Ніколас Дімітров

ДИЛЕР РЕАЛЬНОСТІ

Роман

Видавництво «Фабула»

2020

© Н. Дімітров, текст, 2019

© М. Кравцов, М. Зволінська, іл., 2019

© О. Кожушко, пер. укр., 2020

© «Фабула», макет, 2020

© Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-6808-1 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина даної книжки не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Дімітров Ніколас

Д44 Дилер реальності. Роман / пер. укр. О. Кожушко. — Харків : Вид-во «Ранок» : Фабула, 2020. — 432 с.

ISBN 978-617-09-6078-8

Що, як вам запропонують досконалий цифровий наркотик?

У недалекому майбутньому не залишилося заборон. Споживання досягло межі, мораль вийшла з моди, релігії перетворилися на фастфуд. Людство загрузло в розвагах, розпусті й наркотиках. А в еліти з’явився новий вид розваг — Персональні Реальності, в яких можна втілити будь-яку найганебнішу і найзлочиннішу фантазію.

Новий технокульт, творіння таємничої медіакорпорації, обіцяє кожному нескінченні задоволення та вічне життя в синтезованій персональній реальності. Корпоративний шпигун Золтан Варго отримує завдання проникнути в надра корпорації, що створює ці реальності, щоб з’ясувати суть зловісного проєкту, але сам виявляється втягнутим у диявольську гру. Порнографічний експеримент над мільйонами людей і запуск першої цифрової релігії у світі руйнують усі його плани, і Золтан відкриває для себе одну приголомшливу істину...

УДК 82-312.9

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Присвячується моїй коханій Марині

Особлива подяка за блискучу співпрацю:
Антону Фридлянду, Володимиру Нагорному, Тамріко Шолі, Валерію Степанову-Мамонтову, Катерині Григоровій & Альоні Лазуткіній

   — Я хочу трахнути Каролiну Шиллер — бажано просто на подіумі.

Клієнт замовк, неначе сам здивувався своїй забаганці. Однак тих, хто був присутній на зустрічі, нічого не збентежило. Один із них, років близько п’ятдесяти, який був одягнений у гаптований по рукаву костюм платинового кольору, зі строкатою краваткою та діамантовою брошкою, лише схвально кивнув, провівши рукою по своїй цапиній борідці. Другий, молодий і жвавий асистент в окулярах у дерев’яній оправі, забігав пальцями по планшету.

— Прийнято,— сказав той, хто був старшим.

Клієнт нервово засовався на шкіряному дивані і ще раз оглянув кабінет, розташований на верхньому поверсі хмарочоса «Транс-Реаліті». Розмова відбувалася в розкішній залі для зустрічей із VIP-клієнтами — величезні картини ню, дизайнерські меблі у стилі мінімалізм, панорамні вікна й окремий ліфт викликали довіру. Але йому й самому не вірилося в те, що вони тут обговорювали.

— Ви справді можете це влаштувати?

— Безумовно.

— Але як? Це стерво вважає себе суперзіркою... Вона мене й бачити не хоче! Я вже перепробував різні підкати! Це стало для мене справою принципу.

— Якщо це неможливо в тій реальності, що існує, ми сконструюємо для вас нову,— озвався молодий.— Саме на цьому спеціалізується наша корпорація.

— І скільки це коштуватиме?

— Недешево. Однак не думаю, що це питання має вас турбувати. Проте є один нюанс...

— Який іще нюанс?

— Ви висловили бажання «зануритися» в елітну модель. Без проблем. Але для цього нам доведеться зануритися у ваш мозок.

ЧАСТИНА ПЕРША

Величезне примiщення — я бачу його неначе в розрізі. Незважаючи на те що я тут уперше, точно знаю, де перебуваю. Це Інтерклозет.

Простора зала з високою стелею заповнена рядами унітазів, які розчиняються в темряві. Звивисті труби, що міцно чіпляються за них, тягнуться вниз, до підземної клоаки, розміри якої набагато перевершують верхнє приміщення. Тут уже багато людей, і постійно прибувають нові відвідувачі — здається, зала ось-ось лусне. Люди мовчки підходять до унітазів, але замість того, щоб сідати на них, прикладають до них обличчя. В оцю фаянсову лійку вони спускають свої потаємні думки, приховані бажання, марні сподівання.

Усі ці розумові відходи, перемішуючись, бурхливими потоками спрямовуються вниз, де утворюють токсичне озеро, яке з шипінням роз’їдає стіни величезного резервуара. Потоки, які струменять згори, починають бити сильніше, і хвилі, які відбиваються від лунких стін, накривають мене з головою. Стає зрозуміло, що резервуар ось-ось заповниться по самі вінця, і безколірна рідина хлине з унітазів, неначе з музичного фонтана. Та замість музики звучатимуть вигуки жаху відвідувачів Інтерклозету, і ніхто не почує серед них мого крику. Я залишусь унизу, розчавлений і позбавлений повітря.

Мені стає моторошно — я хочу втекти — шукаю виходу — нечутно кричу. І неначе у відповідь на це лунає лопотіння крил. Просто перед моїм обличчям пролітає величезний чорний ворон.

Я прокидаюся. Це один із непояснювано реалістичних снів, які постійно мучать мене. Антидепресанти й снодійне не допомагають, і мені доводиться лише змиритися з тим, що діється.

Іду на кухню, великими ковтками п’ю воду з-під крана. Потім довго стою біля вікна, вдивляючись у нічний Сінгапур. За інерцією намагаюсь пригадати всі деталі цього сну, сам не знаю навіщо. Коли морок минає, машинально зазираю до монітора на кухонному столі. У чаті — повідомлення від мого роботодавця Харона. «Новий великий проєкт. Об 11:00 на станції». Ну нарешті, робота! Адже я повністю вигрошився. Можливо, тому й бачу ці безглузді сни.

Життя фрілансера — як американські гірки: сьогодні ти стоїш на балконі люксової квартири з видом на ботанічний сад, цмулиш дорогий коньяк і чекаєш на доставку з ресторану. А завтра — давишся локшиною в дешевій забігайлівці, скидаючи зі смартфону повідомлення про заборгованості. Думка про те, що після отримання авансу я зможу повернутися до першого варіанта, діє на мене заспокійливо. Я звик до невеличкого штучного світу своєї квартири, стіни якої оберігають мене від гамору й метушні цього міста. Тут би я й залишався місяцями, читаючи й малюючи свої сни на величезних полотнах. Та ба, безтурботне життя у двокімнатній студії під самим дахом елітного хмарочоса коштує недешево.

Дивлюся на годинник у кутку екрана — за три хвилини третя. Знов заснути я точно не зможу. З-за стіни долинає приглушене виття мого сусіда-наркомана. Можливо, саме ці крики стали причиною мого пробудження, а не задушливе марення, з якого я щойно виринув. Іще двадцять років тому сусідові загрожувала б смертна кара. Іноді мені хочеться вбити його, іноді мені до сліз його шкода. Ці крики як нагадування: ти можеш купити апартаменти в будинку з величезною оглядовою терасою і приємним запахом у ліфті, однак Новий Сінгапур і тут тебе дістане. Ультраконсервативне місто геть змінилося: за стіною все одно виявиться сумнівний тип, який видає нерозбірливі звуки ночами. Або з сусіднього балкона гримітиме оглушливий рейв упереміш із вищанням угашеної молоді. «У будь-якій діжці меду завжди знайдеться ложка лайна. Головне знати, де саме вона плаває»,— згадую я улюблену приказку Харона.

Стукаю в стіну, і крики замовкають — трансформуються в нерозбірливе бурмотіння, котре майже повністю гасить звукоізоляція. Відпочинь, приятелю. І наступного разу пошукай кращого дилера.

Човгаю в бік ванної. Моя квартира схожа на мене. Однотонні стіни, жодних картин, жодних інтер’єрних примочок, жодних милих дрібничок, жодних логотипів. Нуль індивідуальності. Щоб так знеособити своє житло, треба добре попрацювати. Це не мінімалізм, навіть не аскетизм, а повна відсутність обличчя. «Не маючи обличчя, не втратиш його»,— наставляв мене Харон колись давно, ще навчаючи ремесла. Я добре затямив це правило. Я ніколи й не мав власної особистості, постійно ховаючись за вигаданими.

Стаю під душ, потім одягаюсь і виходжу з дому, вирішивши не повертатися сюди до самої зустрічі. Середина жовтня — дощ і не думає вщухати. Ось і зараз — чи то вологе марево, чи то мжичка в повітрі. Сорочка одразу ж прилипає до спини, і, сівши в машину, я кваплюсь увімкнути кондиціонер. Радіо прокидається автоматично, та я гидливо вимикаю його. Жодного шуму, крім природних звуків ночі: щебетання пташок, які дивом вижили в цьому місті, скрекіт цикад, далеке завивання сирен, ледь чутний стукіт коліс потяга, що мчить із нізвідки в нікуди.

Як я вб’ю цю ніч — точніше, її решту,— мені поки що невідомо. Ніч із неділі на понеділок — тож нічні клуби зачинені, й у цілодобових барах також панує порожнеча. Це правило діє навіть у Сінгапурі, який, як усі гадають, ніколи не спить. Сам того не помічаючи, я розганяю машину до двохсот кілометрів за годину. Колись від такого зухвалого перевищення швидкості в автівці оглушливо завила б сирена. Сьогодні ж я безкарно мчу естакадою повз вервечки чорних вікон, які зрідка підсвічує чиєсь безсоння. Нічне місто миготить клоччям марева, яке переривається спалахами стробоскопа,— це яскраво підсвічена реклама, звернена ні до кого. З’їжджаю з естакади й ледь не врізаюся в яскраво-помаранчеву спортивну машину, що несподівано вискочила на перехрестя. Вищать гальма, оглушливо скрегочуть колеса, помаранчеве авто крутиться на місці, і я, пролітаючи повз, устигаю розгледіти спотворені жахом обличчя людей у машині. Хлопець і дівчина, зовсім юні, майже підлітки. Лише за кілька хвилин і десяток кварталів я розумію, що ледь не занапастив їх і мало не загинув сам. І, ясно усвідомивши це, нічого не відчуваю. Смерть ніколи не лякала мене. Цю якість я приховував навіть від батьків, не бажаючи видаватися фріком. Про неї знав лише Харон. Чи не тому він і обрав мене з-поміж інших?

За кілька хвилин я опиняюся на краю п’ятого дистрикту, колишнього району Ґейланґ, де повії терпляче чекають зустрічі з нічними блукачами на кшталт мене. Для дозвілля я надаю перевагу компанії саме таких жінок, які не лізуть у душу й не вимагають уваги. Перша ж кобіта цілком відповідає моєму сексотипу: худорлява, з дитячими рисами обличчя — на вигляд не більше двадцяти.

Пізнього ранку я прокидаюся в дешевому готелі з видом на промзону. Дівчина ще спить, підтягнувши кутасті коліна до грудей, зворушлива й безпомічна. Помилувавшись трохи її ямками на щоках і переконавшись, що вона не обчистила за ніч мої кишені, я залишаю нічліжку, щоб вирушити на зустріч із Хароном. Дорогою вирішую зайти до автоцеркви.

Не те щоб я був дуже побожним. Мені просто подобаються церковні відчуття — задушливе повітря й наркотичний аромат ладану змушують мій мозок працювати швидше. Мабуть, тому, що в ці моменти я чітко усвідомлюю одвічну безглуздість буття. Це відчуття, що є таким близьким мені й таким далеким від метушні мегаполіса, допомагає сховати мою вразливість під маскою іронії.

У тьмяно освітленому холі універсальної автоцеркви, яку вписано в квартал між стрипбаром і магазином ґаджетів, у цей час нікого немає. Я заходжу до однієї з кабінок-капсул, двері за мною зачиняються, й темні стіни-екрани оточують мене зусібіч. На моніторі переді мною з’являється текст.

