того, що найперше призначення грошей — оплата зради?..

Короткий світловий день плавно перетікав у довгий темний вечір, заганяючи Щенсного в таку ж чорну й затяжну депресію. Його Гертруда мрійливо дивилася кудись убік із маленького медальйона, який тепер підсвідомо асоціювався з її маленьким посагом. Це дуже гнітило юнака. Сьогодні він помітив на собі зацікавлені погляди таких гарних красунь-панянок… Виявляється, у світі є й інші гарні дівчата, і як він цього не помічав… Загадковим котячим поглядом дивилася на нього з портрета на столику вибрана батьками вже колишня наречена Жозефіна Амалія Мнішек… Та вона теж гарна, і до неї його лук теж спокійно вистрілив би, і не раз… Та й до тих панянок він охоче б теж на мішені пішов… Влип… Чи ні?.. Смішно, як смішно… Він, одружений чоловік, мусить і далі вдавати із себе слухняного хлопчика. Та бунтувати у своїй золотій клітці Щенсний не хотів. Перемелеться — борошно буде. А поки мовчи, паничу, будеш їсти книш…

— Така надворі завірюха, немовби чорти весілля справляли, — зайшов у дім припорошений снігом Якуб.

Сніг сипався з темних небес і завалював Сушно аж по комини. Вітер зі свистом перевівав і наносив високі кучугури; не лише село було відрізане від усього світу, а навіть уже й сусід від сусіда. Через переметені дороги ніхто не ризикував кудись їхати. Глибокий сум оселився в очах і душі юної пані Потоцької: «Не приїде — не зможе…» Не пригорне до себе, не спитає, як почувається, не підтримає словом… Лише синій сапфір каблучки відгукувався на світлі легеньким промінцем надії. Гертруда відчула перші порухи маляти: уже шостий місяць добігав кінця. Вона мовчки стояла, вдивляючись у снігову круговерть. Як багато з нею сталося цього року вперше… З берега дитинства її катапультувало на берег зрілості. Коротка юність не вбрала її крила в пір’я для самостійного польоту. Зрілість обтяжила їх важкою ношею. Життя не спитало, чи готова вона до цього. Юна душа ще не виплекала свій сталевий стержень, який би допоміг не зламатися під час життєвих завірюх…

По будинку бігали, галасуючи, менші сестрички з братами. «Які вони щасливі… Якби знаття, що отак буде, сто разів би подумала, перш ніж… Але хтозна, може, втратила б коханого Щенсного?.. А нехай, нехай буде й так. Маля народиться — і буде він зі мною… Усе буде добре, маленький…» — погладжувала живіт задумана Гертруда. Ззаду тихенько підійшла мати, обійняла доньку за плечі, допитливо заглянула у вічі.

— Як ти, моя люба?

Гертруда мовчки кивнула у відповідь і схилила голову матері на плече. Є ситуації, коли слова потрібні. Сьогодні була така, коли вони зайві. Теплота обіймів давала потрібну підтримку. Анна вже сьомий місяць доношувала дитинку. Вік мав свої переваги, та жіноча робота вже давалася їй важко.

— Ну що, дівчата мої, за чим сумуємо? — обійняв обох Якуб. — За весною, за сонцем, за щастям і… — Далі й так було зрозуміло, хто наступний у переліку… Якуб зітхнув, крекнув: — Та буде, буде весна, буде й сонце, будуть і лелеки — і ті, що з крилами, і той, що на двох ногах… Не переживайте, усе в нас буде добре.

Насправді рана в душі Якуба теж кровила, та мусив він не тільки сам бути сильним, а й підтримувати своїх дівчат. Хто б його підтримав і розрадив… НакÓпав би того засранця-зятя. Навіть не то що накÓпав — викопав би подалі, щоб очі не бачили й вуха не чули. Мямля кристинопільська… Свинота безчесна й нестримана на передок, хай йому грець… Та без нього не прийме громада ні Гертруди, ні нащадка, ані менших Коморовських — усі, усі цуратимуться. А жити треба серед людей і з людьми — тож тримай, Якубе, свої нові правила чи то свою нестриманість при собі — не тобі столітні устави й порядки змінювати… Схили голову й тихо будь. Гонор свій у кулак або на п’єц і терпи. Життя якесь свинювате таке: завше нагадує, хто вищий, а хто нижчий, хоч як би тобі й не подобалося потрапляти в другу категорію. Боже, дай терпіння…

Січень добігав кінця. Ворони з шумом почали сідати на сніг, провіщаючи потепління. За кілька днів снігові кучугури потекли холодними річками в низини, до боліт. Дзюркотіння талих вод притопило покривало трясовини, і цікаві морди нечистих вивчали місцевість: чи можна вже виходити на полювання, а чи ще почекати? Можна, можна на хвильку й вискочити в гості до пані Анни Ельжбети, а то втратила там, напевно, нюх на чортяк…

Анна Ельжбета була страшенно зайнята: 5 лютого, через тиждень, весілля Пелагеї Терези з Міхалом Мнішеком. Запрошення одразу після заручин розлетілися з гінцями в усі кінці Речі Посполитої. Чим ближчим був день весілля, тим активніші приготування йшли по дому, кухні і, звісно, у театрі. Пані мусила проконтролювати геть усе; істеричні крики Анни Ельжбети з неймовірною швидкістю змінювали локації. Добре, що було не літо, а то нещасні слуги випарувалися б від неймовірного перегріву, зате Потоцьку все одно не влаштовувала їхня спритність. Розлючена повільністю дворового люду пані Потоцька впала на своє улюблене крісло-гойдалку навпроти каміна — треба хоч трохи віддихатися від тих лайдаків. Рівний жар віддавав приємне тепло, і очікуване заспокоєння плавно перейшло в напівсон. Анна Ельжбета розкладала в розімлілій голові ще невиконані справи. Гойдалка розхитувалася в ритм думок, хоча Анна зовсім не відштовхувалася, як зазвичай. Вона цього не помічала, бо надто зосередилася на справах. Та рух крісла ставав дедалі енергійнішим, збільшуючи амплітуду. Згодом розм’якла від тепла жінка ледве встигла схопитися за підлокітники, інакше б точно опинилася писком у жарі каміну. «Що за дурні жарти?» — з гнівом подумала Анна Ельжбета й роззирнулася. Жах скував її тіло й розум: маленьке голісіньке дівчатко з червонястою шкірою всміхалося беззубим ротиком і дивилося на неї дорослим поглядом знайомих очей. Анну наче спаралізувало, а маля продовжувало триматися за крісло-гойдалку й морщило ротика, наче щось говорило, за хвилю видало зміїне шипіння й різко вирячило очі.

— А-а-а!!! — зіскочила з крісла Потоцька й помчала до дверей; зашпорталася й упала, боляче вдарившись. Ніхто зі слуг не ризикував прийти на той крик: усі вже начулися їх під зав’язку, і кожен новий панський галас викликав нормальне людське бажання бігти не на нього, а від нього. Маля присіло над безпорадною Анною Ельжбетою й помочилося прямісінько їй на голову. Від гніву й безпорадності пані вибухнула плачем. У безсилій люті била руками по підлозі, проклинаючи подумки той день, коли Марія Мнішек підбила її, доброчесну й святу людину, на такий гріх… У кімнату прочинилися двері й боязко заглянула Агнешка.

— Ясновельможна пані… З вами все гаразд?..

— Курво-о-о!.. Ти ще питаєш?! — завила пані.

Агнешка допомогла Анні Ельжбеті встати. Напівбеззубі щелепи цокотіли від нервового зриву, з мокрого волосся скапували залишки чортзна-чого… Згодом вимита й перебрана пані покликала до себе кухарку Зосю:

— Де дитина Каролінки? Ви занесли її в монастир, як я наказувала?

Перелякана Зося, яка довгим коридором шляху до пані пригадала всі свої гріхи, полегшено зітхнула:

— А, дитина… Так не встигли ми її донести — померла. Недоношена була. Навіть охрестити не встигли… Гріх то, звичайно… Просто поховали ми її, та й усе.

— І де ви… її?..

— Та в садочку, у кущах… Біля Каролінки…

Пані походила по кімнаті, щось роздумуючи. «Отець Ігнатій радив не боятися їх… Не буду… Ой… Ні, ні, не треба боятися. Хай мене бояться…» Потоцька рішуче глянула на Зосю.

— Веди мене туди.

Мороз схопив підтоплені сніги, і кожен слід, залишений воронами на них, виділявся замерзлим відбитком. Спресований сніг із хрускотом скла розсипався під ногами жінок, і лячне відлуння йшло садом. Зося привела Анну Ельжбету у віддалений куток. Два невеличкі горбочки по-сирітськи виділялися між кущами й наче тулилися один до одного.

— Ось… — махнула рукою Зося, — тут Каролінка, а тут… — закашлялася, — дитя…

Анна Ельжбета зітхнула, помолилась і проказала молитву. Уважним поглядом окинула горбики… Так… Ось і воно — мороз по шкірі продер пані: крихітні відбитки дитячих ніжок чітко виднілися на снігу… Анна рвучко обернулась і швидко, спотикаючись, пішла геть. «Отець Ігнатій допоможе… Допоможе… Боже, і ти допоможи…» — пані надовго була вибита з душевної рівноваги. Усі її фундуші, молитви й пости не змогли переважити одного нікчемного, на її погляд, гріха. Не хоче, ну ніяк не хоче Бог бути поблажливим до тих, хто на догоду своїм ницим бажанням знищує людське в інших…

Кристинопільський палац був вилизаний до блиску й наповнений усіма спокусливими запахами, які незалежно від століття чи десятиліття нагло й уперто підштовхують люд до гріха ненажерливості й ублажання плоті, трансформуючи невинне почуття голоду в жадібного монстра-гурмана; а він, виростаючи до велетенських розмірів, незграбним великим тілом штовхає й напаковує в торбу індивідуальних гріхів усі решту, передбачені біблійним комплектом. Та весілля дочки магната й мало на меті підштовхнути ту торбу кожного до наповнення: похитнути стриманість і в їжі, і в поведінці, змусити заздрити комусь і тихо ненавидіти себе; гордовито відвертати пики від того, хто нижчий у шляхетській касті. Добре, що трохи порозмерзалися й підтанули сніги — дорогами вже якось можна було дістатися до Кристинополя. За день до весілля вже всі кімнати палацу були заповнені.

Жвава Марія Амалія Мнішек радісно обійняла Анну Ельжбету.

— Подруго моя люба! Що, сумувала за мною — признайся? — Відчуття самозакоханості било в ній сильніше, ніж термальні джерела в Будапешті. — Погуляємо, поп’ємо знову на славу?.. — Дурнуватий сміх із підтекстом спогадів завершив вітання.

Анні Ельжбеті, як і всім паням, відбирало мову перед більш напористими й хамовитими, тож вона з дурнуватою усмішкою лише згідливо хитала головою. Майбутня невістка Жозефіна Мнішек розквітла ще більше: її краса, позначена ще й печаткою інтелекту й оповита аурою потаємного сексу, робила її Афродітою кристинопільського Олімпу. Пан Мнішек, чи то повільний і флегматичний за своєю природою, чи то постійно змучений невгамовною й ненаситною дружиною-наїзницею, ліниво входив у нову обстановку. Франц Салезій по-дружньому поплескав майбутнього свата, стиха повідомивши:

— Ти знаєш, Єжи, а ті руські засранці до мене на весілля припхалися.

Єжи Августин Вандалін Мнішек здивовано глянув.

— Хто-о-о?

— Посол новий, Волконський, лисяча морда… І той нахаба, генерал Рум’янцев… Видно, обробляти нас тут будуть… У штани трохи насрали, бо від Ясної Гури довелося їм відступити, та й бояться, щоб ми тут до чогось нового не домовилися, бо як у кулак стиснемося, то можемо й писок їм натовкти…

— Так то ще треба стиснутися… А що там стискуватися: на холєру той акт детронізації? Наперділи ним на всю Європу, от і Європа ніс від нас верне. Не знаю, Францішеку, як ти, та я не готовий іти ні до конфедератів, ні до короля нашого, огира руської імператриці. Нех собі чубляться. У нас свої плани на свої гроші… Поженимо дітей, а там щось виплетемо. Головне, щоб нам було добре. Хочуть собі воювати — нех воюють. Кому що Бог призначив, той волочить. Кожен Ян має свій план… — аж змучився від довгої мови пан Єжи.

Франц Салезій згідливо похитував головою: нікому з двох магнатів, що довго видряпувалися на вершину благополуччя, не хотілося злетіти з неї за мить патріотичної слабкості. Посол Волконський і генерал Рум’янцев із привітно-презирливими посмішками зверхньо споглядали парад марнославства в польському варіанті.

— Ну как думаете, господин Румянцев, удастся нам наконец-то этого старого осла Потоцкого запрячь?

Товстопикий генерал із поросячими очками ствердно похитав головою.

— Сложный, сложный человек… Да что там говорить: старого воробья на мякине не проведешь… Но я так думаю, что он должен быть готов к сотрудничеству. Умань-то многого стоит. Не откажется, нет: слишком много пожил, умный стал, мать его…

Волконський задумливо хитнув головою.

— Подтолкнуть бы как-то это дело надо было бы… Только как и чем — никак не скумекаю. Ну ничего: погуляем, поразговариваем с этими пузатыми денежными мешками, а там, может, что-то и нарисуется. Может, повезет кого-то за яйца ухватить, чтоб России-матушке послужил, — задоволено заіржали троянські коні кристинопільського весілля.

Генерал із єхидною посмішкою додав:

— Да всех их хорошо было бы прямо отсюда в Сибирь, чтобы морды ихние да на холоде русском попроще стали. А то ишь, возомнили себе, что могут у нас под носом делать, что хотят, без спросу. Не-е-ет, гуси жирные, не будет так, как вы себе надумали… Ишь, возомнили себя самостоятельными… Не таких обламывали… Не доверяю я им, ой не доверяю… Пока зима, договориться между собой могут. Легче этого не допустить, чем потом пожар тушить.

Посол Волконський згідливо кивнув: ця чи невизначена, чи прихована у своїй визначеності маса дійсно могла отут домовитися діяти спільно. От би якось кинути непомітно ложку непідписаного російського дьогтю в той медовий весільний казан… Рідко ж отакі ваговиті за ранжиром збіговиська в Польщі бувають. Та й сюди вони з генералом приїхали не тільки мед-пиво пити. Нема більш балакучих і цінних людей, як добряче підпиті: розкуті і в словах, і в думках, і в гріховних слабкостях — усе стане добре зрозумілим для російського вуха й ока. Та й що там вони, поляки, можуть випити супроти російського, генетично натренованого алкоголем організму! Носять собі малюсінькі келишки, попивають і з того вже й веселі… Та дати вам до рук нормальні руські мірки — о-о-о, та ви б тут усі впали замертво штабелями… А чи покосами, як трава на сінокосі… Посланці двоголового орла любили все дволике. Та й самі вони були як той двоголовий орел: не тільки терпляче переслідували здобич, а й аж двома головами удвічі пильніше видивлялися і явне, і приховане, щоб у потрібний момент боляче запустити гострі пазури в тіла неугодних. Кожен високий російський чиновник мав зазвичай два обличчя й дві натури: для тих, хто вищий від нього, — запопадливу морду, підібгані передні лапки й мирний хвостик бубликом, а для нижчих — оскал і нутро голодного й непередбачуваного вовка. Російські посли утворювали експортний варіант, гібрид песьововка — хитру й підступну гієну, що вміла підлаштовуватися під ситуацію.

Песьововк Волконський привітно всміхався й лащився до високого магнатського панства; пускав довгі зацікавлені погляди в бік заміжніх підстаркуватих пань — завжди знайдуться романтичні дурепи, що попадуться на гачок інтиму — тілесного чи безтілесного… Червоний сигнал тривоги, що виходив від мундира сусіднього з послом генерала Рум’янцева, лише додавав фантазіям жіночок потрібного адреналіну — ну чогось-от є таки жінки дурні за натурою: чим більше все відкрито й вперто не то що сигналізує — волає: «Не лізь! Не потрібно це тобі!» — тим більше бажання заскочити туди… Напевно, усе за Дарвіном — відколи ще наша ДНК була частиною ДНК метелика…

Тож кожен на весіллі, отому святі ненажерливості й марнославства, мав свої певні завдання. Мав таке завдання і Якуб Коморовський — час, уже найвищий час поговорити з фактичними сватами. Дитинка на підході, Гертруда плаче від самотності — вистачить тієї таємничості. Негоже, коли дівчина після шлюбу залишається в домі батьків. Навіть якщо той шлюб таємний.

Та й уся його таємність лусне за два місяці з першим криком маляти. Якуб був сповнений рішучості зірвати оту непотрібну завісу з життя своєї сім’ї. Його м’яка й тактовна натура довго збиралася з духом і словами — тепер він дозрів.

— Пане Коморовський, вітаю вас! — Анна Ельжбета стримано всміхнулася сусідові — не ті статки, щоб більше старатися. — А де ваша дружина й діти? У вас, здається, донька на виданні? — запитання, узагалі-то, не потребувало розлогої, та й будь-якої відповіді такої дрібноти, як Коморовський, але Якуб, що дуже прагнув почати з’ясування стосунків і тисячу разів моделював у своїй голові словесну дуель із Потоцькими, не мав такого варіанта початку у своїй голові, тож трохи забарився й тільки набрав повітря для якогось мудрого слова, як його погляд наштовхнувся на благальні очі Щенсного.

— О-о-о, доброго дня, пане Якубе! — поспішив Станіслав у компанію до матусі. — Раді вас вітати в нашому палаці, — м’яко й наполегливо відтіснив Коморовського вглиб натовпу. — Як там вона? — спитав неголосно Щенсний, стоячи впритул до Якуба.

Якуб із болем в очах відповів:

— Страждає. Дуже сумує. І мені, батьку, це теж дуже болить. Я хочу нарешті ясності, Щенсний. Через пару місяців уже й твоя дитина на світ вийде. Годі дурня клеїти…

У Станіслава Щенсного забігали очі, як у кишенькового злодія: «Не приведи Бог комусь почути…»

— Ви знаєте, пане Якубе, я… я теж мучуся й страждаю через цю ситуацію… Довіртеся мені. Усе має бути добре, — штампованими заспокійливими фразами говорив Щенсний.

— Слухай-но, може, уже годі? — рішуче почав Якуб, та тут підбігла служниця.

— Перепрошую, панство, та вас, пане Станіславе, кличе до себе батько.

Щенсний, що вже аж змокрів від неприємної й непередбачуваної розмови, спритно рушив убік.

— Згодом… Давайте пізніше, пане Коморовський, — і зник між гостями.

Якуб відчув холодну некомфортність: бридка невизначеність продовжувала тримати всю його родину на гачку пекучого осоромлення й приниження. Чоловікові спершу хотілося заплакати, а потім виникло страшенне бажання дати в пику всім підряд, хто належить до дому Потоцьких. У результаті Якуб рушив до столиків із горілкою…

У кабінеті батька на Щенсного чекав нарешті й приємний сюрприз: усміхнений наставник Маурицій Вольф щойно повернувся з Європи.

— Пане Вольф! — давно Щенсний так щиро не втішався появою кого-небудь. — Я дуже, дуже радий вас бачити… Мені вас так бракувало… Маю багато чого вам розказати… Давайте завтра, гаразд?

— Звичайно, мій друже… І я для тебе маю багато цікавого, — і Вольф, і Щенсний аж світилися від радості.

Вродлива й ставна Катажина Косаковська ловила на собі неоднозначні погляди гостей; і сигналізували вони про ставлення людей до барських конфедератів. Захоплені були в прихильників прогресивних змін у Польщі, боязкі — у тих, хто зовсім не був готовий ні до політичних змін, ні до змін у бік зменшення своїх кровних статків. Зима, що відігнала війська російського запроданця фон Древіце з-під Ясної Гури, яку стійко утримували патріоти під проводом Казимира Пуласького, спричинилася до паузи в розвитку подій. Кожна сторона намагалася використати це у своїх інтересах. Не вдалося фон Древіце знищити твердиню конфедератів, які там уже й про детронізацію короля клич кинули, не вдалося… Цілковита й незвична для Московії поразка. Навіть цинічна й нахабна обіцянка всіх у живих залишити і ще й додому відпустити замість заслання в Сибір, як би дуже пасувало, не допомогла… Поборюкалися, погралися в патріотів — годі… Так же ж ні, не оцінили, сволота, російську великодушність імператриці-матушки… Та ще й Казимир Пуласький перед тим демаршем довів Росію до точки кипіння: заявив у відповідь, що теж дозволяє імперським солдатам цілими й неушкодженими забиратися додому й навіть покаже шлях до самісінького Петербурга… Помста-а-а!!! Концентроване бажання й необхідність помсти висіла масивною сокирою в повітрі російського двору. Нехай-но прийде весна — зматеріалізується вона й пообрубує голови польським півням. А то всі навколо Росії вже й собі голови попіднімали й починають думати, що можуть із-під імперської руки вийти… Литва щось там готує на допомогу конфедератам… І європейські країни починають співчувати Польщі, як сльозливі панночки слабшому на гладіаторських боях. Ні-і-і, Росія такого не пробачить і просто так не залишить. Хай-но зима закінчиться…

Катажина Косаковська, головний «скарбник» тієї польської визвольної боротьби, теж добре розуміла призначення тієї зимової паузи і для всіх сторін, і для себе. Ще, ще трохи б зібрати коштів. Іще бодай незначне, аби лиш збільшення військових сил — і перевага може бути на боці нової й незалежної Речі Посполитої. Ті польські запроданці, що вкупі з росіянами захищали своє наповнене Росією корито, уже достатньо обезсиліли; росіяни ще й тягли війну з Туреччиною. Двох фронтів навіть для російського Гулівера забагато… Відкритий виступ Франца Салезія зі своєю армією в більш ніж п’ятсот осіб міг би стати каталізатором кінцевої перемоги. А виступив би Потоцький — за ним би сніговою лавиною пішла й решта — ефект впливу сильного авторитету діє в усіх випадках життя… Переконати його потрібно — таку мету мала на ці дні пані Катажина.

Тож майже кожен із гостей Потоцьких мав свої амбітні й далекоглядні плани. Та були вони не тільки в гостей. Ще й із дворових Кристинополя одна маленька людина з великою образою й болем у серці прагнула чорної помсти для великої й товстої пані Марії Амалії Мнішек…

Ранок весілля розпочався красивою процесією всіх гостей під музику дворового оркестру в місцевий костел. Невеличка худенька наречена в сукні з найдорожчих французьких тканин виглядала дівчиськом поряд зі ставним і на дванадцять років старшим нареченим. Та нікого не хвилювала різниця у віці — це ще їй має бути за щастя, що не тридцять і не сорок. Основною темою стишеного базікання стало обговорення майнового підґрунтя такого союзу.

Щенсний намагався триматися якомога далі від Якуба. Коморовський запримітив це й набирався злості для неминучої розмови за обідом. Отут уже Анна Ельжбета постаралася: фаршировані молочні поросята, індики на вертелах, мочені яблука й капуста, випічка… На вершині дворової кулінарії стояло морозиво — вершкове з ваніллю. А що вже тієї випивки було… Навіть Марія Амалія Мнішек, схоже, нарешті вже впилася: спочатку захропіла за столом, а потім хлюпнулася писком прямісінько в тарілку з холодцем. Півгодини перебування в свинському товаристві пішли їй на користь: хоча б змогла нормально сприймати все далі. Добре, що не погнала, як зазвичай після алкоголю, свого Єжи в спальню для файної роботи, тож Мнішек із лінивим задоволенням спостерігав її сонне поплямкування в холодці… Якуб теж добряче випив і годен був хоч тут і зараз дати нарешті в пику всім без винятку Потоцьким і тим, хто стане в нього на шляху.

— Прошу уваги, шановне панство! — постукав по кришталевому келиху Франц Салезій. — Бог дав мені діти, — зробив легкий напівуклін у бік Анни Ельжбети. — Спасибі дружині й Господу… Хоч і пізно дав, та довів до пуття я вже трьох. — Схвальний гул пройшов за столом, і Францішек продовжив: — Ну, Людвіка ще маленька, а от син — Станіслав Щенсний Фелікс, — старий із гордістю дивився на спадкоємця й хитро всміхався, — уже дозрів до шлюбу… — Жозефіна Амалія вирівняла осанку й невимушено поправила пушок на шиї; Щенсному все всередині захололо. Старий Потоцький продовжував: — Сьогодні хочу оголосити про заручини двох єдинаків — мого сина та доньки Єжи Августина Вандаліна Мнішека…

— Свиня! Свиня! — розлючено вигукнув Коморовський, та через порушену алкоголем дикцію всі почули «Вина! Вина!» й заглушили мову Якуба задоволеними вигуками й оваціями.

Одразу після новини про заручини гучно заграв оркестр, і панство жваво кинулося врізнобіч: хто — до розваг, а хто — до споглядання тих, що вміють розважатися — усе як зазвичай. Коморовський заплакав від безсилої люті; гримнув кілька разів по заставленому посудом столу. Та ніхто не зважав на це: спосіб веселощів у кожного свій… Щенсний зрозумів усю небезпечність ситуації й поспішив вивести Якуба із зали. Літній чоловік усе намагався вхопити зятя за барки — молодик якось уникав того. Пильний погляд Анни Ельжбети нарешті помітив якісь незрозумілі атракції на виході із зали. Вона поспішила туди.

— Та ти лайно продажне! — запально вигукував Якуб. — Пес більше порядності має, ніж ти, виплодку Потоцьких!..

— Тихо, тихо… Прошу вас, Якубе, тихо, — перелякано повторював Станіслав Щенсний.

— Не буду… Не буду я тихо! Вистачить нам бути тихо! Перед Богом ти не був тихим! Уже твоя дитина скоро на світ проситиметься, і тихо тоді точно не буде… — розкочегарений Якуб не добирав слів.

— Яка дитина? Про що тут ідеться? — підпливла Анна Ельжбета.

— О-о, моє шанування, матусю-бабусю, — розмахнувся руками в незграбному поклоні Коморовський.

— Фу-у, пане Коморовський, та що ви собі тут дозволяєте?! — зморщила носа Потоцька.

— Та супроти того, що ви собі дозволили, то майже, майже ніц! Ваш засранець круликівський… — Якуб зміряв Щенсного поглядом і зневажливо ткнув пальцем йому в груди. — …то, прошу вашу високу милість, мій зять. Що очі витріщила? А-а-а, витріщила-а-а, люба свахо, не знала того, га-а-а?..

Наче блискавка влучила в мозок Анни Ельжбети й раптово забрала всі її сили — навіть примари чортів не мали того ефекту… Жінка закотила очі й повільно впала на підкошених ногах.

— Мамо, мамо… Не слухай його… — намагався підвести матір Станіслав Щенсний.

Якуб трохи спам’ятався, та навіть запаморочення Потоцької не могло спинити його люті.

— Ти, курвий сину, тут не цвірінькай «слухай — не слухай», час нарешті чоловіком бути, а не в штани від переляку сцяти… Як уже пісьок відростив, то пора й хлопом стати! Тьфу на вас, негідники! — махнув рукою й рушив до виходу.

Спостережливий песьововк Волконський укупі з добре натоптаним генералом із великою цікавістю спостерігали за дивним конфліктом. Як і кілька шляхтичів із паннами, яким негайно треба було допомоги дантиста з підйому нижньої щелепи… За десять хвилин карета Коморовського виїхала з воріт галицького Версалю. Тепер палац точно мав усі права так називатися: у його стінах відбувся скандал, гідний королів. Півкоролівства тепер матиме про що говорити щонайменше кілька літ. Будуть ту новину обсмоктувати, як голодний — курячі кості, до відшліфованої білизни΄ й зазубрин… Ще з десяток літ на тому прикладі научатимуть нестриманих на передок нащадків… У всіх сеймах і сеймиках за найменшої можливості насміхатимуться з родини Потоцьких. А що ж ти можеш в державі мудрого зробити, як у своїй хаті маєш стільки голосу, як миш за п’єцом?.. Зате Коморовський їхав додому і ні про що не жалкував. З душі звалився великий камінь. Та колись то мусило статися, а що, що було робити? «Ти диви, як гімнюк файно прилаштувався! Ще такого світ не бачив: одружений хлоп при людях заручуватися буде! А моя дочка що, з циганського роду?» Та якби не треба було зі Словаччини втікати, то ще б подумали, чи варто дитину графа Коморовського якомусь Потоцькому віддавати… Нічого, тепер усе добре. Натовчуть засранцеві своєму дупу. Самі нагавкаються вкупі зі своїми файними псами. Горілки вип’ють до срачки, проспляться — та й усе. Адже Бог-то завірив вкупі зі священиком той шлюб. А Потоцькі переживуть. Він, Якуб, щодня, щохвилини переживає — при кожному погляді на вагітну доньку. «Приїдуть. А може, і приповзуть — гонор гонором, а сором соромом. Може, хоч пику свою гонорову донизу опустять… Та лице зберегти — то норма, то святе. Неприємне, та святе — що для них, що для нас. Принаймні мені вже перед дітьми й дружиною соромно не буде, що мовчав стільки й нічого не зробив. Відстояв я їх, відстояв. І честь самому собі повернув. А то вже як хробак перед куркою виповзував…» — чим ближче везла карета Якуба до рідних стін, тим більше впевненість у власній правоті випрямляла плечі шляхтича.

Повітря в кабінеті Франца Салезія змінило свою земну густину на свинцево-важку — таку, як у пеклі. Станіслав Щенсний стояв по центру — саме там був вхід у його пекло. Хлопець був один, один як перст, і шансів відкараскатися від Божого, тобто батьківського суду, у нього зовсім не було. Не було в нього більше жодної підтримки ні видимого, ні невидимого, ні земного, ні небесного янгола-охоронця, який зміг би на противагу його препаскудному гріху сказати добре слово чи згадати добру справу — усе, усе блідло й зменшувалося до мікроскопічного рівня на тлі того, що він втнув.

— Як, як ти міг таке зробити?! Ти, майбутній король Польщі… Хоча, — знервований Франц Салезій із гіркотою махнув рукою, — ним ти вже точно не будеш… Ти будеш хіба королем шльондр у публічному домі… На кого, на кого ти поліз?! Та під кожною спідницею одним майстром наштуковано! Ти за статками, за грошима рівну собі шукай! Та й яке «шукай» — знайшли ж тобі! Так ні, вибрав якусь голодранку… О-о-о, Боже ж ти мій… Треба, щоб аж так яйця засвербіли, щоб та-а-аку дурницю втнути…

— Та то, Францішеку, катастроф-ф-а-а-а… — завила з плачем Анна Ельжбета. Вона ще не прийшла до тями від почутого, і вологий рушник на лобі допомагав свідомості знову не відлетіти. — Як, як до нас Мнішеки поставляться?.. Та то хіба до Америки втікати… До індіанців… Там теж курви слабкі на передок є, сину…

— Що ти верзеш, Анно?! — розлютився чоловік. — Та таким вар’ятам нема чого взагалі розмножуватися! Ні в Америці, ні в Польщі! Ти, ти хоч розумієш, що ти не тільки не до тієї постукав, а й усе своє життя перекреслив! Нема тепер тобі входу нікуди — ні до сейму, ні до масонів — туди голопупенків дурнуватих не беруть! Туди беруть таких, що головою думають, а не передком! — Батько з виглядом розгніваного Зевса виписував кола навколо Щенсного, а той стояв і плакав, як мала дитина, розмазуючи сльози по лицю й шморгаючи носом. — Та що там говорити… — продовжував із гіркотою старий. — Ти все моє життя споганив… Сімдесят літ мого життя коту під хвіст… Пся крев… Та я так чекав сина… Бож-ж-же праведний, — палко звернув погляд догори, — і чого ти дав мені тільки одного сина… Чим я тебе прогнівив?.. — сильніше в унісон на тих словах заридала Анна Ельжбета. — Та й дав придурка, на якого я такі надії покладав… Ні-і, сину, ти не тільки своє майбуття перекреслив, а й усе моє, розумієш, мо-о-о-є життя. Та я отут роками сиджу тихо, як павук у кутку… як гімно в траві… Усе, усе терплю; ніде ні в які непотрібні ні союзи, ні стосунки, ні обговорення не вступаю — і все, все заради того, щоб ти мав добру репутацію й підтримку. Навіть коли хто мені в пику плюнув, я витерся й стерпів, щоб потім вони тебе за свого мали. Усе тобі дорогу вимощував до влади, до грошей, до трону… Не пустили мене до нього інтригани засрані, та тепер прозріли… Кажуть, що Щенсний — найкраща тепер кандидатура… Нема. Нема тепер кандидатури… Нема мого життя… — Виснажений Франц Салезій сів і в розпачі підпер голову руками.

Естафету підхопила мати:

— Чого, от чого тобі бракувало, сину?! Та сказав би — купили б тобі таку, що ноги б розставляла, коли б тільки захотів… Нащо, нащо було шлюб брати?

— Я… я… к-ко-хаю її, м-м-мамо, — нарешті, заїкаючись, подав голос Щенсний.

— Сину-у-у… Та перша любов як гадюка: як не вкусить, так мука… За тих три хвилини твого чоловічого щастя ну не треба було ні свою шию, ні прізвище наше в той шлюбний хомут пхати! Та ніхто, ще ніхто з Потоцьких на гачок такої дурниці, як кохання, не купувався! — істерично вигукувала мати.

— Ой… — застогнав батько, — кажу ж тобі — придурок… Що, ми погано з матір’ю живемо? Та ми не за себе думали, не за якесь кохання, як одружувалися… Ще навіть коли вас і в думці не було, ми про вас, своїх дітей, дбали… А ти що, наклепаєш їх і голими по світу пустиш?

Щенсний заперечливо похитав опущеною головою. Батько знову вибухнув:

— Ну та як нє? Ти що, засранцю, собі думаєш — що я тобі тепер спадок вділю? Після того, як ти мене ославив на цілу Річ Посполиту, спадку тобі не бачити, як своїх вух. Так і знай.

Щенсний упав на коліна.

— Т-т-тату, м-м-мамо, пробачте, пробачте мені! То… все вона… Вона винувата… вона перша то почала… — розмазував соплі по обличчю.

— От кур-р-рва блудлива, — прошипіла Анна Ельжбета, — розпусниця обшарпана… Роздерла б на кавалки й сіллю б присипала…

Слів уже було сказано багато. Перша пара з шумом відкрила клапан емоцій. Важке мовчання повисло в кабінеті, лише схлипування Щенсного розбивало його на невеличкі шматочки. У свідомості батьків починали пробиватися нові думки й нові запитання, що мали на меті пошук виходу з цього лабіринту. За дверима тихенько, ніби прогулювались і чекали аудієнції, походжали Волконський із Рум’янцевим. Голосні емоційні крики донесли до них усю суть події, яку ще потрібно було обговорити й мудро використати.

— Так мы попозже зайдем, — сказали слузі й пішли до своїх покоїв виплітати з почутого користь для себе. Та святе місце порожнім не буває — мала Людвіка, що перейняла від мами звичку підслуховувати, узялася нізвідки й із сердитим виглядом і підібганою губою — зовсім, як мама, — показала камердинерові рукою «Іди геть!» і почала й собі вникати в доросле життя. Нові думки й нова емоційна пара почали формуватися в кабінеті й проситися назовні. Більша інтриганка Потоцька додумалася до очевидних речей першою:

— Гм-м… Та ти то не міг сам зробити, ну ніяк не міг! Та то якась свинота мусила тобі допомагати! І з ким ти туди їздив — на зальоти до того Сушна? — Син мовчав. — Не чую, Щенсний! — з натиском вигукнула мати.

Син схлипнув:

— З Каролем… І ще з двома гайдуками…

— Йолопи… Та їм більше не жити… — зірвалася на рівні ноги Анна Ельжбета.

— Почекай, почекай, Анно, — стримав дружину Францішек. — Усі, усі голови полетять, про те мови нема. Та подумаймо, що робитимемо з отим його непотрібним шлюбом…

— А дитина?.. Моя дитина?.. — схлипнув Щенсний.

— Як ти кажеш, що вона сама то почала, то ще не знати, чия то дитина, — відмахнувся від синового жалю, як від мухи, батько. Щенсний затулив обличчя руками й мовчки ридав. Батько холодно подивився на нього. — Годі… Годі — я сказав!.. Скликай, мати, рідних, будемо думати, що робити…

— Добре… Та спочатку тих засранців власними руками вдушу, — рушила до дверей Анна Ельжбета.

— Пане Каролю! Пане Каролю! — наполегливо стукала у двері до Сіраковського Пелагея Людвіка. Сіраковський тільки-но взявся до приємної справи поцілунків і притискань із гарною панночкою з весілля, як тут мала Потоцька всю ту справу зупинила.