БУДЬ ЛАСКА, ОБЕРІТЬ РЕЛІГІЮ

Випадає меню. Переглянувши його, тицяю пальцем у «поміркований католицизм».

ПЛАТНИЙ ЧИ БЕЗКОШТОВНИЙ РЕЖИМ

Гаразд, розщедрюся сьогодні, щоб не дивитися нескінченну рекламу перед сповіддю. До того ж, Харон скоро має поповнити мій рахунок. Я прикладаю телефон до зчитувача, підтверджую суму й замовляю пакет «Богоугодний», до якого входять куріння фіміаму, запалювання свічки, піснеспіви в записі і, звісно, інтерактивна сповідь. Після цього на екранах навколо мене виникає католицький храм із десятками свічок, які запалено на амвоні,— кабінку заповнює мій улюблений запах ладану. Із динаміків, умонтованих у стелю кабіни, долинають голоси юних хористів. Переді мною зависає текст, що закликає опуститися на коліна, а з підлоги виїжджає спеціальний ослінчик.

— В ім’я Отця і Сина і Святого Духа. Амінь! — промовляю я, щоб запустити процес сповіді. Аватарка, що з’явилася перед моїми очима, зображує смаглявого єпископа в масивних окулярах. Скидаю її вбік — дратує.

— Господь нехай пребуде в серці твоєму...— чується з динаміків голос з індійським акцентом.— Коли ти сповідався востаннє?

— Тиждень тому, святий отче. І відтоді я встиг згрішити.

— Які ж твої гріхи, сину мій?

Так, треба увійти в роль людини, що покаялася, а інакше навіщо ж увесь цей спектакль.

— Я брехав, крав, матюкався, богохульствував, займався онанізмом, уживав наркотики і трахав повій,— імпровізую я.— Начебто все, та, можливо, я про щось забув.

— Тяжкими є гріхи твої, сину мій,— промовляє байдужий голос.— Але я відпускаю їх в ім’я Отця, Сина і Святого Духа.

— Ба, ось іще що. У Бога я також не вірю.— Майбутня зустріч із Хароном налаштувала мене на пустотливий лад.

— Бог прощає тобі й це,— смиренно відповідає священник.

— От і пречудово. Як там погода в Бангалорі?

— Я з Калькутти, сину мій. Дуже спекотно — майже сорок градусів.

— Гарного вам дня, святий отче.

— Іди з миром.

Вийшовши з автоцеркви, я відчуваю, що на душі полегшало — ось вона, сила сповіді! Треба поквапитися, щоб не запізнитися на зустріч із Хароном.

«Харон», звiсно, не його справжн iм'я — колись я жартома прозвав так свого роботодавця за його любов до грошей. Він брав би їх і з мертвих дорогою до вічності, якби в нього була така можливість. Старого, схоже, це прізвисько цілком улаштовувало. Своє справжнє ім’я він оприлюднювати не любив: його пристрасть до конспірації іноді нагадувала параною. Моє ім’я він теж трансформував, скоротивши до однієї літери. «Зет» — так називав він мене зазвичай, і лише в особливих випадках використовував повну форму: Золтан.

Станція, де ми завжди зустрічаємося, є частиною метрополітену. Я опиняюся на місці трохи раніше від призначеного часу. Людей тут зовсім небагато, не більше десятка: ранковий натовп години пік уже схлинув, а обідній увіллється сюди ще нескоро. Чекаючи на Харона, розважаюся тим, що намагаюся вирахувати його охоронця серед людей, присутніх на станції. Зазвичай він з’являється трохи раніше, щоб оцінити обстановку. Щоразу це нова людина, та в усіх них, звісно, є дещо спільне. Хто ж це може бути? Той дядько з журналом кросвордів, що підпирає колону? Чи здоровань із бичачою шиєю, що втупився у свій мобільний, стоячи на самому краю платформи? А може, чувак із дредами й тату, що вкриває половину обличчя, який присів на сусідню лаву? Такого хлопа складно прийняти за охоронця, і я майже впевнений, що саме він працює на Харона,— той любить оточувати себе незугарними на вигляд людьми, вважаючи їх непомітними.

Щоб якось скоротити очікування, кладу на коліно блокнот і починаю малювати портрет волоцюги з дредами, намагаючись точно перенести на папір його примхливе татуювання. Помітивши, що я на нього позираю, він кидає на мене виразний погляд, у якому підозру змішано з подивом. Але мені байдуже, я надто захоплений малюнком. Завершую портрет саме в той момент, коли Харон з’являється на станції.

Кожен, хто його не знає, побачить у ньому лише стариганя-азіата, який скидається на безхатька. Довгі сиві патли, зібрані на потилиці гумкою, якою перев’язують пачки грошей, недоглянута борода, розтягнутий светр, непевного кольору джинси і зчовгані черевики. Ніхто б і не запідозрив у ньому крутого підпільного ділка, голову цілої мережі вуличних банд і шахрайських угруповань, що примудрялися промишляти на вулицях Сінгапура навіть за часів найсуворіших обмежень. Цього майстра мімікрії видає лише погляд, миттєвий і чіпкий. А ще цілковита відсутність міміки, неначе його обличчя відлили з воску.

Швидким рухом очей він сканує пустельну станцію, помічає мене. Не подавши знаку, спочатку проходить повз, потім повертається й сідає поруч. Попервах подібні прийоми конспірації мене розважали. Однак із часом я зрозумів, що все це робиться недарма.

Так само, як і завжди, коли ми зустрічаємося, одразу переходимо до справи. Розмови про погоду й інші балачки лише марнують дорогоцінний час. Харон-бо не любить перебувати на людях надто довго.

— Цього разу в мене для тебе дещо особливе, Зете. Чи знайома тобі корпорація «Транс-Реаліті»?

Заперечно хитаю головою. Назву нібито десь чув, але нічого конкретного в пам’яті не спливає.

— У них головний офіс тут, у Сінгапурі,— підказує Харон.

Це мені нічого не дає. Після того як невелика країна перетворилася на суцільну вільну економічну зону і стала світовим центром операцій із криптовалютами, сотні, якщо не тисячі транснаціональних контор перенесли свої головні офіси сюди. Старий зрозумів, що доведеться почати з екскурсу в історію, і вмостився зручніше.

— Раніше корпорація мала назву «Глобал Медіа Груп» і розробляла медійні проєкти. Інформаційні агентства, новинні канали, розважальний контент і таке інше. Кілька років тому компанія пережила реструктуризацію. Майже всі медіаплатформи, що входили до холдингу, було розпродано, тисячі працівників звільнено. Із трьох десятків попередніх акціонерів залишилося кілька найбільших. Решту було поглинено, доведено до банкрутства чи позбавлено їхньої частки акцій іншими методами. Потім — зміна назви, новий штат фахівців з усього світу. І — нові придбання. «Транс-Реаліті» поглинула кілька великих дослідницьких компаній. Ці угоди не афішувалися, та цілком приховати їх теж не вдалося. Фармацевтика, генетика, штучний інтелект — ось лише частина списку їхніх інтересів. Крім того, нещодавно корпорація стала власницею мережі автоцерков.

— Саме сьогодні був в одній із них.

— Ти ж безвірник.

— Щоб отримувати користь від церкви, вірити не обов’язково.

— Гаразд, діло твоє. Повернімося до корпорації. Її засновником і президентом є медіамагнат Саул Ґааді. Про нього я знаю небагато, і взагалі, особа він досить загадкова. Здається, звідкілясь із Близького Сходу, та останні роки мешкає в Сінгапурі. Пошукай інформацію про нього — треба краще розуміти, з ким ми зв’язуємося. Усе, що наразі мені відомо,— Ґааді надзвичайно впливовий і казково багатий. Не сказати, що він провадить публічний спосіб життя і часто спілкується з журналістами, тому підібратися до нього доволі складно.

Харон, швидко стрельнувши очима навсібіч, знижує тон.

— Тепер найважливіше, Зете. «Транс-Реаліті» готує новий проєкт, подейкують — революційний. Нікому за межами корпорації не відомо, про що саме йдеться. Як ти розумієш, багато великих гравців на ринку хотіли б про це дізнатися.

— Як таке можливе? — здивувався я.— Величезна компанія, глобальний проєкт,— і жодного витоку?

— Витоки, звісно, були. Та вони надто скидаються на дезінформацію, щоб їм довіряти. І тут ми підбираємося до суті нашої зустрічі. До мене дійшли чутки, що корпорації потрібний піар-фахівець. Це наш шанс, Зете, й ти не повинен його згаяти.

— Тобі немає про що турбуватися, босе,— заспокоюю його.— Адже ти знаєш: я природжений піарник.

Слідом за цим ми обговорили фінансові умови, й вони виявилися більш ніж привабливими. Скажімо так, сума, запропонована Хароном, у кілька разів перевершувала всі мої попередні гонорари. Та замість того щоб радіти, я скорчив невдоволену пику.

— Що, справа настільки ризикована?

— Цього разу тобі треба бути особливо обережним,— замислено відповідає він.— Твоя звичка ходити по краю може колись тебе зрадити.

Ходити по краю — не проблема, якщо не боїшся падіння з висоти, подумав я, згадавши нічний епізод із машиною. Однак тут варто дослухатися. Якщо вже сам Харон радить мені поберегти себе, то немає сумнівів — він відряджає мене в самісіньке пекло.

— Скільки я маю там пропрацювати? — уточнюю я.

— Місяців зо два-три як мінімум. Гадаю, цього часу тобі стане, щоб усе вивідати.

— А якщо вони випустять продукт раніше?

— Навряд чи це станеться раніше, ніж за пів року.

— Коли співбесіда?

— У п’ятницю. Твоє резюме їм уже надіслали.

— Можливо, варто було дочекатися, поки я дам згоду?

Гмукнувши у відповідь, він простягає мені «моє» резюме, я швидко його переглядаю. Послужний список так само вражає, як і перелік переваг шукача на посаду.

— Я вже надіслав це до відділу кадрів, на тебе чекають.

— «Попередні роботодавці» це підтвердять? — уточнюю я, повернувши йому аркушик, який він машинально рве на дрібне шмаття.

— Звісно. Ми все передбачили, не переймайся.

Завжди, коли Харон говорить «ми», він явно має на увазі не себе й мене, а когось іще. Знаючи його стільки років, я багато дав би, щоб дізнатися, хто саме приховується за цим «ми».

— Послухай-но, Зете, постався до цього завдання з усією серйозністю. У нас немає запасних варіантів. Якщо ти провалиш цей проєкт, ми втратимо великого клієнта. Не хочу лякати тебе, але в цьому разі наша з тобою співпраця також може припинитися.

— Упораюсь,— недбало кидаю я, подумки зазначивши, що таких умов старий мені ще не ставив.

— Дій непомітно. У цій корпорації все прослуховують і продивляються, і нічого не роблять даремно. Було б непогано, якби до нашої наступної зустрічі ти зібрав якомога більше інформації.

Кивнувши мені на прощання, мій роботодавець підводиться з лави, щоб зникнути у вагоні потягу, що саме підійшов. Чувак із дредами, котрого я запримітив перед зустріччю, заходить до вагона слідом за ним. Грюкнувши дверима, потяг мчить у жерло тунелю, і я залишаюся сам на пустельній станції, освітленій холодним хірургічним світлом.

Прокручуючи в голові план дій, підходжу до протилежної платформи, куди вже прибуває мій потяг. Скляні стіни, які раніше відділяли шляхи від зали очікування, прибрали ще під час тотальної лібералізації. Разом із ними зникли й водії потягів, яких замінили автоматикою. Повна криптоанархія! Повна свобода! Як завжди, я стою надто близько до краю, і потяг пролітає за кілька міліметрів від кінчика мого носа. Мені вдається відчути не лише повітряну хвилю, але й запах утомленого брудного металу. До чого ж це страшно — не мати страху смерті...