— Ну що там, панянко Людвіко? — трохи прочинив двері Сіраковський. — Я ще вийду з вами потанцювати, обіцяю…

— Пане Каролю, не брешіть, бо не вдасться то вже вам ніяк… Утікайте краще, бо зараз вам від моєї мами гаплик буде… — задихана від бігу дівчинка хотіла ще щось говорити, та Сіраковський і так усе зрозумів, швидко випхав панянку з кімнати й почав збирати речі.

— Сір-р-р-аковський! Де те невдячне бидло?.. — коридором сунув тайфун на ймення Анна Ельжбета. «Не встиг… Не хочу на іспанського осла, ні», — промайнуло в голові молодика. Відступ був відрізаний. Кароль рвонув на себе вікно і, заплющивши очі, бомбочкою пішов униз із другого поверху. Два кущі прийняли його, молодик сп’явся на ноги й блискавично побіг за конем.

— Уб’ю-ю-ю-ю! — вовчицею завила вслід пані Потоцька, аж собаки з псарні відгукнулися своїм виттям.

Сіраковський скакав, не оглядаючись. Холодний вітер куйовдив неприкриту голову молодика й проникав в усі шпарини легкого одягу, та Кароль тримав закоцюблими руками вуздечку й гнав коня без упину. «Боже, врятуй… Не дай мене тій чортиці…» — шепотіли фіолетові від холоду губи… За годину на задньому дворі палацу слуги з великим жалем дивилися, як добротні й красиві речі маршалка Сіраковського горять різнокольоровим і високим полум’ям…

Після того, що ще повинен був пережити Станіслав Щенсний у кабінеті батька, йому вже точно не став би ніякий суд страшним — ані людський, ані Божий, ані пекельний. У кімнаті сиділи зі стурбованим та осудливим виразом усі ті, хто мав щось мудре порадити для такого безпрецедентного випадку: подружжя Мнішеків, Катажина Косаковська, пан Вольф. Щенсний не піднімав опущеної голови. Такого сорому він іще не зазнавав.

— Шановне панство, мені важко говорити. Сталося, як сталося, — вступ давався Францу Салезію непросто, — наші сусіди Коморовські із Сушна скористалися і молодістю, і наївністю мого сина. Підступно заохотили його до зв’язку зі своєю донькою. Вона спокусила його, завагітніла й обманом — бо ж наш син — порядна людина — змусила… — аж закашлявся, — одружитися з нею… Таємно…

Марія Амалія обвела всіх заокругленими від подиву очима й вибухнула диким реготом. За хвилю вигукнула:

— Ти що, Францішеку, нас за повних дурнів маєш?! А ти, ти, де був ти? Та й узагалі, Єжи, вставай, їдьмо додому, — і різко зашурхотіла спідницями.

Та флегматичний Єжи Мнішек недарма довго керував депутатами-психопатами сейму.

— Сядь! — несподівано твердо наказав дружині. — Сядь, я сказав. Побити горщики — діло нехитре. Сядь, Маріє… — Дружина підібгала губу й бухнулася назад на стілець. — Шлюб треба анулювати, раз був обман, — дивився святими очима Мнішек. — Я бачу, що ти розкаюєшся? — чи то ствердив, чи то запитав у молодого Потоцького. Щенсний важко хитнув головою. — От нехай і напише заяву на розлучення з відмовою від шлюбу. А що — як хлоп жалкує й був обман, то чого ж?.. Духовний суд піде назустріч, як будуть заяви від обох сторін, — стенув плечима, — це ж усе нескладно, Францішеку. Давай ту… як її… ну, дівку ту розпусну сюди, і нехай теж пише.

Францішек неквапно дістав із шухляди папір, поставив перед сином чорнильницю з пером, поклав на стіл аркуш.

— Пиши.

У Щенсного зрадливо затремтіли губи. Руки тряслися, коли він узявся за перо.

— Пиши… — спокійний голос батька дістав загрозливі нотки. — А де нам краще ту справу розірвати? — зупинився Франц Салезій. — Де в нас краще все пригодовано? — обвів очима присутніх.

Катажина Косаковська, яка поринула в глибоку задуму від почутого, — усі її плани тепер валилися, — стрепенулася:

— Та у Львові. Там у нас родичка є, у монастирі при консисторії, Текля Потоцька. Вона долучиться, і все має вийти. Тільки потрібно було б ту дівчину туди доставити, щоб сама ту заяву подала, без жодного примусу. І як то буде, Францішеку? — запитально дивилася на старого Потоцького.

— Так і буде: завтра пошлю гінця до тих самозванців, нехай приїжджають для розмови. Ну що, написав? — звернувся до сина. Блідий, як стіна, молодик мовчки простягнув батькові аркуш. Старий пробіг очима, ствердно кивнув: — От і добре. Довго ж, сину, тепер нам доведеться гімно з твого шляху відгрібати. Та ти сам його туди наклав. З палацу ані руш, зрозумів? — Син кивнув. — Пане Вольф, — звернувся Франц Салезій до Мауриція, — тепер я маю превеликий жаль, що вас не було. Не було кому йому мозок провіяти… Тепер прошу вас бути коло мого сина і вдень, і вночі. Не маю я більше підстав йому довіряти, — холодно закінчив Потоцький. Пригнічений побаченим і почутим Вольф хитнув головою. Публічна екзекуція добігла кінця.

— Ну что, господин Волконский, делать будем с этой информацией? — засопів маленьким задертим носом-п’ятачком генерал Рум’янцев.

— Хорошо бы прижать этого Потоцкого как-то, чтобы вышел из игры надолго и не думал ни за конфедератов, ни за политику вообще — пусть свой салат домашний разгребает… И чем дольше, тем лучше…

— Да-а-а, гляди-ка, до чего додумались: сынка своего, эту тряпку, на трон посадить хотят, — задумливо сказав песьововк Волконський. — На всякий случай нужно эту проблему нейтрализовать… А знаешь что, генерал ты наш… — Якась блискуча думка зайшла під перуку Волконському. — А отлично было бы не просто их брак по-законному разорвать, а с треском, со скандалом… Таким зловонным скандалом, на пол-Европы чтобы…

— Ну, господин посол, эко ты загнул или нарисовал… Поконкретнее можешь?

— Пока нет, пока нет… — задумливо походжав посол, — но нужно хорошо подумать, чтобы нас там потом не примешали. Достаточно того, что мой предшественник Репнин тут себя вел довольно развязно. Поляки на него и на Россию сильно в обиде, зуб имеют…

— Да хватит с ними тут хороводиться… Будь моя воля — я бы им всем зубы до единого повыбивал. — Генерал любив справу масового вибивання зубів і не тільки. — Вон турок под себя почти подмяли, и крымских татар на колени поставили, и уж мало кто говорит вместо «Малороссия» «Украина»… Княжество Литовское тоже приструнить надо бы… А там — гляди — и все их земли уже наши, российские и православные…

— Подумаем мы еще с тобой, поразмыслим. Нужно, ой как нужно что-то придумать, — тер у задумі чоло посол Волконський.

Лице Анни Коморовської пашіло вогнем після розповіді чоловіка про візит до Кристинополя. Уже кілька разів вона перепитала й вислухала всі деталі з’ясування стосунків із Потоцькими. Якуб, який осмілів у рідних стінах, мав переконливу інтонацію впевненої у своїй беззаперечній правоті людини. І Щенсний, і Анна Ельжбета в його розповіді виглядали смішними, винуватими й безпорадними. Весь спектр позитивних емоцій і відтінків голосу Якуба ніс основний енергетичний посил: «Я зробив добре. Потоцькі близькі до каяття. Скоро приїдуть родичатися». Та Анна Коморовська, спираючись на свої свіжі спогади, мала інше враження: навряд чи такі зверхні люди стерплять такого копняка під зад своєму самолюбству. Є правила доброго тону для всіх загалом, а є для певної касти. Каста королів-магнатів — круликів — мала свої уявлення про те, «що, з ким, як і кому». Ти не можеш бути справжнім крулем, як дозволяєш якомусь безпородному шляхтичеві-засранцю обійти тебе на шахівниці життя й зайняти твою, королівську позицію. За кілька століть магнати виробили неписаний закон чистоти круликівської раси. А закон раси непорушний. І якщо ти не магнат, то в очах магната ти як член касти недоторканних в Індії. Не перемішуються вода з олією, ні. Разом можуть бути — контактувати, варитися в одному котлі справ, а перемішуватися — ні. Магнат і немагнат — два окремі біологічні види, що вже кілька століть у Польщі не кровозмішуються. Та Якуб Коморовський, не дуже давній виходець зі Словаччини, ще не досконало вник в оті расово-соціальні відмінності Речі Посполитої і все ще мав хоч кульгаву, та надію на вирішення ситуації відповідно до стандартів людських і Божих норм поведінки. Анна з тривогою дивилася на чоловіка: відчуття незахищеності й невизначеності не полишало її.

— Якубе, — несподівано мовила дружина, — а я от усе думаю: а що б ти і я відчували, якби до Гертруди залицявся якийсь шляхтич-халупник? От є ми, а тут наша дитина бац — і таємно одружилася зі шляхтичем, гарним, розумним, але в нього тільки шість хат і кількадесят моргів[30] поля?..

Якуб, що вже встиг стати вдома безтурботним напівбойовим півнем, спочатку хотів вибухнути якоюсь зневажливою промовою й навіть набрав повітря в груди, раптом усвідомив двоїстість запитання дружини. Уся його розважлива мудрість і безшабашність звалилися в мисливську яму отого запитання-капкану. Чоловік сів, покрутив головою.

— Та-а-ак, жінко… Умієш ти забити цвяха в голову… Ти права: роздер би його на шматки…

— То чого ти очікуєш інакшого від Потоцьких?

Обоє надовго замовкли, розкладаючи ситуацію на нові полички.

— Не знаходжу я ніякого доброго для нас виходу, Якубе, — порушила мовчанку Анна.

— Ну так не вб’є ж він нас, Анно!

— Убити точно не посміє, а от щось через суд змінити може й спробувати… Усі суди працюють так, як скаже їм старий Потоцький. Я думаю, чоловіче, що нам треба звідси їхати до Львова. Там для нас і наших дітей буде спокійніше.

— Почекай, Анно. За кілька днів дасться чути. — Коморовський усе ще оптимістично вірив тим викоханим почуттям правоти, що залишалися в нього після приїзду.

Далося чути швидше — уже на другий день. Десять вершників у багатих червоних кунтушах в’їхали в село, спричинивши заніміння всього люду, що спостеріг їх через маленькі вікна. Олександр Домбровський зовсім не був привітним із власником Сушна, навпаки — показна зверхність вихлюпувалася через погляд й інтонацію.

— Честь, пане Коморовський! Маю до вас послання від Франца Салезія Потоцького. — Навіть не спішившись, полковник подав конверт Коморовському. — І мені наказано дочекатися відповіді, — додав холодно.

Зазвичай гостинний Якуб спочатку хотів запросити людей у тепле приміщення, та навіть його нетренований інтонаційними переливами мозок уловив оті наказовість і зверхність, тож господар повів бровою й мовчки пішов читати послання. «Наказую вам, пане Комаровський, і вашій доньці Гертруді-Христині приїхати негайно в Кристинопіль для вирішення справи з незаконним одруженням вашої доньки з нашим сином. Той обман і розпуста вашої дочки є розкриті, підтверджені сином і свідками. Пропоную вам спільно вирішити цю проблему. Мої військові допоможуть вам дістатися». Якуб не вірив своїм очам. Він перечитував лист знову й знову та розгублено кліпав очима. Фактично його й Гертруду вже отут брали під варту… чи в полон… Анна обережно вийняла аркуш із рук занімілого чоловіка, перечитала, сполотніла. Хвилю подумала й рушила надвір.

— Доброго дня, панове військові! — Ті отетеріло дивилися на вагітну жінку, що ось-ось мала народити. — Мушу повідомити вам, що ми приїдемо на розмову до панів Потоцьких через три дні. Зараз наша донька погано почувається, — всміхнулася й погладила свій живіт. — У неї ще більший строк — нам треба підготуватися до поїздки.

Домбровський зовсім не був готовий до такого повороту подій: він дістав чіткий усний наказ узяти за барки старого та доньку й доправити в Кристинопіль, хай би навіть там брикалися. Та щось ніхто не сказав, що та панна може бути з таким животом. А там усе-таки спадкоємець Потоцьких… А раптом щось станеться, і тоді йому повний крендель. Ні, щось так ризикувати Домбровський не хотів. Хвилю погарцювавши перед жінкою, полковник із вершниками рушили назад.

Кристинопільський дідич не тямив себе від люті: от дрібнота-голота гоноровита… Не приїхали зі своєю хвойдою, як їм було наказано, ослухалися… Ну нічого, три дні — так три дні. Ще майже ніц, нехай. До кабінету зайшла Катажина Косаковська, мовчки присіла на диван. З тривогою й ваганням глянула на Францішека: «Говорити чи ні…» Потоцький, стоячи біля вікна, почав сам:

— Бачиш, Катажинко, яка халепа вийшла. Відчуваю, що довго, довго й важко доведеться мені то розсьорбувати. Чотири дівки мені такого не втяли, як один засранець. Шкода, що за два тижні вже двадцять один матиме — розуму, як у тринадцятирічних: ті чують і бачать не головою, а штанями. А-а… — махнув рукою й зітхнув із гіркотою, помовчав, незабаром продовжив: — Знаю, знаю, що тебе мучить. Та плани мої тепер перестали бути планами. Суцільна непередбачуваність. Доведеться йти, як під час ожеледиці: так і дивись, щоб дупою на лід не гримнутися. Можна й не піднятися цілим… Звісно, що я з того виберуся, та коштувати воно мені буде… — Старий скрушно похитав головою. — …не одну сотню тисяч злотих, то вже напевно.

— Францішеку, а ми розраховували на тебе, на твою допомогу, — пані Катажина мала намір таки взяти своє. — Я тобі більше скажу: повстанці обговорювали різні кандидатури на короля після того акту детронізації, і Щенсний теж був у списку. І шанси в нього доволі гарні як у фігури, що здатна примирити антагоністично налаштовані табори польської шляхти. Та ти маєш зрозуміти: після зими треба завдати остаточного й сильного удару, щоб росіяни більше не сприймали нас як своїх дітей шкодливих, що вийшли з-під домашнього контролю. Нам треба зміцніти за зиму. А краще дай, дай нам свою армію й трохи грошей — повір, тільки так ми зможемо нарешті дійти до незалежної Польщі й захистити її самостійність від одвічних посягань тих руських амбітів і їхніх куплених прислужників. Більше такого моменту, вигідного для нас, скоро не буде. Поки їм іще Туреччина зад підшарпує й вони там відгризаються… Та й Франція нам непогано допомагає. І Німеччина на нашому боці. Та не будуть вони активніші в нашій боротьбі за нашу незалежність, ніж ми самі маємо бути. Ще б трохи зрушити — і буде наше за нами. Що скажеш?

Старий мовчав, з болем втупившись в одну точку. Те, що зробив син, настільки вибило його з колії, що Франц Салезій не сприймав уже нічого: усе, усе зблідло на тлі нечуваного синівського зухвальства й непослуху. Катажина делікатно кашлянула. Потоцький зітхнув, глянув на неї.

— Розумію, я все добре розумію. Та, напевно, уже старий став. А чи постарішав за одну ніч… Не знаю. От перестало мене будь-що хвилювати, окрім того, як із того лайна вибратися. Допомога мені потрібна, Катажино… З Анни погана поміч. Мене підкосило. Три зяті ще ні тієї сили, ні ваги в суспільстві не мають. Мнішеки ображені… Давай так: допоможи мені отієї халепи здихатися, а там я тобі все-все дам, згода? І армію свою, і гроші, — хай так і буде, ти права: треба довершити справу.

Косаковська з просвітлілим лицем мовчки потиснула Францу Салезію руку.

Камердинер під дверима вже півгодини свердлив прямим поглядом незворушну пику російського посла, який удавав, що не розуміє, наскільки неввічливо стояти так близько до дверей, коли за ними господар палацу розмовляє з іншими. Та нарешті Волконський хруснув пальцями: «Ах! Забыл кое-что!» — і вихилясом пішов від дверей.

Анна Ельжбета сиділа з Марією Амалією Мнішек. В обох минув перший шок, і звивисті жіночі душі почали шукати вихід із ситуації. Пів-Польщі, як не вся, уже давно знали, що Щенсний і Жозефіна мають одружитися. Попри особистий ляпас гонору Мнішеків, не можна було дозволити перетирати ще й їх язиками. Та й де ниньки ти візьмеш такого перспективного й багатого нареченого, коли твоїй доньці вже майже двадцять? Та на дорогий товар усі договори за кілька літ наперед укладають! А діти магнатів — той самий дорогий товар. Вибір невеликий — дороге через те й багато вартує, що його мало… А ще обмеження всілякі: політичні розбіжності, родинні зв’язки… Як недостатньо далекі, то не будеш же, як ті дурні Калігула чи Нерон, інцестом займатися… І де ж то бідній магнатській дитині вдалу пару знайти?.. Тож подумала-подумала пані Мнішек і вирішила, що чоловік таки правий. Ну, трохи плюнули в обличчя… Так свій плюнув, не нижчий. Витремося й переживем, діло буденне. Свій своя познаша, нехай… Для заспокоєння на столі стояла карафка з горілкою. Дві пані мовчки гасили тліючий вогонь печалі, що розпалив у їхніх душах нащадок. Десь після п’ятого келишка Марія Амалія повернулася до звичного мислення:

— Чуєш, Анно, а як навіть вони розлучаться, то дитина ота, вона ж Потоцьких прізвище носитиме, га?

Анна стенула плечима.

— Не знаю, Марисю. Ще в такому гімні не плавала — не знаю…

— Ну а як навіть не носитиме, то всі все одно знатимуть, що то дитина Щенсного… І на спадок вона потім претендуватиме… Що не кажи, а недобра то є річ, ой недобра. Ще б вона не вагітною була… Не треба, прости мені Господи, — показно завернула очі до неба й перехрестилася, — не треба тій дитині на світ з’являтися…

Анна аж наче підскочила: перед очима промайнула вже одна, якій не треба було б у світ приходити…

— Ні, ні, не говори такого, Марисю.

— Випий! — рішуче налила чарку Анні Ельжбеті червона й тілиста пані Мнішек і задоволено спостерегла беззаперечне виконання наказу. — Послухай мене, Анно… Та тяганина в судах… Вона може тривати вічність… Ти що, хочеш половину маєтку на суди пустити? А другу — на годівлю малого бастарда? А знаєш, скільки ти собі здоров’я з’їси, поки то все спостерігатимеш? — Мнішек спокушала з енергією досвідченої дияволиці.

Анна Ельжбета слухала й розуміла: усе, усе правда. Суди, витрати, бастард, знову витрати… От якби вона зникла… Розпечена горілкою Мнішек наче читала думки Анни Ельжбети:

— Найліпше б було, якби вона зникла. Зовсім, навіки, і кінці у воду, як то кажуть… — Раптом замовкла, витріщила очі від вдало знайденої думки. — Так… так… Утопити її — і ділу кінець. Нема її — нема проблеми. Що, файно придумано? — звеселіло подивилася на Потоцьку. Пані підібгала губу й повільно згідливо захитала головою. Стук у двері — слуга запопадливо пропустив поперед себе двох високих гостей-росіян.

— Разрешите побывать в вашем очаровательном обществе? — посол Волконський і генерал Рум’янцев, що присадкуватою фігурою нагадував тяглового коня, поштиво спинилися біля порогу.

Марія й Анна Ельжбета переглянулися — однаковість думок уже читалася в їхніх поглядах. Обидві синхронно закивали головами. Віддавши поклони й поцілувавши ручки пань, російські гості долучилися до милої бесіди й випивки — бажано до такого стану, щоб «крови в водке не наблюдалось». Після кількох незначущих фраз посол Волконський по-вужиному вповз у болючу тему:

— Ой, а уж эта Турция… Вы себе представляете: какой нужно быть дичью, чтобы еще сегодня следовать закону братоубийства? Как только к власти приходит новый султан, сразу всех-всех потенциальных претендентов в султаны убивают — то ли братьев, то ли даже сыновей…

— И правильно делают, — підтримав дипломатичного песьововка бойовий російський генерал, — нечего делиться ни властью, ни деньгами — так и страна сильнее становится. А то попробуй накорми всех этих детей. Страну сожрут со своими претензиями. Нечего… В последнее время взялись престолонаследников прятать в тайные комнаты — кафес, по-нашему «клетка». Сидят там до отупения, ждут своей очереди на трон по тридцать-сорок лет. Да там уже ни мозгов, ни твердости духа — так, овощи с глазами.

— Да-а-а, — протягнув посол, — эти дети — незаконные или просто в большом количестве — значительная проблема для знатных людей. Сколько их было за всю историю французского двора… Да если б их всех оставляли в живых, Франции бы точно уже и в помине не было бы. — Уся та хитра мова підводила затуманені мізки пань до правильності рішення про знищення Гертруди. Обидві сиділи й здавалися собі стриманими й незбагненними. Наївні… Російські пани добре розуміли багатих і підлих — то є риса інтернаціональна.

— Жаль, жаль, что не нашел для нас времени господин Потоцкий, — вкрадливо продовжував Волконський. — Хотели для него большую приятность сделать — ущерб за уманские владения возместить. Это довольно-таки большие деньги. Ну что ж делать, — штучно закотив очі посол, — мы все понимаем… Не знаю даже, когда еще сможем поговорить и убедить пана Потоцкого просто быть нам верным, — говорити вже доводилося прямолінійніше з огляду на те, що в повіки Анни Ельжбети годилося б вставити сірники для підпорки. Та мова про гроші могла витягнути Потоцьку ще не з такої ями чи прострації, і пані навела різкість у погляді.

— Я так думаю, пане Волконський, — старанно вимощувала слова неслухняним язиком, — що я зможу вам допомогти в цьому питанні…

— Та натомість ми будемо щось просити у вас, — з кавалерійським натиском втрутилася в розмову енергійна пані Мнішек… Проста російська кількаходівка успішно спрацювала, і генерал Рум’янцев із задоволеним виглядом кóпнув ногу посла під столом. Волконський хитро подивився у відповідь…

Усі пожитки Коморовських уже лежали на підводі. Аж восьмеро людей заледве втиснулися в невеликий простір холодної карети. Ніколи ще взимку всі разом одночасно вони не їздили. Якось не було потреби. А тут страх, тваринний і жорстокий страх за свою старшеньку змусив зібрати речі й негайно втікати із Сушна. Як міг Потоцький додуматися прислати конвоїрів за Коморовськими — те в голову не вкладалося. Хижий вовк показав своє справжнє нутро — усі правила Божої й шляхетської моралі випарувалися, лишень зачепили інтереси магната. Плакав і хотів руху маленький Йозеф. Незручно було сидіти двом вагітним на великих строках. Заніміли від холоду ніжки в Юзефи й Кордулі. Лише маленький Францішек дрімав на руках у Якуба. Усіх їх чекав довгий шлях засніженими й заметеними дорогами завдовжки майже вісімдесят кілометрів — у Львів, ближче до людей, до цивілізації. Тільки так утікають від вовків — на світло, на люди. Не раз припізнілі в дорозі мандрівники, вертаючись додому через ліс, запалювали смолоскипи — не любить хижак світла. Темрява — його рідна стихія й подруга. Відчували Якуб з Анною, що мало людського залишилося в Потоцьких. Та не знали вони, яку страшну силу має симбіоз вовчого й людського.

Тепер Щенсний переважно сидів у своїй кімнаті. Не хотілося йому читати очевидний осуд у поглядах усіх весільних гостей і дворового люду. Книги не дозволяли собі того й складали мовчазне товариство молодику. Раз у раз мерзенні відчуття минулого приниження переривали читання, змушували його знову й знову переживати неприємні хвилини. Обпісяний переляканий хлопчик навіки залишився жити в оболонці Станіслава. Він не хотів ні виходити, ні дорослішати. Колись, у десять років, його не цікавили, не хвилювали крики товариша, що постраждав через ігри з ним. Своє більше болить. Своє відчувається краще. Своє ближче. Не знав він, що таке зрада. Він відігнав її від себе в долі тих, з ким був близький. Їм було боляче, та йому — ні. Його ніхто ніколи не зраджував. Він не знав, що це таке. Зараз Щенсного мучили страх і сором. Він був весь у собі. А Гертруда… Він просто не думав про те, що з нею може бути, та й узагалі як там вона. Краще її більше не бачити… Того хлопчика, сина кухарки… Він теж його більше не бачив і не хотів навіть знати, де він і що з ним… Сказали батьки «не можна», — значить не можна. І не варто їх не слухати. Щенсний був запакований у дві клітки: в одну він запхав себе сам і не намагався ні змінюватися, ні вдосконалювати свої чоловічі риси. У другу його помістили батьки як рідкісну птаху, що має і годуватися, і співати з їхньої подачі. Він не мав волі — ні своєї в характері, ні від родини. А людина без волі сіра, хоч і в золоті. Слабка, хоч і при владі. Ненадійна, бо неміцна… Хоч гарна ззовні, та з крихкою серединою — стержня нема. Пхни — і розкришиться…

Пішов уже четвертий день із часу обіцянки Коморовських прибути для розмови в палац, а їх усе не було. Франц Салезій нервово виходжував по кабінету, безконечно вихрускуючи пальцями. Нарешті зловив себе на тому, що боляче — стара суха шкіра потерлася до крові. Спересердя старий гримнув кулаком по столу.

— Пся крев! Полковника Домбровського до мене!

Незабаром Домбровський зібрав доволі великий загін гайдуків. Вершники помчали на схід. Коморовські мусили сьогодні, 10 лютого, нарешті постати перед праведним судом Потоцьких. Відтермінування більше не може бути. І так неприємна новина вже гуляла навколишніми селами, а тепер ще й роз’їхалася з весільними гостями в усі кутки Речі Посполитої. Темного зимового вечора вершники повернулися в палац.

— Утекли, щури боягузливі… Підклали свою ляльку під сина — збагатитися хотіли. А тепер утікають, відповідальності бояться, — лютував Франц Салезій, нервово розпилюючи шмат буженини за вечерею.

— Так может, помочь вам нужно, пан Потоцкий? Если что, я всегда готов, — щиро дивився генерал Рум’янцев.

— Спасибі, звичайно… Та ще маю достатньо сил, щоб із ними самому розібратися, — відмовився від допомоги Францішек. Зате Марія Амалія й Анна Ельжбета, не змовляючись, підморгнули генералові… Увечері обидві мали нетривалу розмову з Рум’янцевим у своїх апартаментах…

Наступного дня загін Домбровського з наполегливістю хортів обнишпорив усі ближні села Коморовських — ніде, ніде господарів не було. Люті магната не було краю. Чим більша лють, тим більша кара. Зате Анна Ельжбета з Марією Мнішек дістали час, щоб вступити джокером у свою гру, і результат у неї мав бути лише один…

Виснажені майже дводенною подорожжю Коморовські нарешті опинилися в теплі власної оселі в Новому Селі, або Гейнріхсдорфі. Відстань лише у дві милі до Львова притупила їхню тривогу. Важка то була дорога: сніги, вищі від колін, заметені дороги, ночівля в знайомих посеред шляху… Гертруда була вимучена зовсім. Вона все не йняла віри, що родина її чоловіка на неї сердита. Ота таємничість і їхніх стосунків, і шлюбу зробила з колись веселої й відважної дівчини стриману й тривожну лань. Вагітність розбудила в ній обережність і обачність самиці, яка понад усе хоче захистити своє потомство. Прадавній тваринний інстинкт боровся з аргументами людського розуму: той усе ставив порядність Щенсного й право над тваринним чуттям. Не знаходила собі місця в хаті Анна: незрозуміла тривога оселилася в її душі. А може, то просто погано спиться на новому місці? Чи то отой сон, що наснився їй учора… Гертруда віддалялася від неї в темінь, наче хтось тягнув її із собою, донька кричала й простягала до матері руки. Раптом вона стала білим голубом, піднялася в повітря й за мить перетворилася на далеку світлу цятку. Анна бігла за нею, та темна й холодна вода взялася нізвідки й почала підніматися все вище й вище… Анна прокинулася й довго молилася до всіх святих із проханням про захист. Малий Францішек занедужав: висока температура й кашель вимучували і хлопчика, і батьків. Хай він трохи одужає, і за день-два вони поїдуть далі, у Львів, там безпечніше. Минув рівно тиждень відтоді, як Якуб посварився з Потоцькими. Може, порозумнішають? Зрозуміють, що не так усе в тому синівському непослуху страшно? Та й Щенсний, напевно, обстоює і дружину, і дитинку свою. Повинні ж дослухатися до сина…

Собаки чогось так по селу розгавкались… Не інакше, як вовки в село зайшли: їх тут, у густих лісах, хоч гать гати. Заскавуліли дворові пси, і сильний стук у двері налякав стривожених Коморовських до сполотніння. Якуб кивнув, і служниця побігла відчиняти двері.

— Аяй! Що ви робите!.. — Жінка полетіла вбік від сильного удару. У тепло хати ввалилися один за одним із десяток дужих чоловіків, безцеремонно оглянули переляканих людей. Анна Коморовська затулила собою Гертруду в легенькій вільній нічній сорочці, — та якраз ішла спати, — Якуб розставив руки, наче птах крила, захищаючи двох менших дівчаток і хлопчиків. Погляди непроханих нічних візитерів спинилися на жінках.

— Которая из них? — спитав один із вовків.

— Тота, — показав інший на Гертруду.

— Ні… Ні… Ви не посмієте, не маєте права! — відступала назад Анна, намагаючись не дати чоловікам дотягнутися до доньки. Дарма: сильні руки відсунули Анну, і Гертруда опинилася в щільному чоловічому натовпі, який волік її до виходу. — Ні-і-і!.. Холод надворі! Куди ж ви її?! — голосила Анна.

Якуб, що кинувся забирати доньку, дістав сильний удар під дих. Двоє чоловіків повернулися, стягнули перину з ліжка, вхопили подушки й мовчки посунули надвір. Коморовський, перегнувшись навпіл від болю, попід стіною рушив за ними. Його коня із саньми викрадачі вже забирали із собою — не погнатися за ними, ні… Гертруду посадили на сани в оту перину й пообкладали подушками. Куди сягало око — стояли вершники, і ліку їм не було.

— Ну що там, юж?

— Да вроде как…

— Тогда давай, трогай!

У ближньому вершникові Коморовський розгледів конюшого Потоцьких — Вільчека, який чогось був у російському військовому мундирі.

— Ти, курвий сину, песиголовцю Потоцьких, за все те перед судом відповідатимеш, — прохрипів Якуб.

Вільчек змученим і байдужим поглядом подивився на зігнутого пана й пришпорив коня. Голосно ридала Гертруда й усе намагалася вирватися з тих саней. Та майже сто п’ятдесят вершників хмарою оточили підводу — шансів на порятунок не було. Страшенний мороз брався на ніч. Сніг видавав різкі риплячі звуки, які болем різали мозок переляканої дівчини. Холод тисячами гострих голок впинався в худеньке тіло. Ноги заніміли без шкарпеток. Крижане повітря починало різати середину за кожного вдиху. «Боже, як важко й холодно… Що ж ті люди від мене хочуть?..» Білий горизонт змикався з темрявою смоляного неба. Гертруда звела очі вгору. Тисячі янголів зі свічками дивилися згори на неї й не мали як допомогти. Дівчина шукала поглядом сузір’я Коморовських, щоб помолитися до власних заступників — не знаходила. Навіть небесні хранителі сьогодні полишили її… Різко заворушилося дитя всередині — йому теж було дуже холодно й страшно. Чорна тінь, що рухалася збоку від неї, прискіпливо розглядала Гертруду недобрим вовчим поглядом.

— Что, рыбка, попалась?.. Ну ничего, еще поплаваешь сегодня на свободе… — процідила тінь і далі продовжувала недобро дивитися на дівчину. Сльози відчаю наповнили очі Гертруди. Та навіть плакати не можна було: на морозі сльози перетворювалися на маленькі крижинки й стягували болем лице.

— Мені холодно, холодно… — жалісливо промовила Гертруда в нікуди.

— Ничего, еще немного осталось, — байдуже відповів вершник збоку, — потерпишь…

— Як «немного»?.. До Кристинополя ж далеко, — не могла второпати дівчина.

— Тебе точно не туда, успокойся…

Ще один вершник наздогнав підводу.

— Як там вона?

— Да нормально, пан Домбровский, не переживайте, довезем…

Та щось раптом змінилося: передні вершники спинилися, і вся ота процесія почала ставати обабіч санної дороги: майже триста хур їхало до Львова на ярмарок — ну ніяк не можна було з ними розминутися. Неповороткі люди в теплих кожухах і валянках повільно проїжджали повз Гертруду. «Вони допоможуть, допоможуть», — раптом майнула думка в дівчини, і, коли черговий віз порівнявся з нею, щосили почала кричати:

— Допоможіть, люди! Я Коморовська! Допоможіть! Врятуйте!..

Чорна тінь-привид метнулася до неї, схопила подушку й затулила дівоче обличчя. Гертруда щосили намагалася відняти від себе ту подушку — дарма… Вона перестала кричати й уже мала лише одне-єдине бажання — ковток повітря… Важко… Повітря… Нема… Та раптом сильна чоловіча рука проникла під подушку й стиснула їй горло. Гертруда захрипіла. На мить їй здалося, що янголи нарешті прийшли — спалах світла виник перед очима. Як боляче… Та після судом усього тіла настало полегшення: вона наче опинилася над саньми, зависла в повітрі. Зі здивуванням побачила себе, спокійну й нерухому. Не було більше ні холоду, ні болю. Тиха радість наповнила Гертруду. Вона піднімалася все вище й вище. З висоти пташиного польоту дівчині відкрилася небачена раніше краса. Ті страшні люди вже були далеко внизу — метушилися там, як чорні комахи на білому полотні. Раптом щось світле порівнялося з нею — маленьке усміхнене дитятко відлетіло вслід за нею від тих страшних саней. Маленький синочок, так схожий на свого вродливого татуся. Гертруда взяла крихітку за руку, і вони вдвох полетіли ввись — туди, де нема ні зради, ні багатства й усі просто люблять одне одного…

Кухарка Зося відчувала сильне полегшення: нарешті всі до одного гості сьогодні роз’їдуться. Де ж то можна стільки, прости Господи, жерти… Їдять — то коли голод і в міру, а то без міри й з витребеньками-захцянками[31] — жеруть, одне слово. Ще всім тим жерунам на дорогу треба провізію назбирати — жах… Тільки одному генералові Рум’янцеву з купою його солдатів — півпідводи хліба й одну свиню — то щонайменше. А для пана генерала, що в кареті разом із послом свою дупу повезе, треба чогось вишуканішого назбирати в кошик.

— Де кошик для генерала? — поцікавилася Анна Ельжбета.

— Туткай, туткай, а от цей уже для Мнішеків, — задріботіла Зося.

Пані вийняла з кошика велику пляшку з горілкою й кудись із нею вийшла, за хвилю повернулася, поставила назад, навіщось перехрестилася. «Дивна наша пані часом…» — подумала кухарка й зайнялася підготовкою наступного кошика — для Мнішеків. Печене й варене у великій кількості запаковувалося для панських вимогливих животів, доповнювалося суліями зі спиртним. Нарешті пляшка зі смачним угорським вином теж прописалася в кошику Мнішеків. Коли Зося розвернулася за хвилю до кошика, аж оніміла: темно-синя пляшка, що так гармонійно виглядала на тлі жовтого плетива лози, раптом десь щезла. Жінка отетеріло пооглядалася по кухні — нікого, зовсім нікого. «Боже, ніц пам’яті не маю… Хоч би не пересолити тепер нічого, а то так можна і два, і три рази…» — зітхнула Зося й знову пішла за пляшкою. Повернулася й очам не повірила: знову гарний контраст темно-синього з жовтим милував око. «Свят, свят, свят… Не можна мені того вина нюхати, як наливаю…» — вирішила Зося й заклопотано рушила далі. Похмурий маленький чоловічок обережно виліз з-за наскладаної провізії: Карлічек зробив найважливішу справу у своєму житті. Там, на небесах, його красуня Каролінка й маленьке янголятко нарешті заспокояться: праведна помста здійсниться…

Франц Салезій із вікна палацу спостерігав, як від’їжджає російський обоз: «Чогось стільки поспіху… Видно, що я чогось не знаю. Може, де наші їм що всолили, от і спішать у бій…» Десь за чверть години по тому в його кабінет прийшов змучений полковник Домбровський, який щойно повернувся з погоні за Коморовськими. Потоцький розправив вуса, нервово постягував їх, глянув на якогось непевного вояку.

— Ну що там, привіз? Де є та самозванка? Відігрівається? — Домбровський стояв із виглядом в’юна, якого тільки-но посипали сіллю — весь напружений і скривлений. — Чого ти мовчиш, пся крев? — не витримав знервований Франц Салезій.

— Та… прошу ясновельможного пана, сталася нам одна прикрість, — переминався з ноги на ногу Домбровський.

Старого підкинуло від люті на рівні ноги.