Тут, мабуть, слiд розповiсти, як Харон з’явився в моєму житті й чому співробітництво з ним є таким важливим для мене. Ми познайомилися двадцять чотири роки тому, коли мені було лише вісім. Усе, що я пам’ятаю до цього,— сумовитий католицький сиротинець для покинутих немовлят при церкві Святого Йосипа. Не знаю, чому я опинився саме в ньому,— мабуть, моя біологічна матір була католичкою. Або просто вирішила, що для немовляти напівєвропейської зовнішності це найкраще місце. А ще я виразно пам’ятаю мої постійні мрії з нього втекти.

Одного разу в мене це вийшло, і працівники сиротинця знайшли мене тільки з допомогою поліції в ботанічному саду. За словами Харона, який був тоді одним із поліціянтів, вигляд у мене був мало не просвітлений, так я насолоджувався не відомим мені раніше світом за стінами своєї «дитячої в’язниці». Він згадував восьмирічного хлопчика, який сидів біля ставка у стані дивного заціпеніння. Мене забрали, нагодували, обігріли й повернули до суворих черниць.

Відтоді мої спроби втекти повторювалися ледь не щомісяця, аж поки сиротинець не дав мені спокою. Я почав жити на вулицях району Ґейланґ, пробавляючись дрібними крадіжками й випадковими підробітками. Там я навчився, крім англійської, і решти мов космополітичного міста: малайської, путунхуа, тамільської, почав розуміти навіть кілька більш рідкісних говірок. А Харон, котрий на той час уже працював в управлінні поліції району (а потім і очолив його), узяв мене під свою опіку. Спочатку відмазував від неприємностей, потім почав давати власні доручення, не завжди легальні.

Я був щасливий — метушливий світ вулиць, що постійно змінювався, надавав мені руху, якого так бракувало в сиротинці. Я працював у Харона кур’єром, іноді вів для нього стеження. Кілька разів він улаштував мене рознощиком або підмайстром до місцевих бізнесів, у яких був так чи так зацікавлений. Гарненький, поступливий на вигляд підліток не викликав підозр у найпроникливіших наймачів. Тому в мене виходило виконувати завдання, з якими б жоден дорослий не впорався. Харон дуже цінував мене за це й виокремлював серед решти малолітніх злодюжок і жебраків, яких у нього була зібрана ціла банда.

За словами Харона, тоді він і відкрив у мені здатність перевтілюватися і зливатися з оточенням, водночас зберігаючи здатність відсторонено спостерігати і збирати інформацію. Я був ідеальним посередником між злочинним світом Сінгапура, майстерно прихованим від сотень вуличних відеокамер, і його цивілізованим фасадом.

Одного разу я втратив обережність і був упійманий власником судноплавної компанії, коли фотографував уміст його сейфа. Я дивом уник долі бути підвішеним на гак і випатраним і два тижні переховувався на конспіративній квартирі у Харона. Тоді я не знав, що за мою голову було призначено велику суму й усім містом нишпорили «мисливці», які бажали заробити на упійманні малолітнього шпигуна.

Харон тим часом розробив план, як надійніше сховати мене від помсти судновласника. Невдовзі мені влаштували побачення з прийомними батьками — американцями. Ті одразу закохалися в «гарнюню-сироту, в котрого зникли батьки», як описав мене Харон. Набагато пізніше я бачив своє фото у справі про всиновлення: скромно одягнений хлопчик із темно-русявим кучерявим волоссям, білою шкірою, чітко окресленими губами та вилицями, прямим носиком і трохи східним розрізом очей. Симпатяга, навіть красунчик.

Так я отримав прийомних батька й матір, а за кілька днів покинув місто на багато років, переїхавши з ними до США, де провів юність. Жив звичайним життям мільйонів молодих американців, здобув освіту. Однак я завжди знав, що колись усе одно повернуся до міста мого дитинства. Як, власне, й розпорядилася доля.

Досi не можу зрозумiти, чи випадково ми зустрілися з Хароном знову. Це сталося п’ять років тому, після мого повернення до Сінгапура. На той час я вже був власником збанкрутілого рекламного агентства і продюсером декількох медійних проєктів, настільки ж амбіційних, настільки й неуспішних. Грошей, які я отримував від цієї діяльності, ледь вистачало на те, щоб частинами сплачувати накопичені борги. А місцем проживання мені слугувала квартирка, яку винаймав, завбільшки з короб вантажівки. І без того неідеальну картинку доповнював ліс заводських труб за вікном, від самого вигляду яких дерло в горлі.

На той час я почувався абсолютно нещасливим. Мене обтяжувала думка, що коли я нічого у своєму житті не зміню, то мені доведеться повернутися назад до Америки. При цьому я розумів, що це було б лише втечею від реальності в подобу католицького сиротинця мого дитинства. У нудну, прісну тюрягу.

Відправивши свої ілюзії разом з амбіціями на смітник, я заходився шукати цікавої роботи. Чіплявся до всіх своїх друзів і знайомих, спамив у соцмережах й огинався на профільних тусовках серед рекламістів, журналістів і телевізійників. Місто дуже змінилося до того часу. За часів мого дитинства всім новоприбулим туристам уже в літаку повідомляли, що за наркотики тут загрожує смертна кара. Тепер же в тусовці панували справжні веселощі: одні нюхали, другі упивалися, треті — і те, й інше. І мені доводилося відповідати, щоб влитися в це товариство. Те, що я сам у якийсь спосіб не стирчався у цей період свого життя, вже саме по собі було досягненням.

На одній із таких вечірок я й зустрів Харона, біля стійки бару, на церемонії нагородження діячів реклами, куди я проник за підробним бейджем. Я ледь його впізнав. Підтягнутий кремезний коп із важким поглядом залишився в минулому. Тепер антураж зобов’язував Харона косити під богемного алкоголіка: пожмаканий смокінг, шийна хустка, окуляри з димчастими скельцями, масивна каблучка на пальці і сива борода, над якою нависала загасла сигара. Я був такий радий його бачити, що мало не накинувся з обіймами.

За ці кілька років у Сінгапурі я намагався з ним зв’язатися, але не міг знайти й сліду. Аж тут — умучить віскі з льодом, наче й не він. Але Харон зупинив мене суворим поглядом, як тільки він умів. Нібито ми розпрощалися минулого тижня, буденно запитав, де я працюю. Я зізнався, що перебуваю в пошуку.

— Моя знайома шукає асистента,— повідомив він і простягнув свою візитівку.— Набери мене завтра, я влаштую зустріч.

Усе сталося так природно, що я, здається, навіть не спромігся йому подякувати. Потім виявилося, що йшлося не про його знайому, а про знайому його знайомої. І в результаті я отримав роботу — необтяжливу й добре оплачувану.

Пропрацювавши три місяці асистентом хазяйки рекламного агентства, я встиг обрости купою знайомств і орендувати студію в самому центрі, неподалік від офісу. І ось, щойно мені здалося, що моє життя вилетіло на швидкісну трасу, на горизонті знову з’явився Харон. Він попросив мене про «невелику послугу». Усе, що від мене вимагалося,— скопіювати клієнтську базу з комп’ютера моєї леді-боса, за що пропонувався гонорар розміром із трирічну заробітну плату. Харон завжди називав речі своїми іменами, уникаючи метафор. Щоправда, визначення «промислове шпигунство» він уважав за краще замінювати більш обтічним формулюванням «наші проєкти».

Недовго думаючи я погодився. Схоже, саме в подібних заняттях полягало моє покликання. Я виконав завдання Харона, подбавши про те, щоб можливе розслідування пішло хибним слідом, і звільнився з агентства. Кілька місяців помандрував Латинською Америкою — Аргентина, Бразилія, Перу. А коли повернувся, на мене вже чекало чергове замовлення від мого роботодавця. Наша взаємодія відновилася, як за старих добрих часів. За кілька років я встиг попрацювати в двох медіахолдингах, на кіностудії, в одному інформаційному агентстві і в трьох рекламних — не враховуючи дрібних проєктів, які не потребували улаштування до компаній.

Входження в довіру, викрадення даних, збирання компромату, запис конфіденційних перемовин і таке інше. Липові резюме, підроблені рекомендації, ретельно сфабриковані «легенди», продумані шляхи до відступу. Чи доводилося мені замислюватися про те, що буде, якщо одного разу все випливе на поверхню? У найкращому разі це загрожувало серйозними судовими позовами, в найгіршому — польотом із двадцять четвертого поверху.

Згодом я перестав замислюватися про наслідки. Грошей, певно ж, було більше, ніж я заслуговував, але не вони допомогли мені відкинути сумніви. Допомогло дещо інше. Щоразу завдання ставали дедалі складнішими. А захоплення, яке я відчував, занурюючись у новий світ і повністю перевтілюючись, ставало дедалі інтенсивнішим. Я любив свою роботу. Тепер я любив і свою безособовість, яка допомагала мені ставати то однією людиною, то іншою, і навіть старанно її підтримував. Я виявив, що не існує нічого неможливого, коли маєш справу з людьми, яких умієш спокусити, підкорити і в результаті використати. Я був неначе створеним для всього цього.

Про теперішнє життя Харона мені відомо не так уже й багато. Але річ не у відсутності цікавості, а в тім, що старий, як і раніше, не зацікавлений у розголошенні особистої інформації. Йому має бути зараз близько шістдесяти, але достеменно вік визначити складно, оскільки його азійське обличчя перебуває поза часом. Наскільки я знав, після роботи в поліції Сінгапура він обіймав високу посаду у великій охоронній фірмі. Десять років тому, після серйозного скандалу, обтяженого загибеллю клієнта, був змушений піти на вільні хліби. І зараз у його портфоліо, крім комерційного шпигунства, залишилися фінансові махінації і фармацевтична контрабанда.

У Новому Сінгапурі ти можеш більше не дбати про колишню репутацію — вона стирається разом зі щорічною зміною ID-картки. Якщо не порушуєш місцевих, і без того досить ліберальних законів, то можеш ні про що не турбуватися. Злочини, вчинені в інших державах, адміністрацію не хвилюють: усе, що було не в Сінгапурі, залишається поза Сінгапуром. Глобальний торговий центр. Один із найбільших у світі портів. Особлива економічна зона. Адекватне оподаткування. Екстрадиція не діє. Коли ти стаєш жителем міста, твоя фінансова і будь-яка інша історія обнуляється з отриманням ID, у якому ти можеш указати будь-яке ім’я, а можеш не вказувати зовсім — вистачить і номера, проставленого на картці.

Ось чому це місто приваблює гравців, аферистів, бухгалтерів-утікачів і фінансових ділків з усього світу, що замішані у скандалах. Тут вони знаходять те, про що в інших містах світу годі й мріяти: недоторканність, анонімність, фінансову безпеку. Що стосується Харона, то йому й переїжджати нікуди не довелося, адже він народився в Сінгапурі. Так само, як і я, гадаю.

Дiзнатися бодай щось про свою появу на світ я не зміг. Католицький сиротинець зник, і ніяких залишків я не знайшов, та й не дуже розшукував. Де саме я народився,— я міг тільки здогадуватися, для зручності вирішивши, що це був Сінгапур. Саме на момент моїх негараздів у Ґейланґу мої прийомні батьки ледь оговталися від втрати власної дитини і з радістю вхопилися за пропозицію Харона всиновити миловидого підлітка. Тим більше що після десяти років у Південно-Східній Азії вони саме збиралися повертатися до США. Уже виникло передчуття глобальних трансформацій: криптовалютна мильна бульбашка ладна була луснути в будь-який момент і змінити економіку всіх країн, а надто Сінгапуру. Незабаром так і сталося: трильйони доларів було втрачено, мільйони людей втратили свої заощадження та інвестиції. Сінгапур, який іще недавно називали містом-утопією, мрією, державою майбутнього, котився похилою площиною — початок періоду криптоанархії.