— Говори вже, говори, курво, не мни ту мову, як підліток яйця!

Домбровський набрав повні легені повітря й видихнув:

— Не довезли ми панночку. Померла чи то від холоду, чи то дитині зле стало… Трохи ми їй губу прикривали, щоб нас перед обозом не продала… Тіло викинули… Біля Сільця, під лід у Рату, бо…

Потоцький занімів і скам’янів… Не дослухав, кинувся до столу. Тремтячими від люті руками щось там шпортав. Домбровський з-під лоба спостерігав, аж поки… Полковник розвернувся й рвонув до дверей — куля просвистіла в нього над вухом і врізалася в одвірок. Домбровський мчав зі спритом кавалерійської коняки під ворожим прицілом… Швидше, швидше… Нарешті двір… Грюкіт вікна, яке відчиняв Потоцький, змусив його петляти, як заєць між кущами. Знову постріл… Мимо… Нарешті його коняка — прощавай, дідичу. «Ну, сталося, як сталося… А може, ти того сам хотів? Нащо тих придуркуватих москалів із нами було посилати? Їх хлібом не годуй, а дай когось забити. Усе терлися там біля саней і терлися… Навіть наші й не зрозуміли, як то сталося — одні тільки росіяни там були…»

— Бачиш, Анно, як усе добре вийшло, — гаряче шепотіла Марія Амалія, прощаючись із Потоцькою. — Добре, що слідів не залишилося — до весни, дасть Бог, риби там успішно попрацюють, — підморгнула коліжанці, — а там за рік нема людини — нема й шлюбу, і ми знову з тобою здибемося, тільки вже на файній події, — захихотіла, і Анна Ельжбета з підібганою губою намагалася зобразити на лиці задоволення.

— Так, добре, що нам генерал допоміг, а то б… — Обидві по-змовницьки похитали головами.

З байдужою ввічливістю попрощалася й нова стара майбутня невістка Жозефіна Амалія — подумаєш, іще рік-два свободи від життя з таким безхарактерним недоумком, як Станіслав Щенсний… Може, і добре, що так сталося — не буде ніколи в разі чого дорікати їй за що-небудь чи кого-небудь… Флегматичний голова сімейства Мнішеків підбадьорливо поплескав Франца Салезія по плечу:

— Не переживай, Францішеку. Головне: щось до чогось — усе заперечуй. Не мають доказів — гімно що в судах доведуть. Ще не такі справи провертали з тобою, тож… Бувай здоровий, пане-товаришу.

Потоцький повернувся у свій кабінет. Катажина Косаковська вже чекала на нього. Старий походив у задумі по кабінету, кинув кілька поглядів у її бік, усе обмірковував.

— Мушу тобі сказати, люба Катажинко, що життя повернулося до мене, перепрошую, дупою. І сам я опинився в повній дупі… — Старий змученим поглядом дивився на жінку. — Та справа з Коморовськими може потягнути мене на дно. Не так воно все мало бути, як сталося, не так… Тепер дивись: той осел, начальник моєї армії Домбровський, утік, і доброї заміни для нього в мене нема. А ще в тій ситуації невизначеності не можу я тепер і сам залишатися без армії: Коморовські можуть на мене в суди подавати, і то все є дуже непередбачуваним. Прийдуть за мною — і що, не буде навіть кому захистити? — Катажина Косаковська напружено слухала, а Потоцький із болем роздумував далі: — А от нехай я тебе послухаю — висунеться моя армія, зачепить чиїсь інтереси чи наступить комусь на мозоль, то на тлі того скандалу знову-таки легко до мене причепляться… Ще якби та наша громада одним повітрям та однією ідеєю дихала, а так… Отож мені краще сидіти тихо, як вош у кожусі… Не треба, як то кажуть, викликати вовка з лісу. Зв’язав мене мій син по руках і ногах. А тепер через тих дурнів-лайдаків ще й по світу з торбою можу піти…

— Францішеку, а зоря нашої свободи вже так близько. Якби ми стали незалежними й вільними, то, може б, ота вся справа не мала б продовження?

— Свята ти людина, Катажино. А я не такий. Не вірю я в єдність нашого суспільства: кожен сам на себе тягнув ту ковдру влади в сеймі — і в боротьбі так тягне. Як міряли людей міркою багатства, так і міряють. Не доросли ми ще до єдності: ще недостатньо нас побило й пережувало. А ще, скажу тобі, ніхто не пробачає вбивство безневинної людини. І я б не пробачив нікому, навіть якби хтось не знати які заслуги перед вітчизною мав. Я не уявляю, що б то було, якби деталі ось ті… з Коморовською… стали відомі… Я розчавлений тим. Нащо ж ми боремося? За майбутнє своїх дітей. А майбутнє мого вже в бруді, розумієш? Втратив я інтерес до всього. — Старий надовго замовк.

— Я прошу тебе, Францішеку: переступи через цей домашній скандал. Я розумію, що воно тобі важко, та якось ми виплутаємося з нього, я тобі допоможу. Більше такого моменту позбутися опіки тих російських менторів не будемо скоро мати. Як не дотиснемо ситуацію, то вони притиснуть нас, і то не по-дитячому вже притиснуть, Францішеку…

— Що можу тобі сказати? Ти просиш у мене моє. Я своє можу віддати, а можу не віддати, ти то розумієш? — Косаковська ствердно кивнула. — Ситуація є така — ти її бачиш по-своєму, а я — зсередини: креси — східні землі — побиті й ніц не дають. Тут отой скандал… У випадку його публічності піде не одна сотня тисяч. Людвіка ще незаміжня. А мені, мені вже сімдесят літ! Коли я тобі ще й шмат відвалю, то… сама розумієш, — закінчив філософську бухгалтерію старий. Подумав і додав: — Тепер я можу дати лише невелику частину від того, що планував, вибач. І то не цурайся мене. Ти обіцяла допомагати…

Адвокат Тадеуш Маньковський із жалем дивився на Якуба Коморовського і його дружину Анну. Люди, яких він бачив щойно два місяці тому, змінилися до невпізнання: обоє геть посивіли, печать мук невідомості тривогою й напруженістю витягнула обличчя. Обоє з надією в зболених очах чекали від родича допомоги. Усім трьом було ясно, як Божий день, що викрадення Гертруди корисне лише Потоцьким. Та підозри — річ ефемерна, а докази — де, де вони? Окрім того, що Якуб упізнав конюшого двору Потоцьких, не було більше зовсім, зовсім нічого. Адвокат у задумі тер чоло: ґвалтовна манера Потоцького вирішувати справи була йому знайома. Навіть якби окреслити бувалому юристові ту справу, не називаючи прізвища, то перший його здогад був би стовідсотково правильним: почерк багатої й нахабної людини було легко впізнати, а про жахливі справи та юридичні виверти Потоцького ходили легенди. Було й таке, що додумався Франц Салезій над однією вдовою роду Потоцьких узяти юридичну опіку, щоб обтрусити її маєтності, як чорт грушу, — не стояло для грошовитого й упертого магната на шляху до мети ніяких перепон: ані Божих, ані юридичних. Суди ухвалювали такі рішення, на яких наполягав Потоцький, і був він і Закон, і Право, і Бог на своїх територіях. Сказано ж: «Король земель руських». Тадеуш прокашлявся й почав розмірковувати вголос:

— Ви ще не шукали доньки в Кристинополі, правильно?

— Ні, Тадеуше. Анні, сам бачиш, — кивнув Якуб на дружину, — ось-ось народжувати… Та й боюся я тепер дім залишати: а раптом іще щось той чорт надумав, щоб нас дотиснути в питанні розлучення Гертруди й свого синка? Ми б просили тебе поїхати до нього в Кристинопіль. Не можу я залишити ні дружину, ні чотирьох менших.

— Ти знаєш що, Якубе… А треба Тадеушеві дати той лист із вимогою приїхати до них… Пам’ятаєш: тоді, сьомого лютого? — Анна напружено дивилася на чоловіка.

— Не взяв я його із собою, Анно… Не до того було: чимдуж утікали від лиходіїв…

Адвокат розмірено вистукував пальцями по столу.

— Не хочу вас передчасно хвилювати, та… Швидше за все, він заперечуватиме, що дівчина в нього… А я не маю нічогісінько такого, щоб узяти його за барки… Ні-чо-гі-сінь-ко… Навіть якщо вона вже й підписала оті кляті папери, він усе одно триматиме її доти, доки вся процедура розлучення в усіх судах не буде завершена.

По лицю Анни потекли сльози. Адвокат продовжував:

— Єдине, що можемо спробувати, — написати заяву, у якій звинуватимо Потоцьких у викраденні Гертруди-Христини на підставі того, що шлюб усе-таки був таємний… А ти, Якубе, добре впізнав того чоловіка з двору Потоцьких?

— Як тобі сказати… Коли я його бачив, було тепло. А тут сніг, пика червона, і мундир чогось російський… Ну але то ж він, він водив нас по псарні й конюшні, коли ми в гостях у палаці у вересні були!

Тадеуш щось помугикав, роздумуючи, і несподівано видав:

— Ти знаєш, що в мене в селі батьків майже двійник мій є… Люди як між собою по ближніх селах одружуються, то такі подібні місцями є, що ти собі й не уявляєш… — переконливо глянув на Якуба. Той у відчаї затулив лице двома руками.

Адвокат помовчав, та згодом утішив Коморовських єдино правильним рішенням:

— Спочатку їду в те кодло, спробую поговорити без юридичної прив’язки, по-людськи. А вже опісля буде видно, що і як.

Франц Салезій із холодною погордою роздивлявся худенького невиразного чоловіка середніх літ, що приїхав від Коморовських.

— Що, надумалися нарешті підписати папери на розлучення, може? Уже б дуже хотів побачити ту нахабну панянку, — мова Франца Салезія не намагалася вдягнути шати тактовності й поваги.

— Шановний пане Потоцький… — ретельно добирав слова юрист Маньковський. — Я бачив ті папери й можу сказати, що всіх юридичних процедур шлюбу було дотримано. Шлюб не має жоднісіньких підстав бути анульованим.

— Не має, кажете?! — старий нервово зірвався на ноги. — А що є ота таємність, не знаєте? То є тиск на мого сина! Та ніхто з порядних шляхтичів не погодиться на те, щоб його дитина брала таємно шлюб, не повідомивши другу родину!

— Бачите, пане Потоцький, з боку моралі, звичайно, то є трохи не так… Але з боку права…

— Та мені до дупи твоя філософія! Пра-а-во, м-о-ораль! Я сам собі право й мораль! Не роблять так люди з добрими й чесними намірами, не роблять! — Потоцький стояв стіною на захисті своєї правоти. Маньковський зрозумів, що все, що б він не говорив, розіб’ється об ту стіну — «не трать, куме, сили»… Адвокат зітхнув і вирішив з’ясувати найголовніше:

— Тринадцятого лютого в Новому Селі невідомі люди ввірвалися в хату й викрали Гертруду Коморовську. — Тадеуш зробив паузу й вичікувально глянув на Потоцького — жодна рисочка обличчя не відгукнулася на ту новину, старий був як єгипетська мумія. — Коморовські впізнали ваших людей… Вони стверджують, що то було зроблено за вашим наказом… Як представник родини мушу спитати: Гертруда Коморовська у вас?

Старий пан піднявся, глянув з-під лоба на співрозмовника, несподівано з люттю хряснув кулаком по столу.

— То ти, нахабо, ще й такий злочин мені будеш приписувати?! Та нема в мене вашої хвойди, не-ма, зрозумів? А якби була, то мені не було б чого таїти — шлюб би вже анулювали, і все! Не потрібна вона мені, зрозумів? — Тадеуш мовчки спостерігав отой показовий вулкан пристрастей. Франц продовжував: — А якщо то ви… ви такий хитрий хід придумали?.. Та то самі, напевно, ви й зробили, щоб із мене нові гроші вичавити! Не вийде! — істеричний крик Потоцького змусив адвоката аж здригнутися. — А тепер геть! Геть із мого дому! — перст Потоцького витягнувся дороговказом на двері.

Маньковський неспішно піднявся, іще раз пильно глянув на господаря.

— Я все зрозумів, пане Потоцький, і ця розмова мені теж неприємна. Та наостанок мушу сказати, що пани Коморовські подали заяву до суду про викрадення своєї доньки за вашим наказом… І там-таки були ваші дворові…

Старий видав гомеричний регіт:

— Сама свиня мішок дере, ще й квічить! Ото загнули! Та подавайте що хочете й куди хочете! Та я вже теж подав заяву в суд про те, що дівка Коморовських вчинила розпусні дії щодо мого сина, а її батьки ту дурну справу заохочували й покривали! Ти, засранцю, думаєш, що то Коморовські постраждали?! Та то я, я найбільше дістав! Нема гірше, як із дурними чи нерівними справу мати! Що, перший день у світі живуть — не знають, хто, з ким і як справи може ладнати?.. Ну ж бо, вимітайся звідси… Скажи тій сволоті, що вони за все в суді відповідь дадуть…

Маньковський зробив прощальний жест і вийшов із кабінету. «Плюй курві в очі, а вона каже, що дощ падає, — думав Тадеуш. — Не дається він ніяк. І не дасться: хто дурний гріх викрадення людини визнати?.. І Гертруди в нього дійсно нема… Була б — сказав би… А може, у монастирі якомусь її утримують?» — спало на думку Маньковському. Та одна маленька деталь усе ж зачепила увагу адвоката: ну нічогісінько старий не сказав із приводу того, що Коморовські впізнали його людей; не відреагував жодним словом. Але тепер і та остання зачіпка могла розсипатися пилом: тільки Маньковський покине палац, Потоцький і ту проблему ліквідує…

Маленький акуратний товстун, — канцлер Варшавського королівського суду Анджей Млодожейовський, — дивлячись чесними очима просто у вічі Тадеушеві Маньковському, співчутливо кивав, слухаючи розмиту справу про викрадення людини. Не мала вона ані свідків, ані якихось документів. Та й слідів викраденої панни теж нема вже понад кілька місяців… Та й проти кого та заява — аж страх подумати! На самісінького київського воєводу, власника найбільших земель, пана Франца Салезія Потоцького тінь кидає! І хто позивач? Так, миша проти гори — якийсь там пан Ніхто… Він не знав, що має робити з тією заявою Коморовських. Та збоку стояв подільський воєвода Станіслав Годський, який твердо був на боці Коморовських. А воєвода — то вже вага. То вже мусиш послухати.

— Ви, прошу пана, розумієте, що то надто бідно для розгляду? — сопів Млодожейовський. — От нема людини — нема справи, то вже практика не одного десятиліття. Ви б її знайшли, чи що?.. Здалися б її свідчення або свідчення якихось поважних людей… А у вас по суті гола дуля. З чим я піду до суду?..

— То, прошу пана канцлера, як ви не приймете заяви до розгляду, то й ніхто нашої нещасної панни з її дитям не шукатиме. То означатиме, що будь-хто й будь-коли може прямо з ліжка людей шляхетського роду забирати! А по-друге, злочини чинять ті, кому вони вигідні. Чому з хати не забрали ні пані Анну, ні пана Якуба, ні інших дітей? — запально аргументував воєвода. — А забрали Гертруду, яка мала лише шістнадцять літ і тільки й лиха зробила, що встигла стати жоною молодого Потоцького, причому — і от тут увага! — таємно від родини магната. А хто б на то спокійно відреагував? Чим більші ставки на кону весільного посагу, тим нервовіша гра.

— Та воно то так, та воно то так… — задумано повторював Млодожейовський. — Ну то вже давайте, хай буде по-вашому, хоча… — покрутив заперечливо головою, розуміючи малі шанси на перемогу Коморовських у суді.

Тадеуш Маньковський поклав на стіл усі необхідні документи, під низ — товстий згорток із грошима. Задоволення проскочило приємним блиском в очах Млодожейовського. Так, гроші — це добре. Тепер він хоч знатиме, за що й кого має обстоювати у складній справі проти відомої й багатої людини, відзначеної найвищою польською нагородою — орденом Білого Орла. А то так душу ті багаті люди вміють виймати — хай йому грець… Ще задовго, перш ніж Коморовські суд розпочнуть, його звідси завдяки Потоцьким запросто швидше кóпнуть, аніж він комусь щось доведе. Адже багаті, хоч навіть як і винні, усе одно ніколи не винні. Хіба винен вовк, що заєць файно пахнув?.. А ведмідь у вулики вліз — так чого вони погано обгороджені були?.. Хіба винні мої кури, що тобі город вискубли, якщо в тебе дірка в плоті?..

Холодний квітень 1771 року зовсім не був подібний до весни зі звичним теплом. Перед входом у палац стояли чоловіки: навіщось їх покликав старий пан. На ґанок вийшов Франц Салезій. За рік він дуже постарішав: срібне волосся пушком розвівалося вітром, постава ще більше пішла вперед; і весь він якось зсохся, наче висушена опенька. Та його все одно боялися: мислення й злість були, як у молодого.

— Усі, хто їздив тоді, у лютому?..

— Так, ваша милосте, — доповів конюший Ян Вільчек.

Дідич окинув поглядом натовп, прокашлявся й стримано почав:

— Ви мусите покинути мій двір. Але не просто покинути — ви маєте забути те, що бачили й чули тоді, у лютому, у Новому Селі… Я вам добре заплачу — вистачить і на корову, і на хату. Але якщо хтось посміє коли-небудь на ту тему що-небудь пукнути, то… — старий осудливо покрутив головою, — …то знайте: дістану вас навіть у пеклі. Усіх ваших рідних і близьких виріжу, як свиней… Зрозуміли?.. Не чую?..