Пам’ятаю, я миттєво призвичаївся до ролі зразкового сина. Я прийняв їхнє прізвище та навіть ім’я своє сирітське, «Золтан», забув назавжди. Батько був розробником ігор, мати працювала в благодійному фонді. Походили обидва зі Східної Європи — угорець і українка,— що стали американцями в юності. Звичайний світ моїх прийомних батьків, яких я відразу призначив «татом» і «мамою», без префіксів (на їхнє превелике щастя), був затишним, безпечним і трохи нудним. Але сам факт переїзду до незвіданої країни захоплював мене набагато більше, ніж втеча від помсти злопам’ятного судновласника.

Потім були десять років у Пасадені, де я спочатку закінчив школу, а потім навчався дизайну у царині штучного інтелекту — нової професії, на якій чомусь наполягав мій батько. Мені тоді було байдуже, що робити. Хоча з навчанням я не відчував жодних труднощів, але й захоплення ним у мене не було.

А потім... Відзначаючи з друзями отримання диплома, я тусив по всіх злачних місцях Тіхуани. Телефонний дзвінок буденно пролунав під час однієї з таких пиятик, з невідомого номера. Я навіть ледь не скинув дзвінок, не бажаючи відволікатися від півнячих боїв. Але чомусь усе ж таки відповів. Офіційний голос із бостонським акцентом повідомив мене про автокатастрофу й поцікавився, коли я зможу прийти на впізнання тіл батьків, а також залагодити інші формальності.

Пам’ятаю свої відчуття. А точніше — їхню повну відсутність. Люди, які стали для мене сім’єю, дали мені нове життя і, самі не знаючи того, урятували від смерті,— лежали в холодильнику поліцейського моргу в Пасадені. А я лише подумав: тепер мене тут ніщо не тримає. Й одразу ж зненавидів себе за цю бездушність. Так само спокійно я пройшов усі формальні процедури і несподівано дізнався, що батькові ще від часів його роботи головою IT-відділу в Сінгапурі належала там частка в невеликій маркетинговій компанії. Сінгапурський нотаріус із бездоганною англійською вимовою наполегливо видзвонював мене (звідки вони про все дізналися?) і наполягав на моєму приїзді для вступу в спадок.

Пазл склався. Я мав повернутися до Сінгапуру і прагнув цього. Мене не відпускали спогади про вирування життя на його вулицях, а головне, про мої власні пригоди, що хвилюють так, як ніщо в житті мене більше не хвилювало. А тепер для цього ще й була вагома причина. Щось говорило мені, що саме там на мене чекає велика пригода, яка нарешті дасть мені відповіді на всі мої запитання до себе й до світу, і я був до неї готовий.

Здається, це було так давно... А минуло лише п’ять років.

Сьогоднi, поки ду на мою спiвбесiду до «Транс-Реаліті», знову ставлю собі запитання, чому мене так притягує це місто. Адже я терпіти його не можу, а точніше, того, на що воно перетворилося. Куди подівся славнозвісний фен-шуй, за принципами якого його було спроєктовано і зведено? Тисячі рекламних вивісок усіма мовами світу. Неживий історичний центр, укритий лаком на потіху туристам. Нескінченні торгові вулиці Малої Індії, Чайна-тауна й Арабського кварталу з метушнею магазинів, наповнених позбавленим смаку непотребом. Усюдисуща промзона, яка розрослася настільки, що тепер охоплює місто задушливим кільцем, запускаючи отруйні щупальця просто в його серце. Токсичні води річки Каланг, у яких після повеней гниють цілі квартали. І нарешті, численні сіті, розкидані по всьому Сінгапуру,— начищені до блиску смітники, де відмиваються гроші всього світу: брудні капітали зробили найдорожче місто у світі ще дорожчим. Стерильна клоака з хмарочосами, які наліплені так щільно, що закривають небо. І педерастичні тонкогубі клерки в тонких краватках, які безперервно базікають по мобільних телефонах, ніби хтось може розчути їх у цьому клятому місці. Ненавиджу це місто й водночас міцно пов’язаний із ним, ніби вріс корінням.

Щойно опиняюся в потрібному мені Сіті #12, колишньому діловому районі Раффлз-плейс, як мене починає нудити. Не у фігуральному сенсі, а в прямому — я блюю під колеса свого автомобіля, припаркованого біля знака «паркування заборонене». Чи то нерви, чи то прострочений ранковий йогурт, чи то фізичне відторгнення цього місця, чи то все разом. Двійко білосорочечників відскакують убік, гидливо наморщивши носи, але мені немає до них діла. Витерши губи серветкою, закидаю в рот пів пачки жуйки (смішно згадати — були часи, коли й за це в Сінгапурі можна було заробити величезний штраф). Дивлюся на своє відображення в тонованому склі — чи, бува, не заблював білосніжну сорочку. Ні, все чудово.

Я заходжу до найвищого офісного хмарочоса міста, всі поверхи якого, очевидно, тепер зайняла одна компанія — «Транс-Реаліті». Так, мені призначено. Гаразд, почекаю. А можна я наллю води з кулера? Дякую. Так, так, чудовий сьогодні день. Чекаючи, поки по мене спустяться, щоб доставити на інтерв’ю, роздивляюся просторий хол «Транс-Реаліті Тауер». Головний об’єкт тут — величезна скульптура роботи Джеффа Кунса, що височіє на мармуровому постаменті: золотий телець із головою Міккі Мауса, до якої замість округлих вух притулено вигнуті роги. Голова цього чудовиська звернена до входу в будівлю. Сидячи на дивані біля ліфтів, я можу милуватися своїм деформованим відображенням у його відполірованих яйцях.

Зручні дивани кольору венозної крові, здатні вмістити до сотні відвідувачів, які прийшли сюди, щоб отримати роботу своєї мрії, продати душу, спробувати втюхати свій стартап або навіщо там іще приходять до подібних установ. І нарешті, вигнута підковою рецепція, за якою бовваніють четверо непроникно байдужих охоронців, настільки відморожених, що їх, здається, нічим не пройняти. Навіть якби я на їхніх очах перетворився на величезного омара і почав танцювати кадриль, гадаю, стався б приблизно такий діалог:

— Пане Золтане, будь ласка, поверніться на диван — ви блокуєте підхід до ліфта.

— Я не можу сидіти на дивані — оскільки я зробився омаром, мені треба негайно затанцювати морську кадриль.

— Ви можете зробити це на вулиці або в кімнаті для релігійних обрядів — вона розташована просто під сходами. А потім повертайтеся сюди — по вас уже спускаються.

— Ви жорстокосерді люди! Ви утискаєте мене, оскільки я не схожий на вас!

— Про жоден утиск не йдеться, будьте певні. Просто ви заважаєте нашим співробітникам. Зрозумійте правильно.

Щойно я закінчую малювати в блокноті химеру Кунса, по мене приходить миловида афроазійка в діловому костюмі. Разом із нею піднімаємося на дванадцятий поверх, проходимо довгим безлюдним коридором із безліччю дверей і опиняємося в невеликому залі для зустрічей, розрахованому на дві дюжини відвідувачів. Довгий стіл зі світлої деревини в центрі, дві лінії офісних стільців, одна зі стін — скло, за яким вирує місто, на іншій стіні — графіті, що, судячи з манери, виконане Бенксі. Моя провідниця, запропонувавши мені зайняти один зі стільців, зникає, і я залишаюся наодинці з собою.

У чорно-білому зображенні на стіні я впізнаю парафраз гравюри Дюрера «Чотири вершники Апокаліпсиса», репродукція якої прикрашала вітальню в батьківському домі. Тільки замість звичних вершників автор посадив на коней богів різних релігій. Ліворуч на передньому плані — товстий усміхнений Будда, худа конячка під яким ледь не втискається в землю. За ним — богиня правосуддя, яку легко впізнати за тогою, що майорить, зав’язаними очима і вагами в руці. Поруч індуїстський Шива — багаторукий, із лукавою посмішкою, сидить у сідлі в позі лотоса. Щоб ідентифікувати останню фігуру, мені довелося вдатися до програми розпізнавання образів. З’ясувалося, що це скандинавський бог Одін. Цей — одноокий, озброєний мечем і сидить на восьминогому коні. Пробігшись поглядом по дивному пантеону, ставлю собі запитання про те, що змусило художника зібрати докупи цю команду, і не знаходжу відповіді. Утім, мені зараз не до теології.

Минає кілька хвилин, і до зали заходить ошатний клерк років двадцяти п’яти. На ньому піжонський костюм темно-синього кольору, смугаста сорочка без краватки й дорогі окуляри, під пахвою — планшет. За якимись невловимими ознаками я вгадую в ньому гея.

— Вітаю, Золтане! — промовляє він, простягаючи мені свою пещену руку.— Я Марк, асистент креативного директора «Транс-Реаліті».

Він кладе на стіл свою візитівку (ого, ними ще хтось користується!). У цупкий картон умонтовано мініатюрний монітор, на якому від доторку пальця прокручується короткий ролик: анімований логотип корпорації, промениста буква «Т», що змінюється реквізитами власника картки.

— Золтан... Незвичайне ім’я. Звідки ви?

— Народився тут, у Сінгапурі,— повідомляю я.— А щодо імені, то воно угорського походження. Утворене від слова «султан».

— А я гадав, від слова «золото». Ви угорець?

— Батько угорець, а мати українка,— вважаю за краще багато не розповідати про своє минуле. Якщо їм справді потрібно — самі дізнаються.

— У нас тут інтернаціональна команда,— запевняє він.— Я, наприклад, виріс у Німеччині, а мій бос, Паоло Рамбан,— італійський єврей.

Подібний початок бесіди має змусити мене розслабитися — імовірно, саме на це розраховував мій співрозмовник. Зовні я, мабуть, дійсно спокійний, але насправді вкрай сконцентрований. Слухаючи його балаканину, акуратно зчитую інформацію: хронічна втома, позначена на обличчі Марка, і нервовий тик, який він намагається приховати за перебільшеною мімікою, збільшені зіниці і надто дорогий годинник на його правій руці (чому на правій, адже він, як видно, не шульга?) Щоб не спалитися, переводжу погляд на графіті, що прикрашає стіну мітинг-руму.

— Вам подобається ця робота? — запитує клерк, помітивши мій погляд.

Киваю у відповідь.

— Бенксі?

— Він, хто ж іще! Усіх богів упізнали?

— Це було нескладно.

— Пречудово,— посміхається Марк.— Цікавитесь історією релігій?

— Усім потроху,— ухильно відповідаю я.

Цікаво, чи ми колись поговоримо про справи, чи будемо базікати про те про се, поки не закінчиться час, відведений на інтерв’ю?

— Пропоную обговорити те, заради чого ми вас сюди покликали.— Він ніби прочитав мої думки.— Ваш послужний список вражає... Що саме ви робили на останньому місці роботи?

Я переповідаю розширену версію свого вигаданого резюме, адаптованого під потреби «Транс-Реаліті». Марк, похитуючи головою в такт моїм словам, час від часу підкидає чергові запитання, навіть не намагаючись робити вигляд, що йому цікаво те, про що я розповідаю. Мій співрозмовник підкреслено коректний, але при цьому злегка зарозумілий. Мабуть, він почуває себе частиною глобального процесу, що змінює світ, тоді як я для нього — просто черговий претендент на те, щоб називатися його колегою. Як швидко стерлася б зарозуміла маска з його фізіономії, якби він дізнався, хто я насправді? Моя розповідь добігає кінця, я чекаю на чергове запитання, але воно не надходить.