— Так, пане…

Вільчек обходив свої володіння. Він прощався з конями — ті пофиркували й дивилися на нього вологими виразними очима — знали напевне, що їхній земний повелитель і опікун більше не буде з ними. Велика пустка утворилася в душі Яна. Раніше він не замислювався над тим, чи робив би в житті щось інше, а чи хоче, можливо, щось змінити. Його влаштовувало просте життя без витребеньок. Єдине, чого він хотів, живучи при дворі, пропало, мов під воду. Дарка… Гарне молоде дівча — просте й неговірке. Ось до кого він би зараз пішов… А так — вигнали його сьогодні, як старого нездалого пса… Ні сім’ї, ні двору. І з ким йому, Янові, ту корову тримати, і з ким у тій купленій хаті жити?.. Ян знічев’я рушив на псарню. Ситі собаки ліниво поглядали на чоловіка зі своїх кліток. Великий Дарчин улюбленець Ясь дивився на нього розумними людськими очима й шкрябав лапою, наче намагався відкрити загорожу. Вільчек підійшов і меланхолійно почухав пса за смішним висячим вухом. Ясь завмер, а потім заскавулів, наче конче хотів щось розповісти. Ян із неприхованим сумом дивився на пса й раптом помітив у кутку клітки щось блискуче. Нагнувся — два ґудзики з військового мундира, такі, як носять гайдуки… Вільчек довго не відривав погляду від них і раптом усе зрозумів. Скупа чоловіча сльоза потекла по щоці. В очах загорівся недобрий вогонь…

Щенсний тільки їв і читав. Його мало цікавили інші люди. Щось наче перемкнулося в його голові. Рідний дім став для Станіслава наче тюрмою, з якої йому не дозволяли виходити. Поводився він теж як ув’язнений. Покірно ходив по палацу й двору з опущеною донизу головою та безвольно обвислими плечима, чемно й красиво поводився за столом, нікому не перечив, нічим не цікавився. Та в ув’язнених усі-усі сподівання пов’язані з майбутнім виходом на волю, а Станіслав Щенсний… Він, може, і хотів чогось, тільки вже й сам не усвідомлював, чого йому можна захотіти. Цілими днями він міг сидіти нерухомо на лавці біля дворового басейну й вдивлятися в одну цятку. Та й погляд його став байдужий і відсторонений. Книги про кохання він відкладав убік одразу ж, історичні перечитав уже всі… Усі колишні світлі мрії грубо перекреслили й заборонили батьки; і вони, батьки, уже жили там, у голові — і навіть не смів Щенсний мріяти, ні, а то ж дізнаються… чи побачать. Друзів у хлопця не залишилося. Його дух був зламаний і ув’язнений світом власних і чужих заборон. Між подіями лютого й квітнем була величезна прірва. Щенсний лютого ще хоча б намагався обійти перепони. Квітневий Щенсний був остаточно безвольний і безликий.

Маурицій Вольф першим спостеріг зміни в юнакові, що ризикували остаточно штовхнути того в обійми постійної й затяжної депресії. Після розмови з вихователем батьки вирішили відправити Станіслава в подорож Європою. А щоб більше не наробив дурниць, товариство було суто чоловіче й порядне: священик-наставник Вольф, зять Потоцьких — чоловік доньки Маріанни Карл Алоїз Брюль — і камердинер Бістецький. Та подорож мала й важливу мету: у Відні потрібно було знайти папського нунція[32] й попросити в нього дозвіл на розлучення. Попередньо Щенсний мав проявити все своє переконання й розповісти нунцієві, що він одружився внаслідок підлого й цинічного обману і розпусної Гертруди, і її жадібних батьків Коморовських. Молодик покірно кивав головою на всі оті приписи батьків. Віднедавна він був готовий робити геть усе, що вони скажуть…

Коморовські повернулися в Сушно. Юзефа й Кордуля мали кожна по підшефному братикові: Францішек і Юзеф потребували догляду й руху — малеча освоювала світ, набивала синці й ґулі. Кордуля інколи заходила в кімнату до Гертруди, щоб подивитися, чи нема там часом сестрички. Може, сховалася десь отам, за шафою… А може, приїхала й просто довго спить… Не може ж отак пропасти їхня гарнюня старша сестра, не буває ж так. Та гарні сукні припадали пилом, а павуки над ліжком заснували свою обитель. Не було ні слуху, ні духу від сестри… Тіло Анни було розбите післяродовими неприємними змінами: хлопчик народився через два місяці після зникнення старшої донечки. А душа… Душа Анни кричала й плакала, як жебрачка на попелищі колишньої хати… Розум відмовлявся вірити, що з її Христиночкою щось не так. Тільки думка йшла до трагічних випадків — Анна починала молитися, і темна шторка в голові засувалася перед отими дурними передчуттями. Не могла вона, як колись, відвести душу розмовами з отцем Длужнєвським: того через скаргу Потоцьких тимчасово позбавили права настоятельства й відправили у Львівську духовну академію на реколекції[33]. Хоча ніяк, ну ніяк не міг уторопати бідака, де є хоч якесь правове порушення в шлюбі Потоцького з Коморовською. Та просто магнат Потоцький стояв іще ближче до Господа, ніж духовенство академії. Місце магната одразу після святого папи було куплене й закріплене за ним; навіть ідеальне знання чи Біблії, чи законів парафіяльних обрядів не могло поставити поперед нього жодного церковного чиновника. Гроші знали краще і Біблію, і парафіяльні закони. Гроші змінювали мораль на користь своїх власників. Блиск схованих у них земних утіх і радостей затьмарював Боже слово й робив мораль гутаперчевою пані, яку за потреби можна було зав’язати хоч у вузол…

У травні крізь нетривкий сон під ранок Анна почула обережний, та наполегливий стук у двері. Накинувши теплу хустку на плечі, поспішила відчинити: «Донечка… Гертруда повернулася… Боже, яка радість…» Та за дверима нікого, зовсім нікого не було. Цілий день Анна ходила сама не своя. Марися, вислухавши ту ранкову пригоду, зблідла й перехрестилася.

— Не ображайтеся, пані Анно, та мушу вам сказати правду: то є знак до того, що хтось помре… Або вже… — не договорила служниця. — Кажуть, що то чи смерть приходить і дає знак, а чи душа прощається з рідними. Не знаю, де правда, де ні, але в нас у селі то є перевірена часом прикмета. І ще жодного разу не помилялася…

Анна закрила лице руками. «Ні, ні, не може того бути… Не вмирають молоді, вродливі й при надії, ні… Не може моя дитина померти, ні…» Якуб із родичем Тадеушем уперто об’їжджали всі села дорогою від Нового Села до Кристинополя й Сушна. Розмовляли з людьми, шукали свідків, розпитували про зниклу дівчину. Та не мали навіть її портрета — що то є, щойно шістнадцять літ сповнилося, не встигли покликати художника, не до того якось було… Лише одна прикмета могла бути використана під час упізнання — коштовна золота каблучка з рідкісної краси синім камінцем… «Та якщо в неї такий перстень був, то навряд чи вона ще жива», — пережовував новину сільський люд.

Квадратний бладгаунд Ясь уперто йшов за неприємним запахом того, хто спричинився до зникнення його улюбленої господині. Вільчек приблизно знав, де можна шукати Домбровського, і рушив у тому напрямку. Уже, знать, близько: пес винюхував час від часу сорочку полковника, яка залишилася після його галярмової[34] втечі, і впевнено йшов, наче по сліду. Ось і хатки — родовий хутір Домбровських. Ясь спинився, рознюхався. З бичачою напористістю пішов убік, до крайньої хати. За хвилю почувся роздратований крик, який змінився на болісний чоловічий лемент: пес люто вишарпував кусень м’яса зі стегна Домбровського; той упав, намагаючись віддерти собаку, та Ясь уже вчепився й видирав нову порцію м’якоті з руки.

— Забери, забери собаку! — верещав полковник, виючи від болю. Вільчек неквапно відтягнув пса вбік. Той, розпалений кров’ю, годен був за найменшим знаком продовжити трапезу. — Ой-йой-йой, — плакав від болю покусаний чоловік, та навіть біль не заглушив здивування Домбровського: — Ян Вільчек? Ти як… Ти що тут робиш?

— До тебе приїхав. — Привітності в голосі колишнього конюшого не було зовсім. Полковник то вловив і спитався просто: — Та… навіщо?..

Вільчек щось дістав із кишені й простягнув на долоні перед очі Домбровського.

— Ось, ґудзики тобі привіз… Ті, що ти на Різдво загубив…

Погляд Вільчека не віщував нічого доброго. Домбровський хотів зірватися на ноги й побігти, але… Чоловік упав, тримаючи велику рану, і застогнав:

— Вона сама, сама того хотіла… Мені Агнешка все розказала… Хто знав, що вона десь подінеться… — намагався відповзти подалі від Вільчека. Не вийшло… Ясь був насторожі — загрозливо загарчав, і Домбровський зрозумів: сьогодні втекти не вийде. Сльози роздратування й відчаю потекли по щоках бувалого вояки. Та Ян уперто вирішив довести свою справу до кінця. Діловито й мовчки, не звертаючи уваги на благання, зв’язав Домбровського по руках і ногах, поклав його поперек коня. Навіщось узяв велике дерев’яне корито, з дому забрав великий цебрик із молоком. Ні Яся, ні Вільчека ніщо не могло зіштовхнути зі шляху праведної помсти. Через кілька кілометрів дороги полонений, що втратив багато крові, уже не благав про допомогу, а лише видавав час від часу жалібний стогін:

— Пити-и-и…

Невблаганні викрадачі не мали до нього пощади. Зайшли у низину — велике болото простягалося аж до Західного Бугу. Тіло Домбровського опинилося в широкому кориті — мотузки зв’язали їх в одне ціле.

— Що ти робиш, Іроде?! За що… — хрипів вимучений чоловік. Та Ян мовчки й зосереджено робив свою справу.

— Ти пити хотів — давай, — вставив у рот полоненого лійку й почав примусово заливати велику кількість молока з цікавим нудним смаком… Мед. Молоко з медом рікою лилося всередину — хлоп аж захлинався, та все пив, пив… Липкою патокою облило його зверху. — Не буду тебе більше мучити — живи собі. Просто живи… Як зможеш. — прокректав Ян, підсуваючи корито до краю болота. — Так, як мала жити вона. Після того, що ти з нею вчинив, — попхав корито в смердючу болотну воду Вільчек.

— Добий, добий мене… Не залишай тут… — просився ґвалтівник. Уся його показна орлина міць перед страхом смерті трансформувалася в нікчемну ницу душу, яка так і не усвідомила, як то боляче зґвалтованій жінці бути приниженою й розчавленою… Вільчек востаннє кинув погляд на колишнього товариша — колись великий, поставний і гоноровий хлоп опинився там, куди торував собі шлях усе життя. Так, як жив у бруді, у бруді мав зустріти свою смерть… З болота життєвого в болото справжнє. Похмурий колишній конюший пришпорив коня, і єдиний його справжній друг Ясь теж рушив за ним…

Бендюзький мірошник Міхалко довго не хотів розставатися з коштовним перснем, знайденим на утоплениці. Так гарно той вигравав загадковим блиском усіх граней на світлі — душа бідаки наче вмивалася від щоденного бруду, і приходило таке благодатне тепло, яке він відчував лише раз на рік, цілуючи святу Плащаницю… Та жити за щось потрібно: хто ж дуже під час передновку[35] щось до млина везе — так, майже ніц… Діти підростають, — одежину тре’ справити.

Усю довгу дорогу до Виткова Міхалко діставав час від часу каблучку й дивився через неї на сонце — краса-а-а… Зітхав і знову запихав у кишеню. Маленький Витків зустрів його юрмами дітлахів: польською, єврейською й українською мовами вони всі дружно розумілися у своїх іграх, допоки не виростали. І тут не треба було перемішуватися. Поганці були, є й будуть серед кожного етносу, і біль від людської образи не має національності. Але у вічному прагненні захиститися від болю самому й захистити своїх дітей утеча у свій національний банячок є ніщо інше, як святе прагнення викреслити зі свого чи дитячого життя ще хоча б один, та можливий чинник болю… Єврейські хатки громадилися навколо майдану. Євреї мали тут корчми, невеличкі й більшенькі, і маленькі крамнички — комерцію вони звично любили більше, ніж землю, з якої їх завжди й усюди намагалися зіпхнути й погнати.

Міхалко боязко зайшов у напівтемряву корчми. Привітний старий у кіпі[36] подивився на нього уважно.

— Нові обличчя в нашому краї… Мої вітання. Щось будемо думати за добрим столом чи так — новини послухати?

Мірошник озирнувся навсібіч.

— Та я теє… Поговорити з вами би хтів… — з деяким жалем витягнув коштовну цяцьку.

Корчмар уважно глянув на каблучку, підніс її на світло. З недовірою ще раз пройшовся поглядом по латаній одежі Міхалка.

— Як тебе звати? — не спішив купувати перстень чоловік.

— Міхалко я, з Бендюгів мірошник, — щербата фізія боязко усміхненого голодранця викликала в корчмаря недобрі припущення.

— М-м-м… Ти знаєш, Міхале, не ризикну я в тебе ту штуковину купляти… Ти, напевно, когось дуже знатного обікрав… А потім мені за те може й тюрма світити — ні, вибач, не буду я в тебе того купувати, ні… — упівголоса відмовився єврей.

Мірошник став у задумі серед корчми.

— А як я тобі Богом поклянуся, що нікого не вбивав, тоді купиш?

— При всій повазі і до твого, і до мого Бога — теж ні… То є настільки видна й рідкісна річ, що його власниця мусить бути дуже багатою. Такі речі роблять на замовлення. Тож усе одно прийдуть і візьмуть мене за барки. І тоді вже мені потрібно буде відмиватися, а нашо воно мені, сам подумай… То те саме, якби я чудотворну ікону намагався продати: усім потрібна, та ніхто не спішить купляти… Запитань до мене буде забагато. Та й не купить у тебе його ніхто — навіть і не намагайся купця шукати.

Згорблений від почутого мірошник почовгав надвір. «Такий шлях пройшов, такі надії мав… Ні з чим до сім’ї приїду…» Без особливих сподівань вирішив зайти ще в одну крамницю — може, таки вдасться…

— О-хо-хо, яка краса, який блиск… — примовляв власник крамнички. — Так уже й бути, візьму я в тебе його. Та маєш бути тихо: не треба нікому знати, де й за скільки ти продав перстень. А дам я тобі за нього, — покопирсався в шкіряному мішечку на поясі, — ось, на корову тобі вистачить. Ну що, згода?

— По руках, згода! — в очах утішеного Міхалка знову заблищав інтерес до життя. Уважний погляд єврея-покупця довго проводжав його: «Ху-у, пішов. Так і не второпав, який скарб за безцінь віддав…»

Травневе сонце з ласкавого раптово перетворилося на африканське пустельне. Уже кілька днів плавав Домбровський у кориті серед болота. Він усе мав надію, що Вільчек повернеться: ну як же так, пили-гульбанили разом, а тут за якусь навіжену дівку таке втнути… Оте молоко з медом страшенно скрутило живіт. Зв’язаному чоловікові не було більше як терпіти… Потужний фонтан срачки заповнив увесь простір штанів. Смердючий оброблений хлоп лежав у власних калових масах. Нещадно припікало сонце, викликавши до життя на стику з болотом мільйони комах. І всі вони мали великий інтерес до вмісту корита. Рої ґедзів повільно вишукували вільне місце й впивалися в іще живу плоть; зелені м’ясні мухи відклали свої яйця в загнилі рани, і через день Домбровський із жахом відчув рухи невеличких хробаків у собі. Звичайні мухи мали потяг до штанів, хробаки росли швидко, не маючи обмежень у їжі. Та життя не спішило покидати ще не так давно сильне й здорове тіло. Муки Домбровського досягли апогею.

— Боже, — хрипким від спраги голосом волав чоловік, — або дай мені смерть, або врятуй…

Травнева гроза ще подовжила муки чоловіка: спраглими вустами він ловив струмені зливи. Вода напоїла й відтермінувала смерть.

У напівзабутті лежав Домбровський скраю болота. Він уже був ніхто — суцільна дармова годівничка для комах і їхніх хробаків. Бридкі хробаки без жодного страху виповзували свій променад по обличчю колишнього полковника.

Раптом щось із різким болем потягнуло його за щоку до краю болота.

— А-а-а! — заволав чоловік.

Руда лисиця, що теж вирішила поживитися, відскочила вбік, та не спішила геть: її жертва була майже мертва й безпорадна. Тварина трохи вичекала й знову обережно почала заходити у воду.

— Ні-і-і… Ні! — хрипів полковник, і лисиця вирішила ще трохи почекати.

На запах здобичі почала підтягуватися й інша звірина: вовчиці з виводками вовченят, борсуки. Усі вони сновигали за кілька метрів від корита, обдумуючи підступи до дармової поживи. Та у Великого Болотного Духа були свої плани на колишнього вірного слугу. Безжальне сонце світило прямісінько над ним, формуючи різнокольорові концентричні кола в очах, прикритих спухлими повіками, і лише тінь від хмари товстих ґедзів на мить закривала червоний диск.

«За що… За що мені така мука… Та краще б я на полі бою десь упав, аніж ото…» Так і не засвоїв Домбровський, що життя й смерть дуже пов’язані. Легку смерть треба в Бога заслужити. Вона дається тим, хто жив і діяв, керуючись простими істинами людяності й співжиття. А тим, хто так і не зміг відштовхнутися від берега тваринних інстинктів, для осмислення людського призначення послано час мук — або вийдеш із хвороби людиною, або так і підеш зі сцени життя в людській подобі з єством тварини в довгих муках…

Нарешті рятівна тінь впала на обпечене й спухле обличчя Домбровського. Чоловік розплющив очі: у концентричних райдужних колах вимальовувалося людське лице. Очі поступово почали розрізняти кольори й форму. «Не може бути… Ні…» Знайоме до болю обличчя мовчки вдивлялося в нього.

— Дарка… Врятуй мене… Я ж тобі хотів добре зробити… — прошепотів Домбровський.

— Від чого тебе врятувати, полковнику? — спокійно спитала дівчина.

— Від цього пекла…

— Не можу: я сама в пеклі. Завдяки тобі…

— Врятуй… Від цих звірів врятуй мене… — гарячково хрипів чоловік.

— Добре, врятую тебе від звірів, — промовила Дарка й потягнула корито подалі від краю — у центр глибокої трясовини. А далі повільно пішла геть.