— Ну то що, перейдімо до тестового завдання?

Він виймає з кишені піджака жовтий конверт і кладе його на стіл переді мною.

— На виконання завдання у вас є рівно година,— повідомляє він мені.— Бажаю успіху, Золтане!

Він ледь помітно підморгує мені й виходить із залу. Мені нічого не залишається, окрім як відкрити конверт.

Якби в конвертi лежав чистий аркуш паперу, я б, мабуть, не здивувався. Але все виявляється ще цікавішим — конверт порожній. За допомогою авторучки акуратно розклеюю його по швах — має ж бути бодай якась підказка. Ба ні, нічого — ані водяних знаків, ані назви фірми-виробника, жодних позначок. Думай, Зете, думай. Чого ці типи хочуть від тебе, окрім як загнати в кут? Розпатраний конверт лежить переді мною, і я тупо дивлюся то на нього, то на богів, які посміхаються зі стіни. Ціла година — цього часу забагато, щоб устигнути відчути себе ідіотом. І замало, щоб знайти відповідь на непоставлене запитання.

Уважно оглядаю конверт на просвіт, потім кілька секунд тримаю його над полум’ям запальнички, але таємні письмена не проявляються. Обнюхую його, але він не пахне нічим незвичайним. Відщипнувши шматочок паперу, пробую його на смак, і теж не помічаю нічого особливого. Я щось випускаю з уваги... Але що саме? Пробую міркувати логічно.

Що таке конверт? Найперше це форма. Потім — функція. Крім того, це матеріал, із якого він виготовлений. Так, тут уважніше. Що ми маємо? Аркуш жовтуватого паперу, що особливим чином скріплено за допомогою клею... Доторкнувшись кінчиком язика до липкої смужки, я відчуваю прелюдію ефекту, який ні з чим не сплутати. Мене пересмикує, немов від розряду струму — це кислота. Ось воно, тестове завдання, три етапи в одному. Чи здогадається тестований, де шукати підказку? Чи готовий він закинутися наркотою, щоб пройти випробування? І нарешті, як він поведеться, якщо все ж таки наважиться? Є лише один спосіб відповісти на всі три запитання одразу — я злизую кислоту з конверта. До завершення відведеного часу залишилося п’ятдесят хвилин.

Спочатку нічого не відбувається. Минає п’ять хвилин, іще п’ять, а приблизно за двадцять хвилин після прийому підказки кислотна хвиля накочує на мозок звідкілясь ізнизу, зі шлунка, і приміщення змінює свої обриси, згладжуються кути, ледь помітна хвиля пробігає дерев’яною гладінню столу, обличчя богів на стіні оживають — стає помітно, як складно їм удавати лише фрагменти графіті. Сподіваюся, мої екзаменатори точно розрахували дозу. І все ж таки, у чому полягає тестове завдання — адже не лише в тому, щоб закинутися на співбесіді? Чи спостерігають за мною цієї миті? Упевнений, що так — я відчуваю на собі чийсь холодний погляд.

— Золтане, зосередься! — раптом вимовляє Будда.— Ти шукаєш відповідь, але спочатку потрібно знайти запитання.

— Може, ви мені допоможете? — прошу я, намагаючись витримати тон поважний, але не улесливий.— У конверті не було жодного запитання...

— Ніхто й не казав, що запитання в конверті. Це було б занадто просто.

— Виходить, запитання в цій кімнаті? На цьому поверсі? У цій будівлі?

— Не знаю,— розводить він руками.— Але мені здається, ти мислиш поверхово.

— Може, запитання полягає в мені?

Будда не відповідає, але з виразу його обличчя мені стає зрозуміло: я на правильному шляху. Отже, що ж це за запитання, яке я міг би поставити собі, щоб на нього відповісти?

— Зваж усе як слід,— вступає до розмови Юстиція, помахуючи в мене перед носом своїми вагами.— Якщо не виконаєш завдання, другого шансу не буде.

— Хлопчина ж-бо не дуже тямущий,— зітхає над вухом Шива.

Збіговисько богів заважає мені зосередитися. Якщо не захоплю ініціативи, вони забалакають мене до того, що я переплутаю верх і низ, грішне й праведне, насіння та пліви... Ні, не пліви, а якось інакше. Плевели? Твою ковіньку!

— Агов, ти що, заснув? — подає голос одноокий Одін, штовхаючи мене в плече.

— Так, хвилиночку! — Мене все це вже дістало.— Я, звісно, розумію, що всі ви мегакруті й так далі. Але невже так складно допомогти мені пройти цей довбаний тест?

Боги замовкають — схоже, мені вдалося їх присоромити.

— Гаразд, що там у тебе? — зглянулася Юстиція.

— Порожній конверт замість запитання і година на пошуки відповіді,— відповідаю я, а потім, глянувши на годинник, уточнюю.— Ні, п’ятнадцять хвилин.

— Ок, я тобі допоможу,— каже вона.— Ти шукаєш запитання в собі самому, але в тобі не закладені запитання. Ти — скляна колба, запаяна зверху й позбавлена дна. Усвідомивши власну порожнечу, ти починаєш шукати запитання у світі, що оточує тебе. Але світ — не запитання і не відповідь. Він існує не тому, що хтось про щось запитує, і не тому, що хтось відповідає, скоріше навпаки. Аж ось, зневірившись, ти звертаєш свій погляд до богів. Але боги теж не ставлять запитань — вони лише беруть гору і вимагають виконання своєї волі.

— Це все? — питаю я, почекавши деякий час.— І як мені це допоможе?

— Ти отримав би відповідь, якби поставив запитання.

— Але ж я запитав...

— Ти нічого не запитав,— вимовляє Одін.

— Запитання не пролунало,— підтакує йому Шива, склавши всі чотири руки на грудях.

— Гаразд, я запитаю! — Кинувши погляд на годинник, розумію, що до кінця відведеної мені години залишилося лише десять хвилин.— Запитання таке: що я маю зробити, щоб пройти цей тест?

— Оце вже краще! — усміхається Будда.— Але хто сказав, що ти маєш щось зробити?

Боги знову регочуться. Я помічаю, що вони втрачають інтерес до мене: Юстиція зосередилась на своїй пишній зачісці, Будда готується вдатися до медитації, а Шива з Одіном базікають про щось своє.

— Гаразд, можу розповісти тобі, як досягти просвітлення,— зглянувся, нарешті, Будда, розплющивши очі.

— Буду дуже вдячний,— белькочу я, відчуваючи, як мій кислотний язик перетворюється на наждак.

— До просвітління ведуть п’ять кроків,— долинає до мене голос Будди.— Ти маєш пройти їх один за одним, саме в такому порядку — інакше нічого не вийде.

Перший крок: начхати на те, що про тебе кажуть.

Другий крок: начхати на те, що про тебе думають.

Третій крок: ти маєш усвідомити, що всім на все начхати.

Крок четвертий: тобі начхати на те, що всім начхати.

І нарешті, п’ятий крок: тобі начхати на просвітлення.

Будда замовкає, і боги перестають звертати на мене увагу. Припустімо, його слова — це й була порада. Недіяння — незмінність — неприв’язаність — на все начхати. Ок, нехай буде так!

Знайденим на підвіконні чорним маркером я малюю на столі лотос із тринадцятьма пелюстками і, схрестивши ноги, сідаю в середину квітки. Заплющивши очі, ставлю маркером крапку трохи вище перенісся і намагаюся уявити світ, у якому немає

бажань і вподобань,

почуттів і бездушності,

радощів і розчарувань,

богів і демонів,

віри і зневіри,

меж і безмежності,

думок і бездумності,

правди і брехні,

гармонії і хаосу,

верхньої і нижньої частини,

світлого і темного,

справжнього і підробленого,

правдивого і неправдивого,

доброго і злого,

чистого і брудного,

веселого і сумного,

яскравого і тьмяного,

реального й ілюзорного,

насіння і плевел,

апостолів і грішників,

коханців і зрадників,

нас і їх,

тебе і мене...

І коли мені це вдається, до кімнати заходить Марк.

— Вітаю, тест пройдено,— вимовляє він буденним тоном, і я насилу розплющую очі.— О третій годині в понеділок вам призначено зустріч із моїм босом Паоло Рамбаном — на ній усе й вирішиться. Золтане, з вами все гаразд?

У зашифрованому чатi повiдомляю Харона, що перший етап пройдено успішно і завтра на мене чекає аудієнція у креативного директора «Транс-Реаліті». Старий одразу починає наполягати на зустрічі — сьогодні. Оскільки мене ще штирить кислота, переконую його зустрітися завтра вранці. Наша зустріч має відбутися не в метро, а на квартирі. Харон пересилає мені адресу, за якою я маю прийти о десятій ранку наступного дня.

Відіспавшись і привівши себе до ладу, прибуваю за потрібною адресою. Доводиться пхатися в справжнісінькі нетрі, нанесені на карту міста сірим прямокутником, без поділу на квартали. Маятник історії знову хитнувся: місто, яке ще наприкінці минулого століття позбулося халуп безхатьків і так пишалося цим, знову обросло ними, немов лахміттям. Вузькі вулички тут розбігаються в різні боки абияк, то звиваючись між похмурих будинків-коробок, то перериваючись запаскудженими глухими кутами. Просто на землі злидарі варять рис у казанах, обробляють свинячі туші, купають своїх дітей у струменях гідрантів, курять пахощі перед вівтарями, збитими з уламків рекламних щитів, розгадують кросворди, розвалившись у гамаках, пересварюються одне з одним і дивляться нескінченний серіал «Примарна зірка», головну роль у якому виконує актор-акторка, що раз на рік змінює стать.

Завдяки навігатору знаходжу потрібну мені адресу і пірнаю в запльований під’їзд із запахом котячої сечі. Написи на стінах, у які краще не вчитуватися, зламаний ліфт. Спочатку сумніваюся, чи, бува, не сплутав будинок. Але потім згадую про пристрасть Харона до конспірації, і вибір такого місця для явочної квартири здається мені закономірним. Цілком у його стилі — ховатися, наче щур на смітнику. Нарешті знаходжу потрібні двері, що посмуговані ножем так, немов наркоману, який прийшов сюди, грубо відмовили в дозі. Дзвінок, звісно ж, не працює. Стукаю в двері, завваживши, що вони виготовлені з міцного металу, можливо, навіть куленепробивні. За кілька митей брязкають замки, і Харон впускає мене всередину.

— Заходь, Зете, я зараз.— Він зникає в темних надрах квартири.

Улаштувавшись у кріслі невизначеного кольору, оглядаю «апартаменти». Потерті мостини, які нещільно примикають одна до одної, похилена тумбочка, завалена стосами журналів і газет, із порцеляновим ковзанярем на вершині. Півдюжини потворних масок із пап’є-маше, пришпилених до вицвілих фотошпалер, зображують морські хвилі, що накочуються на берег мрії. Величезний кактус у діжці, що довго і болісно помирає, але відчайдушно чіпляється за життя всіма своїми колючками, які присипано пилом. Хитро вигадано. Навіть якщо хтось надмірно цікавий і зуміє проникнути до резиденції Харона крізь броньовані двері і заґратовані вікна, то, побачивши обстановку запустіння, занепаду і тихого відчаю, вдихнувши аромат прострочених ліків і несвіжого одягу, він, гидливо скривившись, одразу ж забереться геть.

Харон повертається з кухні, несучи в руках дві філіжанки з кавою. Я поглядом запитую: це можна пити чи теж для антуражу?

— Не турбуйся! — посміхається старий.— Кава-машина коштує дорожче, ніж ця халупа.