— Куди… ти куди? Не лишай мене тут… — плакав із хрипотою Домбровський. — Да-а-арка-а… Пробач мені… Не полишай мене…

Та дівчина відходила, мов ковзала по зеленкуватій поверхні болота. Ззаду виднівся голий кістяк хребта й довгим шлейфом волочилися кишки — так, як у всіх мавок…

Агнешка щодуху бігла зі склянкою холодної води в кімнату господині: тій стало зле після отриманого з Кракова листа. Анна Ельжбета відпила кілька великих ковтків, тремтячими руками змочила собі скроні й лоб. Ще раз і ще перечитувала неприємну новину. Як, як таке може бути? Квітуча здоров’ячка Марія Амалія Мнішек раптово пішла з життя. Смерть забрала в Анни Ельжбети єдину подругу. Бойову подругу, яка допомогла їй встановити справедливість у тій паскудній справі. Ніхто навіть не зрозумів, що й сталося. Поїла, попила, брик — і нема… Наостанок ще й вихвалювала, яке смачне вино їй на дорогу Потоцькі дали… Що ж то Бог останнім часом такі випробування їй дає? Може, він хоче, щоб Анна Ельжбета нарешті приборкала ту нечисть… Так він підштовхує її до цього…

«Так, я обрана. Я наведу лад у цьому світі. Позбудуся отих нечестивих. Змушу всіх, всіх жити за Божими законами…» — амбітний диктатор остаточно сформувався в Анні Ельжбеті Потоцькій. Не хотіла вона думати над тим, що не дано жодній людині відбирати великий Божий дарунок самостійного вибору того шляху, яким іти до сприйняття найвищого за цінністю слова. У когось він — у каменях і падіннях, у когось — у тяжких роздумах. Та ні в кого він не є й не може бути гладеньким і рівним: те, що легко дається, легко й віддається, бо мало цінується. Лише істини, нажиті важкою працею душі, стають світлом усіх подальших учинків. У кожного своя непроста дорога до простих істин. У кожного світло власного прозріння осяває її. Кожен має свою ношу на ній. У кожного своя довжина того шляху. І кожен один на тій дорозі, бо будує її сам… Та пані Потоцька, що бачила всі гріхи всіх, не помічала своїх. Як і написано в Біблії, у своєму оці сучечок, а в чужому — колода. Вона, найбільша праведниця серед людей, мала допомогти здолати їхні ниці пороки: жадібність захланних Коморовських, лінь своїх дворових, хтивість думок своїх доньок… Усі навколо аж скрапували смальцем гріхів. Бог так трудиться вкупі зі своїми священнослужителями, а вони… І якщо під час того очищення треба запрягти нечестивців, то вона, Анна Ельжбета, зробить і це…

Якуб Коморовський не йняв віри почутому: з Виткова прийшов гінець від єврея-шмукляра[37] — той стверджував, що має, здається, новини від Гертруди. Година шляху — і спітнілий від хвилювання Якуб стояв в обдертій крамничці.

— Ось, яка краса небесна… — виніс господар на клаптику тканини коштовну каблучку. — Дві корови за грошима за неї віддав…

Усе, усе всередині Якуба стиснулося від болю: так, це весільна каблучка його Гертруди. Стиснуті губи затремтіли, а з очей покотилися сльози. Де, де ж його дитина? Що сталося з нею, якщо віддала обручку? Може, у бідності десь очікує його батьківської допомоги? Якуб потроху опанував себе.

— А хто її тобі продав?

— Та обідранець якийсь, їх тут ходить багато… — співчутливо дивився єврей.

Знову Якубові стисла серце думка про те, що з Гертрудою сталося-таки щось недобре.

— А ти не питався, звідки він і де взяв персня?

— Я не дуже хочу полохати своїх відвідувачів зайвими запитаннями. Що хто сказав мені — на тому й дякую, те я й з’їв, проковтнув і забувся… Та в цього я нічогісінько не запитував… Хібань… — примружив очі господар, — підіть по сусідах моїх, порозпитуйте — може, їм іще раніше пропонував…

Незабаром Коморовський мчав, не розбираючи дороги, у бік Бендюгів. Старий рипливий млин ліниво ворушив крилами на слабкому вітру, змішуючи смачний аромат змеленого збіжжя із запахами травневих заплавних лугів навколо Західного Бугу.

Переляканий мірошник усе не міг зрозуміти, що такий пан робить у тому місці, де панів не буває зроду, а лише спрацьовані селянські хлопи.

— Так, так, я продав ту обручку… Але не вбивав я її, вода мені її принесла, десь місяць тому, — збентежено белькотів Міхалко. — Вагітна вона була… А утоплена, вочевидь, давно була… Поховав я її осьдечки…

Як підкошений упав Якуб на невисокий горбик землі. Затрясся в страшному плачі. Надія на повернення доньки з дитиною була вбита сьогодні остаточно. Звірі… Нелюди… За що… Та розлучилися б… аби живою залишилася… Тільки захід сонця підняв батька з могилки доньки. Безсилий розпач огорнув його. Не приведи Господи пережити комусь і ховати свою дитину. Страшнішого болю за цей нема у світі для живих. Кінь повільно довіз Якуба додому. З надією в зболених очах вибігла до нього Анна, за нею — діти. Якуб не стримався — притулився до одвірка й заплакав. Заголосила Анна, розревілися діти. Їхня зіронька, їхня красуня… Нема більше примарної надії…

Новина про трагічну смерть Гертруди Коморовської швидко розлетілася краєм. В усіх куточках Речі Посполитої обговорювали страшний злочин викрадення й утоплення шляхтанки Коморовської, таємно одруженої з молодим Потоцьким. Усі розуміли, що то справа рук Франца Салезія та Анни Ельжбети — ніхто того навіть під сумнів не ставив. Та не спійманий — не злодій, а спіймав — доведи. А от тут уже треба було постаратися… Приїхали представники суду з Якубом Коморовським у Кристинопіль. Усі дворові хлопи були вишикувані перед свідком. Коморовський ходив і вдивлявся в байдужі очі — ні, нікого з них того страшного вечора не бачив.

— А де є ваш конюший Вільчек? Я хочу ще його бачити. Він тоді був із викрадачами, — рішуче дивився Коморовський на старого Потоцького.

— А він іще до Різдва попросився на звільнення — сказав, що відбуває у своє село, десь за Варшавою, — холодно відповів Потоцький.

— А, прошу пана, де є начальник вашої армії пан полковник Домбровський? — несміливо поцікавився один із судочинців.

— Теж звільнився. Попросився на службу до росіян. Ті пообіцяли більше платити, тож… — стенув плечима магнат. Усі розуміли: бреше нахабно й цинічно. Та жодного доказу не можна було ніяк знайти, принаймні в кристинопільському палаці.

Даремною справою було шукати Вільчека й Домбровського, на то могли піти роки: розчинилися на безкрайніх просторах свідки й учасники злочину, і що ти тут доведеш… Та Тадеуш Маньковський, адвокат Коморовських, не думав здаватися. Наруга над юною родичкою вразила його. «Не можуть такі люди визначати порядок у державі — цинічні і безчесні. Одні б’ються за нову Польщу, а інші з он такою мораллю вичікують, щоб і далі в ній свої порядки наводити… Ні, не може так бути. Ізсередини в кожному треба Польщу змінювати. Одне право має бути для всіх, одна мораль. Годі…» З наполегливістю дятла Маньковський відкривав двері всіх високих судів і довбав там свою правду. А вона, хоч і не мала доказів, та випирала, як гостре шило з мішка. Усім було зрозуміло, хто до того причетний…

Старий магнат, сидячи за столом, бездумно крутив по колу жовтавий аркуш паперу. Застиглий погляд спинився на великому дерев’яному годиннику в кутку кімнати. «Програв я… Нема більше часу… Усе якось не так пішло… Коморовська, конфедерати, Гонта… усе проти мене. І син пішов проти мене. Давай гроші, не давай — не ті люди не туди йдуть, не те роблять. Усі не те зробили…» Лист щойно повідомив Францу Салезію новину про те, що барські конфедерати програли в союзі з французами дуже важливий бій під Лянцкороною. Генерал Дюмур’є був відкликаний французьким урядом за перевищення своїх повноважень. Нема більше підтримки Франції — осміліє безчесна Росія. Отепер, не криючись, піде в наступ на бунтівного васала: назад, Польща, у стійло…

У кімнату тихо зайшла вимучена дорогою Катажина Косаковська.

— Честь, Францішеку… Погані новини вже знаєш, бачу?

Потоцький сумно похитав головою.

— А за обози в Сибір чув?

Потоцький підняв очі.

— Які обози?

— Наших зі всієї Польщі забирають. Маєтки конфіскують, родини шляхетських прав позбавляють — і в Росію, у Сибір. За підтримку нашої боротьби за незалежність… Уся Польща плаче й стогне. — Косаковська трохи помовчала й мовила без звичного запалу: — Малого бракувало для перемоги. Є двадцять тисяч повстанців. Ще б ти був дав своїх п’ятсот, інші — по сотні-дві-три, і перемогли б… Ніхто не хоче ризикувати своїм, ніхто… Кожен ту боротьбу тільки грошима й пихою міряє… Красинський так докерувався конфедератами, що такого мудрого й бойового Міхала Дзержановського не допустив до командування тільки через те, що той скиби землі не мав… Уявляєш? Такого патріота грошима виміряв і зневажив… І не тільки його одного… — Тривога й задума були в голосі Косаковської.

— Якби я тепер навіть і дав щось, момент усе одно втрачений. Уже росіяни від Туреччини починають відвертатися й на нас пильніше дивляться. Суворов їхній підключився — жене наших, як молодий хорт… Підкосила мене та справа з Коморовськими, віриш? Нічого вже не хочу… Якийсь такий настрій щодня собачий, що вже й не знати, що б то мене втішити змогло… Ще б не вчудив Щенсний — мав би я інтерес до тих змін у Польщі, а так… Сама подумай: смороду від тієї справи на цілу Річ Посполиту. Доки вона тягнеться, ніхто не запропонує йому ні корони, ні гарної посади. Ніхто його в добре товариство чи союз не покличе… Тож то є зараз мій найбільший біль… Допоки я ще живий, треба ту судову тяганину на наш бік переважити. Відмити й відбілити репутацію Потоцьких треба через закон і право… Бо все, що я вигризав у житті, надаремно стане… Уся моя сім’я тепер на хиткій дірявій кладці над прірвою…

Не хотів Потоцький лізти в непотрібний і важкий самоаналіз щодо причин того, що ж поставило його на той хиткий прогнилий місток. Та ж пиха, та ж жадібність, гонорова зверхність, та ж викривлена мораль, корумпованість влади, що й поставили над прірвою всю Польщу з її державністю й незалежністю.

— Була я в королівському суді у Варшаві, — зітхнула Катажина Косаковська, — маю там пригодованого канцлера, Анджея Млодожейовського. Дала йому шістдесят тисяч злотих — пообіцяв деякі папери зі справи знищити, що Коморовські представили.

— І що ж вони там понастягували?

— Та найбільша загроза йде від отого твого запрошення, що ти їм сьомого лютого надіслав — показує твій очевидний великий інтерес і твою злість. Більш ніж достатньо для того, щоб довести твою зацікавленість у її викраденні.

— Дай тому індикові тлустому ще, нех ковтне й зробить, що має зробити… — засовався в кріслі Потоцький.

— Та може, обійдеться, а краще в боротьбу гроші додати? — з надією знову дивилася Косаковська.

— Нащо? Щоб на багнети російські більше польських кишок намоталося? Вони вже в нас добре пазурі запустили… і тримають, як мишу… Ще трохи нами пограються, щоб так очевидно перед Європою не обісратися, і з’їдять… А фамілія Потоцьких має жити далі… Відбілимося й потихеньку знов піднімемося проти диктату сусіда, мудрі, з досвідом і грошима. А що, ти хочеш, щоб усі поляки в Сибіру носи відморожували?

— Знаєш що, Францішеку, як ті носи в Сибіру будуть, а наші хоч обережні, та в малій кількості тут залишаться, то теж не буде добре — обережні країну не ліплять. Її будують відчайдухи, годні голову покласти за національну ідею. Та й розділена нація — то вже не нація.

— Катажино, щоб той наш нарід до нації виріс, то, може, і потрібно отого тиску зазнати?.. Щоб кожного зачепило і по тілу, і по душі… Та й вистачить мені голову тим забивати — тут свій жаль думки обсів. І допоки він із голови не злізе, ні за що я думати не зможу…

Літо й початок осені не принесли Потоцькому полегшення ні в справах політичних, ні в особистих: Олександр Суворов азартно й по-військовому грамотно вибивав конфедератів, зменшуючи примарну надію на вільну та змінену Польщу. Король Станіслав Август Понятовський, який спочатку завагався, хотів звільнитися з-під опіки Росії й вів переговори з повстанцями, справедливо подумав, що в тій позиції між молотом і ковадлом він навряд чи залишиться королем після перемоги конфедератів. Не пробачать йому тривалого перебування в сексуальній позі перед Росією, ні — кÓпнуть в оте місце тривалої любові. Тож краще й далі так стояти… Тим більше, що суворовські перемоги подовжували свято політичного сексу на новий тривалий період… Коморовські з упертістю й набридливістю ґедзів волочили справу з викраденням дочки по всіх можливих судах. Потоцький твердо стояв на своєму: не винуватий, нікого не посилав, нічого не знаю… Та його суспільна вага наблизилася за значенням до ваги старого беззубого лева в прайді, який іще може когось налякати риком, та вкусити вже зась…

На початку листопада сталася смішна й безневинна, на перший погляд, подія, яка доконала й знищила не тільки Потоцького, конфедератів, а й усю Річ Посполиту. Невідомо, у яких гарячих головах народився той безумний план із викрадення короля. Ротмістр Стравинський із вояками захопив кортеж монарха й успішно віз його у твердиню повстанців. Та, напевно, ще не було написано тієї події у великій небесній книзі — заблукали всі вкупі в густих лісах, часу на розмови мали досить… Переляканий Станіслав Август Понятовський прикладав руку до всіх місць, що мали викликати довіру до його слова перед Стравинським, і жертовно клявся в тому, що перейде на бік повстанців і змінить образ життя політичної хвойди. Переконав… Та не буває ні колишніх хвойд, ні колишніх скнар, ні колишніх злодіїв… Стравинський, повіривши слову короля й будучи впевненим у його майбутній підтримці, відпустив Понятовського — хай пташка нарешті заспіває самостійно… Та пташка любила свою російську хоч і клітку, але водночас і такий-сякий захист. Зранку, вийшовши з отих страшних лісів, король усьому світу розказував, як його мучили й змушували зректися престолу. Монарший світ Європи і його політикум спочатку заціпеніли, а потім здригнулися від нечуваних нахабних революційних замашок барських конфедератів. Після осмислення дурного можливого прикладу для власних гарячих голів, як мурахи, туди-сюди європейськими столицями засновигали дипломати. Майбутнє Польщі хутко було вирішене. Прусія виділила артилерію для росіян. На кого? На конфедератів… Обурена Франція припинила будь-яку підтримку. Австро-Угорщина теж сказала своє «фе»… Почалися перемовини про поділ слабкої й нездатної до управління власними землями держави. А Росія, упевнена в успіху майбутньої гранд-події, продовжувала виховувати непокірних: і тим наука, що їдуть у Сибір, і тим, що залишаються… Чотирнадцять тисяч сімей шляхтичів потягли підводами на перевиховання холодом у матінку Росію. Їхнє майно дістало російських господарів і пішло до російської казни — а що, дарма наші тут воювали?..

Для Анни Ельжбети світ закотився в прірву вже давно. У липні він показав пані Потоцькій чи то свої криві зуби, чи то викривлене двоїстою мораллю обличчя: на святкування її іменин не приїхав ніхто. Ті, хто ще недавно хробаками повзали біля її ніг і мали за щастя сидіти з нею за одним столом, зневажили її своєю відмовою. Не захотіли ні нової опери, ні вишуканого товариства, ні її порад — нічого. Велика піраміда людської пихи й заздрощів розсипалася попелом фарисейства. Стало достатньо якихось непідтверджених чуток про оте дівчисько Коморовських, щоб викохана десятиліттями повага в суспільстві трансформувалася в неприкриту зневагу й презирство. Не хочуть себе на місце Потоцьких поставити… Та кожен із них зробив би те саме, а може, ще й гірше, якби подібне зачепило їхню дитину і їхню сім’ю…

Цілими днями Потоцька сиділа, розгойдуючись у кріслі-гойдалці навпроти відчиненого вікна. Усе думала, думала, як змусити всіх робити те, що вона хоче… Її нечасті виходи з кімнати змушували дрижати від переляку всю прислугу. Саме їхнім страхом годувалося вампірське нутро Потоцької. Їй ставало легше, і жінка знову могла, погойдуючись, роздумувати над недосконалістю Божого світу й над тим, як вона може його покращити…

В один із холодних днів на початку листопада пані навідалася на кухню: час думати за підготовку до Різдва. Нехай усі решта пики воротять, та три дочки із зятями й внуками приїдуть. Треба дати старій Зосі завдання для розкішного столу.

Кухарка Зося якраз сортувала яйця. Збоку обережно поклала два невеличкі, наче голубині, — то перші яйця курки-несучки. Анна Ельжбета взяла одне, покрутила в руках.

— Для чого ти їх використовуєш?

— О-о-о, милостива пані, то є особливі яйця… Та я їх тільки до випічки буду брати.

— І чим вони такі особливі? — зацікавилася пані Потоцька.

Зося вже прикусила язика, та пізнувато — пані чекала на відповідь. Що ж робити… Жінка зітхнула, з відчуттям провини глянула на свою господиню.

— Я вам скажу… Та ви, прошу пані, нічого такого не подумайте. То так люди говорять. Я… чесно не знаю, так то чи нє, але люди брешуть, а я повторюю…

— Ну кажи вже! — почав уриватися терпець Анні Ельжбеті.

— Кажуть, як те яйко взяти собі під пахву й походити з ним певний час, то згодом із нього вилупиться… — Зося перехрестилася й стишила голос: — Чортик вилізе… І буде він ваш власний. Виконуватиме все, що захочете…

Анна Ельжбета перехрестилася, спочатку відійшла від столу, але швидко повернулася. Пильно глянула на Зосю.

— То ти збираєшся отим чортовим яйцем мене годувати? — забрала два мініатюрні яйця й пішла з ними геть. Зося отетеріло глянула вслід пані, знизала плечима: «Хто їх, отих панів, розбере, що вони насправді задумали…» — і знову взялася до кухарських справ.

Уже понад два тижні носила Анна Ельжбета цікаві яйця під кожною пахвою. З наполегливістю індички носила, не скидаючи пов’язок-кошичків ні вдень, ні вночі. Навіть Різдво не змусило їх зняти. Обережно надівала нову сукню, акуратно зводила руки. Та не сподівалася Зося, що пані таке утне, тож не сказала їй найголовнішого…

Пишна різдвяна меса в сокальському костелі щойно розпочалася. Анна Ельжбета сиділа на передній лавці поруч із Францом Салезієм. Раптово їй стало погано: страшні болі під пахвами, неначе хтось там вгризався в тіло. Її почало трусити. Незабаром Анна завила, почала викрикувати казна-що. Ксьондз замовк і перелякано дивився на пані Потоцьку. А вона вже гиготіла, кÓпала лавки в костелі, підскакувала… Усі від здивування втратили мову. Нарешті пані впала на підлогу й почала жалібно стогнати, чергуючи стогони з незрозумілим реготом. Старий Потоцький першим прийшов до тями — потягнув дружину з костелу, а вона все поводилася, як направду божевільна…

У своїй кімнаті Анні Ельжбеті стало трохи легше. Пані всіх вигнала геть. Її тіло боліло: била якась пропасниця. Анна останніми зусиллями скинула сукню й пов’язки під пахвами. Там уже не було яєць, лише маленькі шкаралупки, геть чорні зсередини. Анна Ельжбета хотіла, як завжди перед важливою справою, перехреститися. Та диво: рука її заніміла й усе не хотіла підніматися для хреста. Жінку охопив переляк. Отже, це таки правда… Чортики. Де ж ви… де?.. Та ніхто не дав інструкцій із приборкання нечистих: що і як робити далі, Анна Ельжбета не знала. Жінка в страшенній слабкості доповзла до ліжка. Незрозуміла сильна відрижка — і на накрохмаленій постілі перед обличчям Анни Ельжбети з’явилися дві малесенькі чорні кульки з червоними вогняними оченятами-бісеринками. Навівши різкість в очах, жінка розгледіла мініатюрні ніжки з копитцями, чорну густу шерсть. Чортенята весело борюкалися біля тієї, котру признали за свою матусю, а Потоцька в переляканому занімінні не могла відвести очей від галасливого вихорця, у якому мигтіли копитця й хвостики.

— Води… Води… — простогнала Потоцька. Вилупки притихли, а за секунду ціле відро крижаної води нізвідки вилилося прямо на неї в ліжко. Анна заніміла від шоку. — Бож-ж-же, допоможи, — процокотіла зубами пані.

Зі свистом злетіли ікони зі стін, і віялом почали обмахувати напуджену жінку. Анна вже ридала й боялася що-небудь говорити вголос. Злізла з мокрого ліжка й непевною ходою пішла до дверей.

— Агнешко… — слабко покликала. За дверима нічого не подавало ознак життя. — Агнешко, курво… де ж ти є… Чорти б тебе забрали… — звично пробурмотіла й прикусила язика.

Агнешки все не було й не було. Анна Ельжбета, похитуючись, сама здерла мокрісіньку постіль. Усе не могла знайти сухої, щоб застелити.

— Боже, дай мені сили… — прошепотіла ледь чутно. Чортенята нашорошили вуха. За мить Анну Ельжбету вихором носило по всій кімнаті, піднімало до самісінької стелі, викручувало там, як заправську гімнастку. — Ні! Ні! Опустіть! — волала пані. Нечестивці виконали негайно — Анна Ельжбета з майже триметрової висоти пляцком хляпнулася на підлогу. Удар був настільки сильним, що жінка знепритомніла…

Два тижні рідні не відходили від Анни Ельжбети. Вона так і не прийшла до тями. Хоча близькі спостерегли, як швидко обертаються очі під заплющеними повіками, неначе бачать якийсь поганий сон. Лікар уселяв надію на одужання. Та яке там одужання, коли два тижні людина нічого не їсть і не п’є… Якраз на православне Різдво — 7 січня 1772 року — душа Анни Ельжбети Потоцької відлетіла в небуття. Слуги боялися підходити до покоїв старої пані — щось там грюкало-стукало, хихотіло й волало навіть після її смерті. Лише кухарка Зося здогадувалася, що сталося насправді, та боялася те озвучити.

«Не треба, не треба було пані з тими яйками в церкву йти. Не люблять вони того. Особливо коли вже час їм виходити… І Агнешка десь поділася, як випарувалася… Тільки-тільки була, а вийшла з кухні — і зникла, сліду не залишила… Прости, Господи, душу старої пані. Гнида вона, звичайно, була. Крівці досить попила… Не можна служити і Богу, і чорту. Хтось та й розгнівається й полишить тебе… Невже Господь?.. Ні, ні. Не може бути…» — гнала крамольні думки від себе кухарка Зося, стоячи навколішки перед труною своєї пані.

Франц Салезій наказав зробити величний катафалк. У кутах карети стояли позолочені голови левів, вишневий оксамит із мереживом обтягував її. По боках висіли дві таблички — одна з іменем і датами народження й смерті, друга — з описом благочестивих діянь Анни Ельжбети. Духівництво й знать п’ять днів прощалися з набожною й багатою пані. Безперервно тривали богослужіння за упокій її душі. Франц Салезій спрямував змучений погляд у вишневе тло. Старість потихеньку забирала і смакові відчуття, і емоції. Коли померла перша дружина, світ наче спорожнів і обезлюднів. Здавалося, що жити нема вже чого… Зараз лише холодна заклякла гіркота наповнювала його, раз у раз пускаючи в голову інші події, людей. «Щенсний… Як він там, у тому Відні?.. Пише, що шкодує про той поспішний таємний шлюб із Гертрудою Христиною Коморовською. Нарешті дійшло, що злидні не для нього. Шкода, що нема його й не буде на похороні матері… Любила його понад усе. Дівчат так не любила, як його. А він підкосив її своїм хамським учинком… І мусило отак статися з тією дівкою… І чого-то воно не так пішло?.. Уже б розлучилися й забулися. А так Анна допереживалася, бідолашна. Усі відвернулися від Потоцьких. Не варто кликати людей ні в гості, ні на бали — то все якесь таке непотрібне… Зі ста може один буде вдячний, а інші нажеруться, нагуляються, а коли тобі до них прийдеться — вдають, що зайняті: і не бачать, і не чують… Ні допомоги від них не чекай, ні співчуття… Ніхто ще нікого не став ні більше, ні менше поважати після якоїсь гостини… Та пізно, пізно приходить те розуміння. Невідомо, скільки ще мені залишилося. Треба, щоб став син міцніший духом. Мушу, мушу ще пожити… Людвіку заміж вдало видати. І Щенсний… Чого ж він так не вдався ні в мене, ні в матір?.. Та все ж треба, треба його у вищі кола пропхати. Швидше б ота судова тяжба закінчилася… Стільки грошей уже пішло… Росіяни трохи грошей всипнули, а далі не спішать. Сидять збоку, як ті стерв’ятники, і все чекають, згине рід Потоцьких під тим лайном чи ні. Не дочекаєтеся…»

Анна Ельжбета нічого не розуміла: вона бачила своє тіло на красивому катафалку — нерухоме й бліде. Поруч витирав скупу сльозу Францішек, непорушно сиділи чотири доньки, зяті.

— Що з вами? Я ж тут, перед вами, — промовляла до них Потоцька, та вони чомусь дивилися крізь неї, наче через скло, і нічого не відповідали. Та двоє вже підрослих чортиків уперто тягнули її за сукню з храму. Дивно, та Анна Ельжбета не мала вже ні страху, ні відчуття холоду. До костелу під’їхала нова карета, з якої поважно вийшов посол Волконський. Віддав шану померлій біля катафалка й вийшов у супроводі Францішека назад — спішив кудись.

— Ну, держитесь, пан Потоцкий… Тяжела боль утраты… Еще бы с вами побыл, да надобно далеко ехать — аж в Москву. Так что прощайте…

Старий Потоцький стримано кивнув. Чортенята стишилися, щось осмислюючи. Ходити за мамкою вже було безглуздо — нею поопікуються інші, і так їй бути в пеклі.

— До мокви[38]… до мокви… — тоненько пропищали нечисті. Їм хотілося в мокву — затишну, теплу, із зеленавою водою. А пан якраз звідти, з мокви, — рідня, значить. — І нам у мокву, і ми в мокву, — пропищали рогаті й швиденько сховалися поміж скринь багажу. Великий Болотний Дух після недовгих роздумів теж зеленавим туманом вповз у щілини карети. Може, там, у новій мокві, буде ще більше поживи? А то тут точно тепер поменшає…

Франц Салезій не плакав на похороні дружини. А сьогодні, літнього червневого ранку 1772 року, він ридав. Сльози потоком текли по зморшкуватому обличчі. Час від часу Потоцький ляскав долонею по столу — до болю, до оніміння в пальцях… і далі плакав із запалом малої ображеної дитини. Страшна новина зрушила небо — воно впало на нього й придушило, мов камінне. Тепер він не Потоцький — тапер він Ніхто. Нема більше в нього нічого: ні великої й сильної армії, ні влади… Невідомо, чи є ще в нього його маєтності, так довго по крихті визбирувані… У нього тепер нема країни. Колóс на глиняних ногах упав, підточений розбратом, жадібністю, корупцією, невмінням пожертвувати своїм заради Батьківщини. Країни-сусідки розділили Річ Посполиту між собою. Кожен вдер собі шмат прикордоння.

5 червня 1772 року в Петербурзі Австрія, Росія й Прусія розділили Польщу як шмат пирога на гостині… Винищили польських патріотів і їхні родини. Незгідливих відправили на край іншого, суворого й неприступного світу — у Сибір… Врізали по живому, не спитавши в самої Польщі й у поляків… Виграє сильніший, відгризаючи в слабшого — усе, як зазвичай. Росії — більший шмат за площею, Австрії — за населенням… А інтересів Польщі нема. Розчинилася, гейби й не мала ніколи нічого. Самі, самі собі все зробили… Не схотіли й не зуміли об’єднатися проти підступного ворога, що підточував їх ізсередини, спершись на їхні ниці людські слабкості: підкупляв депутатів сейму, платив королеві за національну глухоту й сліпоту. А ще додалася зверхня гоноровість, що паскудно вигулькувала і між своїми, і між чужими…

Частина земель Франца Салезія на сході — Уманщина, Київщина, Вінниччина — відійшла до Росії. Львівські території відійшли до Австро-Угорщини. За наказом імператриці Австро-Угорщини Потоцькому було звелено розпустити армію. Адвокат Коморовських не полінувався поїхати аж до Відня й там нашептав у монарші вуха історію про Гертруду. Імператриця повеліла розібратися з Потоцькими. Знову важкий період невизначеності навис над власником Кристинополя.

Франц Салезій до всього раптово збайдужів. Надто великого удару завдало йому життя. Він звинувачував у тому, що сталося, усіх, але не себе: у багажі тих, хто вважає себе володарем світу цього, немає мук самоаналізу й сумління. Бичачий рух уперед, за своїм і по-своєму — життєве кредо кожного владолюба й користолюбця. Більше не грали сурми, коли він десь їхав чи прибував. У слуг теж полуда з очей спала: виявляється, не все можна за гроші купити. І не завжди статки гарантують щастя. Бач, і багатих правильна влада може в ріг скрутити. Не все собаці Великдень.

Тихо стало в галицькому Версалі. Не було більше хльост-атракцій. Не приїжджали пихаті й гонорові. Стали непотрібними й занепадали без керівництва театр і оркестр. Потихеньку тікали породисті пси. Слуги ще звично падали на коліна, коли зустрічали на своєму шляху магната, але значно швидше й без колишнього страху піднімалися. Проте Франц Салезій не помічав цього: байдуже, усе, усе в цьому житті — суєта суєт. В один із пізніх вересневих днів він побачив дивний сон: гарна молода жінка з малям на руках кликала його за собою. Вона не всміхалася, лише спокійно і з якимсь осудом дивилася на нього, і він знав, що має піти за нею. Малюк на руках когось йому нагадував, тільки Франц не міг згадати, кого саме… А з-під того місця, де він стояв, чітко було чути благальний голос Анни Ельжбети: «Францішеку, прийди…» Старий Потоцький зрозумів усе, хоч був і не забобонний: час готуватися до відходу з цього світу. Якесь полегшення настало в душі після усвідомлення тієї думки. Цілий тиждень він молився, сповідався й причащався в Сокалі. Потім чистим від гріхів і гріховних думок приїхав додому й зліг.

Хвороба видирала кігтями болю кожну клітинку тіла, потроху забираючи життєві сили. Франц Салезій Потоцький помирав. З останніх сил доплівся за підтримки камердинера до столу й написав передсмертний тестамент своєму синові. Свідомість провалювалася в невідомі світи, не вертаючись у людський. Усе пригодоване духовенство палко молилося за його одужання й прощення гріхів. Та був один гріх, який не визнав Потоцький і не відпустила ні церква, ні його нікчемне сумління. Ім’я Гертруди Коморовської прокляттям нависло над усім родом Потоцьких.

У середині жовтня в молодої Пелагеї-Терези Мнішек-Потоцької почалися перейми. Два дні мучилася бідолаха. Страшні болі нарешті стихли, а дитинка так і не з’явилась на світ… Висока температура добила породіллю. Не доживши й до двадцяти років, Тереза померла разом із ненародженим малям. Споконвічний закон Божої рівноваги й справедливості явив свою страшну силу. Та батько так і не дізнався тієї трагічної новини: не сказали йому, та й навіщо? Не навчило його життя любити ні своїх дітей, ні чужих. Він мав іншу стихію, де почувався добре. Влада й гроші — це були дві найвищі цінності, два фетиші його життя, а все й усі решта стали сходинками, що вели до них. Ні діти, ні Батьківщина не переважили на терезах життя любов до цих двох речей…

Через тиждень після смерті доньки відійшов у небуття й колишній король земель руських, колишній воєвода й колишній магнат Франц Салезій Потоцький. Той самий вишневий катафалк, ті ж позолочені голови левів, а за кілька днів — срібні орли на їхніх місцях… Та яким би не був антураж, мертва людина є мертва, і нічого їй уже не треба, і нічого її не підніме. Той, кому за життя було потрібно якомога більше землі, тепер потребував її лише кілька квадратних метрів.

Через кілька місяців Станіслав Щенсний Фелікс, щойно повернувшись із європейської подорожі, стояв у кристинопільському костелі під час урочистостей поховання серця Франца Салезія Потоцького. Якби старий був живий, то йому б сподобалася ота атракція: його серце одягнули аж у дві урни — срібну й зовнішню золоту. Срібло й золото були такі милі його серцю за життя, що мали й після смерті теж гріти його душу, яка, щоправда, потрапила невідомо куди. Невідомо, куди потрапила й душа матінки Щенсного. Аж п’ять довгих днів під присягою давала свідчення про з’яву Анни Ельжбети монахиня ордену бенедиктинців у Перемишлі. Вимучена Анна повідомила жінці своє прізвище, була повністю видима й просила молитися за її душу. А наостанок залишила випалений відбиток руки на дерев’яній дошці-підставці для моління. Єпископат довго вирішував у глибокій задумі, як же то трактувати отой, гм, вогонь… Та, враховуючи багаті фундуші й доброчесність пані Анни Ельжбети Потоцької, її почали вважати святою…

Обпісяний хлопчик уже міг виходити зі Щенсного. Та він проник у кожну клітинку його тіла. Прочитавши батьківський передсмертний наказ, Станіслав Щенсний Фелікс Потоцький виконав усе точнісінько так, як повелів батько з могили. У грудні 1774 року пишне весілля з Жозефіною Амалією Мнішек відбулося. Та прокляття зради — прокляття Гертруди — висіло над ним усе його життя. Той, хто зраджує своє кохання, своїх батьків, свою мрію й свою Батьківщину, завжди потім теж жорстоко зраджений…

Біль Коморовських із часом втих. У якості відступного Щенсний віддав сім’ї першої дружини кількасот тисяч злотих і ті села, що були свідками його палкого й нетривалого кохання: Витків, Полове, Обертів. Батько добре втовкмачив синові, що все має свою ціну… Лише Гертруда кохала його без грошей, просто так кохала. Зрада їй дорого обійшлася Щенсному: з великої кількості дітей Потоцького від наступних двох шлюбів лише кілька були його власними. Його зраджували всі: дружини, син, друзі… Та й сам він теж легко зрадив свою вітчизну… Та це вже нова історія…

Перегорнута остання сторінка: Польща, а ніби й не Польща…

Обриси минувшини як сучасність у дзеркалі.

Вбили країну слабка влада, жадібність, підступний сусід.

Не стали саможертовними патріотами люди без моралі.

Енергія Всесвіту винесла нас у ту ж точку кола.

Де хочуть завоювати країну, завжди підніматимуть питання мови й релігії.

Еклектика добра в мистецтві, та неприйнятна для суспільної моралі.

Житимуть і процвітатимуть ті нації, які змогли об’єднатися.

А ще кожен має дбати про власну чистоту й духовність.

Відчуття Батьківщини має оселитися в кожній душі.

Юда оселяється в тому, хто добровільно впускає його у своє серце…

Велике Болотне Зло більше не ховалося від людей. Воно вилізло зі своєї величезної північної мокви. Його головний слуга з добре впізнаваним століттями цапиним обличчям уважно дивився колючими водянистими очима вдалечінь на захід. Люди, події — не ти. Але все ж ти…

Нотатки

1

Різновид верхнього одягу (діал.). (Тут і далі прим. ред., якщо не вказано інше.)

2

Канал, яким іде вода з річки до млина (діал.).

3

Шмагання, биття (діал.).

4

Зустріч, побачення (діал.).

5

Лаяв (діал.).

6

Лісопильня (заст.).

7

Виробництва горілки (заст.).

8

Пожертви на користь якої-небудь установи, найчастіше костьолу або монастиря (пол.).

9

Партачами називали українських міщан-майстрів, які самотужки клепали свої вироби: їх не приймали в об’єднання польські цеховики й за найменшої нагоди або утискали, або робили всякі підлості, аж до підпалу конкурента: правило зверхньої гоноровості до інших було чинним на всіх рівнях. (Прим. авт.)

10

Піч (пол.).

11

Католицький монастир.

12

Крісло (діал.).

13

Тепла сукняна безрукавка (діал.).

14

Єретичний християнський рух, який відбувався в Західній Європі у ХІІ—ХІІІ ст.

15

Тушкована кисла капуста зі свинячими реберцями. (Прим. авт.)

16

Сметанний суп на житньому борошні. (Прим. авт.)

17

Побажає, захоче (пол.).

18

Поросят (пол.).

19

Східні окраїни давньої Польщі (зазвичай про українські землі).

20

Перший статевий акт подружжя після укладення шлюбу.

21

Легкі черевики (татар.).

22

Комора (діал.).

23

Красиве (діал.).

24

Копчений овечий сир. (Прим. авт.)

25

Недозрілі фрукти (діал.).

26

Божевільні (діал.).

27

Податок із великої рогатої худоби.

28

Королівському (пол.).

29

Порося (діал.).

30

У Польщі, Литві та на загарбаних ними українських землях у XVI–XVIII ст., а в Західній Україні — до 1939 р. міра землі, що дорівнює 0,56 га.

31

Забаганками (пол.).

32

Представник папи римського при уряді якої-небудь держави.

33

Релігійні вишкільні зібрання. (Прим. авт.)

34

Квапливої, поспішної (заст.).

35

Час перед новим урожаєм.

36

Традиційний єврейський чоловічий головний убір.

37

Позументник (заст.).

38

Болото, заболочена місцевість (діал.).