Роблю ковток із чашки з відбитою ручкою і погоджуюся — справді, кава чудова. Харон совається у своєму кріслі, йому явно кортить, щоб я почав свою розповідь.

— Ну як співбесіда? Вигляд у тебе не дуже. Тебе там що, катували?

Викладаю йому все про вчорашні випробування, про кислотний конверт, про картину з дивною інтерпретацією вершників Дюрера. І звісно, про симпозіум за участю богів і свою відчайдушну медитацію в фіналі. Старий нетерпляче киває головою з таким виглядом, ніби подібні історії йому доводиться чути щодня. Однак, почувши про кислоту, він раптом виявляє цікавість.

— Ти впевнений, що це був психоделік?

— А що ж іще?

Харон дістає телефон, щоб швидко надіслати комусь повідомлення, потім, із хвилину подумавши, промовляє:

— Взагалі це досить дивно — накачувати чимось претендента на посаду під час першого інтерв’ю. Тебе про щось запитували? Усе пам’ятаєш чітко?

— Це було не інтерв’ю. Ми перемовилися кількома фразами з асистентом. А потім він тицьнув мені цей конверт і здимів.

— Мені не до кінця зрозуміло, що ти такого зробив, що вони завважили, ніби тест пройдено? Сів у позу лотоса? Зазвичай від претендентів на посаду потрібно щось більше.

— Сам не розумію. Я просто робив те, що сказав мені Будда. Ну, принаймні так, як я його зрозумів...

— Ти маєш на увазі Будду, намальованого на стіні?

— Для мене це був абсолютно реальний Будда. Навіть зараз, коли кислота не діє, він здається мені справжнім.

— Гаразд. Головне, що ти успішно пройшов тест. Далі тобі призначено зустріч із головою їхнього креативного департаменту Паоло Рамбаном. Друга людина в компанії, після голови корпорації. Але, наскільки я зрозумів, він просто виконує те, що йому доручає Саул Ґааді — наша темна конячка, про яку майже нічого не відомо. Тобі вдалося щось про нього знайти?

Я ділюся небагатою інформацією, яку зумів зібрати. Ще вчора я закинув завдання своєму другу на ім’я Сумо, широкі зв’язки якого, крім іншого, охоплюють інфодилерів і хакерів. Зрозуміло, я не став повідомляти йому, чому цікавлюся Саулом. А він, звичайно ж, не ставив мені зайвих запитань.

Отже, засновник «Транс-Реаліті» з’явився на світ п’ятдесят шість років тому в Ірані. Походить із небагатої, але інтелігентної сім’ї: батько — банківський клерк, мати — шкільна вчителька. Одні джерела повідомляють, що Саул — перс, інші записують його в курди, а треті — у бербери. Хай там як, містера Ґааді можна з упевненістю назвати громадянином світу, оскільки він багато подорожує, володіє нерухомістю на різних континентах, а також вільно розмовляє кількома мовами: англійською, арабською, французькою, фарсі, малайською та івритом. Дружина Саула, француженка, померла від раку мозку дев’ятнадцять років тому, відтоді він не одружився, і про його особисте життя нічого не відомо. Його двадцятип’ятирічна дочка Катрін у корпорації з’являється рідко і на світських заходах інтерв’ю зазвичай не дає. Тож чи бере вона участь у справах «Транс-Реаліті», з’ясувати поки що не вдалося.

Окрім «Транс-Реаліті» та медійних бізнесів, Саулу Ґааді належать іще кілька компаній — досить екзотичних. Зокрема: гірськолижний курорт в Об’єднаних Арабських Еміратах, ферма з розведення метеликів у Малайзії і французький гумористичний журнал «Чаппі Клошар» (саме той, редакцію якого періодично підривають радикали). Також були дані про якісь дослідні центри, але про них нічого конкретного знайти не вдалося — інформація виявилася ретельно засекреченою.

Судячи з сумного виразу обличчя старого, я не повідомив йому нічого такого, чого б той не знав. Він ніколи не був щедрим на компліменти — навіть якщо виявиш винахідливість, навряд чи можеш розраховувати на схвалення. Тоді я дістаю свій головний козир — невелику довідку, яку Сумо скачав із сервера ні багато ні мало Інтерполу.

— Тепер я розповім дещо, про що звичайними каналами довідатися не так просто,— кажу я, влаштовуючись зручніше.— Інформація досить суперечлива, але щодо Ґааді та його корпорації звучить дуже інтригуюче. Тобі доводилося чути про суфіїв?

— Ісламські містики? До чого тут вони?

— Зараз поясню. Ключова ідея суфіїв — створення досконалої людини шляхом духовного розвитку, аскетизму та піднесення над мирською суєтою. Дехто вважає суфізм не так релігійною течією, як філософією або навіть наукою. Серед його прихильників були й релігійні фанатики, і люди майже світські — поет Омар Хаям, наприклад. Суфійські ордени існують і сьогодні, хоча їхні члени є мусульманами приблизно тією ж мірою, що і я.

— Хочеш сказати, Ґааді належить до одного з таких таємних товариств?

— Стверджувати це з упевненістю не можна. Однак відомо, що в юності, коли Ґааді ще жив на Близькому Сході, він був членом братства «Сини неба». Головна концепція філософії цього ордену — ідея виховання досконалої людини шляхом аскези, глибинного розуміння світу й алхімічних знань.

Харон дивиться на мене з подивом.

— Алхімія? То, по-твоєму, Ґааді  — один із тих диваків, які намагаються створити золото з лайна? — спантеличено запитує Харон.

— Не так буквально. Після падіння Римської імперії саме арабські, зокрема перські, вчені стали головними хранителями античних праць з алхімії. Центром цієї філософії стали ідеї безсмертя. Для сьогоднішніх суфіїв алхімія — це скоріше система символів. Так ось, «Сини неба»... Відомо про них зовсім небагато. І більшість фахівців уважають, що ця організація розпалася щонайменше двадцять років тому. Однак цікаво те, як склалася доля людей, що перебували в цьому ордені. Президенти, міністри, прем’єр-міністри, очільники корпорацій — ось ким згодом стали майже всі ті хлопці, про причетність яких до братства відомо,— це величезна і впливова мережа. І не слід думати, ніби туди брали лише дітей емірів та олігархів. Скоріше навпаки: більшість тих, про кого йдеться, походили зі скромних родин — як-от і сам Саул Ґааді. Ми не знаємо, як він став одним із найбільших медіамагнатів у світі. Але якщо десь і є відповідь на це запитання, то, найвірогідніше, у братстві «Сини неба».

Харон так розхвилювався, що підвівся й почав походжати кімнатою. Ось тепер я був задоволений його реакцією. Дякую тобі, невідомий хакере мого друга Сумо!

— Орден може бути причетним і до нового проєкту Саула,— припускає Харон.

— Можливо.

— Цікаво, цікаво...— Він продовжує ходити, жмакаючи свою бороду.— Уся ця інформація про Саула Ґааді дещо прояснює. Під час зустрічі з креативним директором промацай, чи має він щось спільне з цими «Синами неба». Зрозуміло, не напряму. І взагалі, одразу повідомляй мені все, що тобі видасться незвичним. Схоже, там усе серйозніше, ніж я гадав.

У цей час йому телефонують. Відповівши на дзвінок, він виходить із кімнати. Чую, як він вовтузиться із дверними замками. Старий повертається в супроводі молодої азійки, національність якої я не зміг визначити. Вона була одягнена так, немов щойно повернулася зі зльоту байкерів. Ні слова не кажучи, дівчина кидає шкіряну куртку на диван і виймає з сумочки на поясі шприц і гумові рукавички. Здається, зараз я дізнаюся справжню причину терміновості цієї зустрічі.

— Лінн візьме у тебе кров на аналіз. Нам потрібно дізнатися, що в тебе ввели на співбесіді.

Я киваю, засукуючи рукав, а Харон іде від нас, щоб зварити ще кави. Поки моя кров наповнює шприц, роздивляюся «медсестру». Коротка стрижка, тонкі риси обличчя з акуратним прямим носом і високими вилицями, зосереджений погляд, світла шкіра, гострі груди, що прориваються крізь білу майку.

Якось я розумію, що скоро ми опинимося в одному ліжку. І вона, схоже, це теж знає.

Одкровення про свiт без бажань і уподобань, яке я пережив на співбесіді в «Транс-Реаліті», не відпускало. Я погано спав цієї ночі — кидався, ніби в маренні, не в змозі відрізнити обривки сну від реальності. Прокинувся геть виснаженим і тут, дуже до речі, згадав, що попереду — два вихідні. І мене потягнуло до Золтленда. Моє місце сили кликало мене.

У кожної людини є місце, де вона почувається максимально комфортно. Зазвичай це те місце, де довелося відчути абсолютне, нічим не затьмарене щастя. Як правило, ми опиняємося в такому місці лише кілька разів за все своє життя, інакше воно втратить силу. Мій Золтленд розташований у непальському селищі Нагаркот, куди мене майже випадково занесло кілька років тому.

У ту подорож я вирушив сам і мав чіткий план. У мене два тижні. Днів три-чотири я витрачу на огляд уже бачених, але злегка призабутих пам’яток у долині Катманду: головні ступи, королівський палац, а також навколишні міста-райони з поетичними назвами на кшталт «Бхактапур». Ну, а після цього — геть із долини, заповненої смогом і людьми, у гори, а там побачимо. З усіх гірських курортів, розташованих неподалік від Катманду, я обрав Нагаркот — завдяки його назві, схожій на звук, із яким жменька камінців скочується схилом гори. Так, я не помилився з рішенням: це стало одразу зрозуміло, щойно водій заїхав до селища за три години петляння гірськими шляхами.

Селище як селище, не сказати щоб дуже процвітаюче. Повз бамбукову будку кафе троє місцевих панночок у пурпурових шатах несли величезні в’язанки хмизу. Але обідати й полювати на колоритні кадри — потім, а зараз треба знайти готель. Я йшов, куди несли мене ноги, і невдовзі опинився біля готелю з нехитрою назвою «Ґрін Хаус». Колись зелена двоповерхова будівля стояла саме на краю гори. Я зайшов усередину, і мені показали номер на верхньому поверсі. Кімната була аскетичною, але й коштувала смішних грошей. Однак коли непальський хлопчина, який привів мене сюди, відсунув фіранку, я завмер, побачивши величезні вікна на всю стіну і ще одні двері, що ведуть на терасу.

У цей момент мені стало зрозуміло, що решту днів, відведених на подорож, я проведу саме тут, насолоджуючись видом із тераси. Я міг заприсягтися чим завгодно, що мені ніколи не набридне милуватися цими зеленими долинами й величними горами, що дихають спокоєм і смиренністю. Над головою, ні, на рівні обличчя, текли повільні хмари. Трохи вище шугали орли, передаючи одне одному вахту ледь помітним дотиком крил. У найчистішому повітрі панував аромат квітів і трав. Кава з молоком, чай із лаймом, а також інші замовлення з меню приносили мені сюди, на терасу. Доступу до мережі не було, і слава Богу.

Не дивно, що саме там я почав малювати, переносячи на рисовий папір усе, що траплялося мені на очі: зелені пагорби зі східчастими грядками, зарості бамбуку, Гімалайське пасмо, Еверест, що поблискував снігами й нагадував багаторуких богів із пташиними головами, вирубаними з каменю, ступи, схожі на увіткнені в землю дзвіночки. І так усі десять днів... І про жодну хвилину, проведену там, на терасі, я не шкодую.

Відтоді я бував у Нагаркоті ще двічі, щоразу втрачаючи відчуття часу. В останній із візитів привіз із собою потужну вебкамеру, яку попросив установити на терасі «Ґрін Хауса», де на той час уже з’явилася мережа. Тепер я мав можливість милуватися панорамою Золтленду в будь-який момент, коли мені цього захочеться.

Ось і зараз, дочитавши книжку про алхіміків і підступившись до щойно завантаженої про суфіїв, краєм ока я поглядаю на монітор із прямою трансляцією з Нагаркота. Під час минулорічного землетрусу камера трохи зрушилася вбік, але «Ґрін Хаус» не постраждав. У мене тут пізній ранок, а в Непалі сонце щойно зійшло. У мене омлет на сніданок, а у мешканців Нагаркота — пельмені момо. У мене алхіміки та суфії в парчевих каптанах, а у них — голомозі ченці в бордових рясах. Що довше я вчитуюсь у суфійські притчі, то ясніше стає, що різниця між суфізмом і буддизмом майже непомітна. І суфії, і буддисти прагнуть до звільнення від суєти. І ті й ті відкидають логіку на користь містичного пізнання. І ті й ті розмовляють химерною мовою метафор і алегорій.

Одна з притч особливо запала мені в душу. У понеділок уранці, коли я вирушаю до «Транс-Реаліті» на таксі, прослуховую цю історію кілька разів. У притчі розповідалося про річку, яка на своєму шляху зустріла пустелю. Річка спробувала перетнути її, але відчула, що її вода грузне в піску, і якщо вона рухатиметься далі, то вичерпається. Мудрець порадив річці перетнути бархани разом із вітром, який підхопить воду, перенесе її на своїх крилах, а потім дасть їй змогу знову впасти на землю. Спочатку річка не повірила в те, що це можливо, і, відмовившись, промовила: «Але ж тоді я перестану бути собою». Мудрець відповів їй: «Якщо ти не довіришся вітрові, то перетворишся на смердючу калюжу. Ти не залишишся колишньою в будь-якому разі — довірившись вітрові або не довіряючи йому». Тоді річка за допомогою вітру піднялася в повітря, здолала пустелю, випала дощем і знову стала річкою — так вона пізнала свою справжню сутність. Якщо ця притча не розповідає про трансформацію матерії в дух і назад — адже саме цю думку намагалися донести суфії й алхіміки,— то я нічого не розумію.

Що ж таке вітер у цьому разі — так і залишається для мене загадкою.

Коли я пiдходжу до хмарочоса «Транс-Реалiтi», приходить повідомлення від Харона.

«Це не ЛСД. Намагаємося встановити, що саме. Будь обережний із тим, що кладеш собі в рот. Напиши після зустрічі».

«Довбані алхіміки»,— вимовляю я подумки і заходжу до будинку.

Біля рецепції на мене вже чекає мій учорашній знайомий Марк. Разом ми піднімаємося на двадцять п’ятий поверх. Двері ліфта відчиняються, і ми виходимо на килим, прикрашений хвилястим візерунком, який вкриває простору залу. Придивившись до візерунка, я помічаю, що це не просто хвилясті лінії, а зображення очей, які з’єднуються одне з одним.

— Тобі туди,— вказує він на непримітні двері зі світлого дерева в глибині залу.— Коли закінчите, я чекатиму тут.

Не встигаю я відповісти, як Марк зникає в кабіні ліфта, і я залишаюся на самоті. Ані секретарів, ані охорони, ані решти співробітників. Судячи з тиші, що оточує мене, на поверсі навряд чи перебуває багато люду, який сховався за дверима кабінетів. Можливо, ми тут лише удвох — Паоло Рамбан і я. Ступаючи «окатим» килимом, я прямую до його кабінету і, постукавши, штовхаю двері.

Кабінет Рамбана порожній. Не тільки в тому сенсі, що господаря немає на місці: тут майже немає меблів. Вікно на всю стіну, за яким над парканом із хмарочосів пролітає трійця літаків, котрі рвонули в різні боки. Стіни і стеля пофарбовані в світло-бежевий, на підлозі — той самий психоделічний килим. У центрі просторого кабінету — прямокутний стіл із бежевого пластику, на столі немає ані комп’ютера, ані стосів паперу — нічого. Біля столу, одне навпроти одного — два крісла, оббиті шкірою та обрамлені металом. На одному з них я помічаю аркушик паперу. Трохи повагавшись, беру його в руки й читаю: «Любий Золтане! Я буду незабаром. Якщо захочете чогось випити, бар міститься за панеллю з логотипом корпорації. Ваш Паоло».

Я знаходжу потрібну панель на стіні, але вчасно згадую про рекомендації дотримуватися обережності. Бар, проте, досить різноманітний, але робота є робота: від випивки краще утриматися. Я роздратовано опускаюся в крісло й ховаю записку в кишеню. Можливо, Харон захоче провести графологічну експертизу почерку Рамбана.

Уся інформація, яку я встиг нарити про Паоло Рамбана, належала до періоду, що передував його роботі в корпорації. У минулому відомий модельєр, десять років тому він пішов зі світу моди, пояснивши своє рішення зміною життєвих пріоритетів. Потім він очолював благодійний фонд, який боровся з анорексією, а потім і зовсім зник із радарів.

Чекаючи на креативного директора «Транс-Реаліті», роздивляюся інсталяцію, встановлену біля однієї зі стін,— іще один предмет у кабінеті крім столу та крісел. Точніше, три предмети. Інсталяція являє собою три великі скляні бокси, усередині них містяться три брили льоду, на які невідомо звідки проєктується закільцьоване відео. Усі три сюжети пов’язані між собою одним героєм, обличчя якого здебільшого розмите, але іноді на крижаних зламах проступають окремі риси, щоправда, скласти з них портрет мені не вдається.

На тому крижаному екрані, що ліворуч, герой сидить у позі лотоса, заплющивши очі й зімкнувши руки біля паху — камера неквапливо облітає навколо нього, змушуючи фігуру в кадрі обертатися. Зображення на екрані посередині: та сама людина, що танцює химерний танець,— вона високо підкидає коліна, у той час як її руки то злітають догори, то спадають униз. У цьому танці є щось індійське, а кілька фаз, які одночасно видно в кадрі, додають танцюристу схожості з багаторуким індуїстським богом. На третьому екрані зображення більш хитромудре: герой спочатку розпадається на сотні однакових фігур, а потім усі фігури збираються в одну, і коли це возз’єднання відбувається, на лобі фігури яскраво спалахує третє око, що дивиться на глядача, тобто на мене, водночас і з цікавістю, і з жалем.

— Ви любите відеоарт? — чую високий чоловічий голос у себе за спиною.

Обернувшись, я бачу Паоло Рамбана, який нечутно увійшов до кабінету. Років шістдесяти з лишком, невисокого зросту, з крупними рисами обличчя й бронзовою доглянутою шкірою. Він не просто стояв — він позував, погладжуючи рукою з двома перснями свою борідку-готі й зарозуміло вивчаючи мене крізь окуляри з черепаховою оправою.

Паоло був направду вражаючим видовищем. Костюм темно-попелястого відтінку, із золотим гаптуванням уздовж рукава, високий комір сорочки, що прикриває все горло, яке обхопила строката краватка, заколота діамантовою брошкою. З-під укорочених за останньою модою штанів виглядали напівчоботи на високих підборах із зеленої крокодилячої шкіри. Запах його парфуму був досить насиченим і одразу ж наповнив кабінет атмосферою розкошів та високої моди.

Я підводжуся з крісла й тисну його руку — млявий потиск, який він швидко перериває і театральним жестом указує мені на моє місце. Сідаю.

Рамбан сідає навпроти, закинувши ногу на ногу, і з хвилину дивиться кудись над моєю головою. Терпляче чекаю продовження.

— Отже, Золтане...— Він говорить повільно, розтягуючи слова, ніби знає величезну ціну кожного.— Я чув, ви блискуче пройшли перший етап співбесіди. Дуже радий за вас.

— А можна запитання, пане Рамбан?

— Просто Паоло.

— Гаразд. Паоло, хто автор цієї приголомшливої інсталяції?

Рамбан здіймає брову. Він явно чекав іншого. Щось про кислоту або медитацію, або порожній конверт. Але ще під час своїх художніх медитацій у Нагаркоті я прийняв рішення, що в моменти перебування всередині корпорації «довірятимуся вітру», що й продемонстрував щойно Рамбану. Здається, йому це сподобалося. Він дозволив собі напівпосмішку і нагородив мене ввічливим кивком голови.

— Це моє творіння.

— Серйозно?

— Ну, певно ж. Я очолюю креативний відділ величезної медіакорпорації. Відеоарт — цілком закономірне хобі в моєму випадку.

Запановує невелика пауза, Рамбан знову дивиться кудись над моєю головою, ніби забувши про мене. За кілька хвилин він знімає окуляри і втомлено тре перенісся.

— А тепер, якщо дозволите, Золтане, я поставлю вам кілька запитань.

Я одразу ж відновлюю в пам’яті своє липове CV, але, як згодом з’ясовується, мені ця інформація не знадобиться.

— Як ви вважаєте, Золтане, чому одні люди домагаються в житті успіху, а інші — ні?

— Гадаю, ідеться одразу про кілька факторів: спадковість, властивості характеру, талант, урешті-решт.

— Зрозуміло,— киває він, ставлячи окуляри назад.— Але є дещо важливіше. Просто одні люди хочуть цього, а інші не хочуть.

— Хіба не всі люди хочуть бути багатими і знаменитими? — Я не можу зрозуміти, до чого він веде.

Рамбан відмахується від мого запитання, продовжуючи своїм фірмовим знудженим тоном.

— Гроші та влада — це лише інструмент.

— Інструмент для чого? — не вгамовуюся я.

— Для створення реальностей. Тих реальностей, у яких нам подобається жити.

— Ви використовуєте слово «реальність» у мно-жині...

— Так і є. Було б нудно жити лише в одній реальності, чи не так? Наша розмова — це одна з реальностей. Коли розмова завершиться, почнеться інша реальність — і для вас, і для мене. Однак правда в тому, що ми самі створюємо ці реальності, але багатьом людям, майже всім, здається, що реальність, до якої вони належать,— це даність, зумовленість і незмінність. Ви розумієте, про що я?

— Здається, так.

Паоло Рамбан підводиться зі свого місця, я стежу за його переміщеннями, повертаючись разом із кріслом.

— Можливо, вам знайома алегорія, вигадана Платоном,— про людей, замкнених у печері.

Уважаю за краще нічого не відповідати.

— Я вам нагадаю, Золтане. Платон стверджував, що звичайна людина нагадує бранця, який сидить на підлозі печери зі скутими руками і ногами. Він сидить спиною до виходу з печери, і все, що він бачить,— тіні від предметів, які рухаються у нього за спиною. Не в силі обернутися, він уважає ці тіні єдино можливою реальністю і не припускає думки, що існує щось іще. Якби Платон жив у наш час, мабуть, він порівняв би телебачення з фокусником, який, пробравшись до печери і стоячи за спиною у бранця, проєктує на стіну перед ним різні фігури — привабливі чи огидні, витончені чи примітивні. Спостерігаючи за цією грою тіней, ви можете подумати, що вона сповнена змісту, однак це лише тіні, ілюзії, фікція. Так от, у якийсь момент нам у корпорації набридло продюсувати театр тіней — ми маємо намір зняти з бранця кайдани і вивести його з печери назовні...

— Благородна місія! — дозволяю я собі зауваження.

— Тут ідеться не про благородство,— відповідає Рамбан.— Нам просто незатишно в печері. Саме тому, що мені подобається конструювати реальності, я і став свого часу займатися модою. І саме тому припинив займатися нею. Якоїсь миті я зрозумів, що мода — надто примітивний інструмент. Скажімо так, це павине перо, що лоскоче вухо, а нам у корпорації потрібний лазерний скальпель, що розкриває череп.

Рамбан підходить до бару в стіні, бере в руки карафку з водою, пропонує мені, я відмовляюся. Зі склянкою в руках він сідає на край столу просто переді мною і промовляє:

— Якби вам довелося розробляти піар-стратегію для нової релігії, з чого б ви почали?

— Це алегорія? — питаю я, не вірячи своїм вухам.

— Багато чого з того, що ми робимо, можна передати лише мовою метафор.

— Релігія — це набір містичних знань, які пристосовано для певної географічної зони. Вони розв’язують екзистенційні завдання: що буде після, у чому сенс буття, яким є наше призначення...

— І? — Паоло явно занудьгував від мого красномовства.

— Будь-яке спілкування з богами передбачає жертвоприношення. Або як мінімум підношення. Тому я б пішов перевіреним шляхом. Обрав би обличчя бренду, створив йому відповідне паблісіті. А потім — розіп’яв би його.

— Ефект жертви давно вже не працює, ми проводили дослідження,— відмахується Рамбан.— Людям тепер складно концентрувати свою увагу більш ніж на добу, вони забудуть вашого месію наступного дня. Я б хотів отримувати від вас більш оригінальні рішення.

— Залежить від того, який показник піар-кампанії вважати успішним. Навіть зірки-одноденки добре продаються.

— Новий ринок, який ми маємо намір завоювати, вимірюють не грішми. Його вимірюють душами людей.

— Звучить загадково.

— Буде час і для конкретики,— обриває мене Рамбан.

Він кидає погляд на свій годинник, циферблатом якого швидко проносяться якісь золотаві символи. Ледь помітно здіймає брову — ознака легкого роздратування, яка від мене не сховалася,— потім підводиться. Я вирішую, що аудієнція добігає кінця. Гарячково міркую, як урятувати ситуацію. Мені очевидно, що я не справив на Рамбана належного враження. Однак він не вказує мені на двері, а дивиться просто в очі, можливо, уперше за нашу зустріч.

— Знаєте, Золтане, мені вас наполегливо рекомендували... Що ж, подивимося. У будь-якому разі, щоб затвердити вашу кандидатуру, я маю провести з вами один невеликий тест.

Приймати я тут більше нічого не буду — кажу я собі.

— Що вам відомо про дзен-буддистські коани? — вимовляє мій співрозмовник.

Що далі, то важче.

— Це завдання, що здаються нездійсненними і які вчителі дзен давали своїм учням,— відповідаю я.— Продемонструвати ляскання однієї долоні, знайти те, що міститься на північ від Північного полюса, і так далі.

— Абсолютно правильно. Хоч я і не вчитель, а ви поки що не мій учень, але все ж таки... Ви маєте зупинити цей літак.

Він указує в бік вікна, де літачок завбільшки з малярійного комара неквапом рухається в просторі між двома хмарочосами. Я одразу ж згадую японського ченця, якому вчитель дав завдання зупинити потяг. Для ченця все закінчилося сумно — не знайшовши іншого рішення, він кинувся під потяг, і вчитель вважав, що монах формально впорався. Переводжу погляд із вікна на Рамбана. Той спостерігає за мною з ледь помітним скепсисом, але серйозно. Я розумію, що він зовсім не жартує — ба більше, не залишає мені часу на роздуми. Треба діяти!

Я зриваюся на ноги, відриваю своє крісло від підлоги і з розмаху шпурляю його у вікно. Хромована хрестовина врізається в скло, і воно одразу ж укривається найтоншою павутиною тріщин, за якою неможливо розгледіти ані міста, ані літака над ним. Потім обертаюся до Паоло, готовий до будь-якої реакції.

Паоло застиг, явно спантеличений. Він дивиться на вікно, переводить погляд на мене, і я вперше бачу на його обличчі відтінок цікавості. Не може бути! Він кидає погляд на свій годинник і нагороджує мене білозубою усмішкою, театрально жестикулюючи.

— Браво, Золтане! Ви впоралися із завданням.

— Справді?

— Очевидно. Мені здається, ви не безнадійні, мій любий.

— Дякую...

— Що ж, приходьте завтра о десятій, щоб Марк устиг усе вам показати і познайомити з ключовими особами компанії.

— Звісно, буду о десятій,— обіцяю я, потискаючи на прощання його мляву руку.

— І ще дещо...— вимовляє Рамбан. Цього разу він не випускає моєї руки зі своєї і свердлить мене поглядом крізь свої модні окуляри.— Записка, яку я залишив тут перед вашим приходом,— віддайте її мені. У лівій кишені штанів, якщо не помиляюся?

Коли я повiдомляю Харону, що мене прийняли на роботу, старий нетямиться від щастя. Із такої нагоди у нього є для мене подарунок, який він передасть через Лінн — екзотичну байкершу, яка брала в мене кров на аналіз. Розмову з Рамбаном вирішую переказати йому пізніше — нехай спочатку перекаже мені аванс.

Поки чекаю на кур’єрку, намагаюся усвідомити те, що сказав Рамбан. Нова релігія? Чи говорив він бодай трохи серйозно, чи просто хотів перевірити новачка? Хоча чому б і ні? Церкви давно перетворилися на корпорації — адже може статися й навпаки? Попит на духовне зараз високий, як ніколи. А пропозиція? Храми стали туристичними пам’ятками. Релігійні символи — принтами на футболках. Універсальні автоцеркви перетворили віру на духовний фастфуд. Складно вигадати більш вдалий момент для виведення на ринок нової релігії.

Але все спрацює лише в тому випадку, якщо це буде справді крутий продукт. Не черговий психотренінг для інфантилів або секта для самотніх невдах, а щось по-справжньому нове, сучасне й зачіпливе. Що ж таке вони могли вигадати?

Коли Лінн приїжджає до мене додому ввечері того ж дня, виявляється, що вона і є обіцяним подарунком. Перш ніж вирушити до ліжка, ми закидаємося кількома пігулками з її фармацевтичної сумочки, і мені мало не зриває дах від насолоди. Складно відокремити дію стимуляторів від тілесної хімії, та й не треба. Мені просто хочеться заповнити її собою, вдихати запах її тіла, ловити подих, здригатися від кожного дотику, бути грубим і ніжним водночас. Коли за кілька годин я закінчую досліджувати її тіло, вкрите татуюваннями, вона спритно вдягається і, перш ніж піти, ставить на тумбочку біля ліжка три слоїки з пігулками.

— Бос просив передати,— пояснює вона.— Це — щоб як слід виспатися. Приймеш сьогодні. Це — для концентрації уваги. Приймеш завтра вранці. Це — щоб опанувати себе у стресовій ситуації. Приймати по одній штуці не частіше разу на день.

— Що в них?

— Ніякої хімії, тільки натуральні компоненти, новітня розробка.— Здається, вона знущається з мене, зображуючи ведучу телемагазину. Я демонстративно скидаю слоїки в шухляду тумбочки. Байдуже знизавши плечима, Лінн прямує до дверей, але я зупиняю її.

— Ти давно працюєш на Харона?

— Достатньо,— ухильно відповідає вона.

— Дивно, що ми не зустрічалися раніше. Мені здавалося, я знаю всіх його помічників.

— Нічого дивного,— обриває вона.— Не засмічуй голову непотрібними речами.

Мені не хочеться, щоб вона йшла так швидко, але, схоже, вона не налаштована на балаканину.

— Коли ми побачимося знову? — питаю я.

— Золтане, ти поводишся як дівчисько,— усміхається вона.

Дідько, вона має рацію. Секс, нехай навіть під стимуляторами,— занадто мало, щоб прив’язатися до практично незнайомої людини.

— Зберися, приятелю,— кидає вона, затримавшись у дверях.— Завтра в тебе важливий день.

Уже за хвилину я чую, як за нею зачиняються двері ліфта. Усе ж таки дістаю з тумбочки пігулки і, закинувши одну в рот, засинаю сном праведника.

Мені сняться кольорові сни, дія яких відбувається на фермі з розведення метеликів. Піднявшись на груди поваленого демона з обличчям, закритим маскою гірськолижника, я танцюю руйнівний танець Шиви. Від кожного руху моїх численних рук із неба падають літаки, і тільки метеликам, які літають навколо, я не завдаю жодної шкоди.

Наступного дня, у вiвторок, я прибуваю до «Транс-Реаліті». На годиннику за п’ять хвилин десята. Морда кунсівського Міккі Мауса здається мені надзвичайно доброзичливою, охоронці на рецепції — запопадливими правоохоронцями, покликаними убезпечити мене, а Марк, який бовваніє біля ліфта,— старим другом, якому я щиро радий. Якщо це ефект пігулок для концентрації уваги, одну з яких я все ж прийняв після сніданку, то треба буде вимагати від моєї «медсестри» ще кілька упаковок. Тим часом Марк починає екскурсію, мета якої — познайомити мене з усіма департаментами корпорації. Ми починаємо подорож із п’ятого поверху, де розташований Департамент безпеки.

— Паоло доручив познайомити тебе з ключовими фігурами корпорації, головами департаментів — вони ж акціонери,— весело торохкотить Марк.— Не факт, що всі вони опиняться на місці, і не факт, що зможуть нас прийняти. У будь-якому разі, ти маєш знати, що всі акціонери — люди досить ексцентричні. Ну, в хорошому сенсі. Я теж проходив цей шлях рік тому і, зізнаюся, це було дуже вражаюче.

Марк уже не здається таким гордовитим, як минулого разу. Зрозуміло, він ще не розглядає мене як рівного, але принаймні в його очах я піднявся на сходинку вище. Щоб привернути його більше, напускаю на себе трохи манірності. Звичайно, його ґей-радар це не обманює, але збити з пантелику може. Щоб підсилити ефект, називаю серед своїх улюблених місць у місті кілька ґей-клубів, поки ми балакаємо дорогою. У міру того як ми просуваємося вгору поверхами, я дедалі виразніше розумію, що слова Марка щодо екстравагантності тутешніх співробітників — не порожній звук.

Глава Департаменту безпеки, швед Іґґі Бьольверк, виявився високим широкоплечим здорованем років п’ятдесяти з чорною пов’язкою на лівому оці й важкою тростиною, що була більше схожа на посох і на яку він спирався під час ходьби. Його зовнішність була неймовірно картинною, неначе запозиченою зі скандинавського епосу. На додачу до всього, просто в його кабінеті стояла величезна клітка з двома воронами.

— Це Хугін і Мунін,— пояснив швед, перехопивши мій здивований погляд.— Хугін — винятково розумне створіння, а Мунін надзвичайно злопам’ятний. Не сунь до них пальці, якщо не хочеш, щоб вони їх відрубали.

Обговоривши з Іґґі особливості поведінки його крилатих підопічних, ми проїхали до Фінансового департаменту, де я познайомився з його керівником на ім’я Фо Ці. Неймовірно товстий китаєць зустрів нас широчезною посмішкою, будучи роздягненим до пояса: його неосяжні груди каскадом звисали на такі самі величезні боки, й усе це коливалося в унісон із кулястим черевом, до якого він радо притиснув спочатку Марка, а потім мене.

— Вибачте за мій вигляд,— сказав Фо Ці, анітрохи не зніяковівши.— Я виконував гімнастичні вправи.

Покинути кабінет пана Фо ми змогли тільки за годину, коли вислухали десяток сміховинних історій про бар’єри в комунікації між китайцями та європейцями, помилувалися фотографіями його п’ятьох дітей і випили щонайменше літр зеленого чаю.

Наступним на черзі був Юридичний департамент, де Марко познайомив мене з головним юристом корпорації — латвійською матроною на ім’я Авґуста Юстас. Як мені здалося, вона одразу ж запала на мене. Мабуть, якби ця енергійна білява дама була років на десять молодшою і важила на десять кілограмів менше, я із задоволенням закрутив би з нею службовий роман. Але зараз вирішив обмежитися легким фліртом під час дегустації ризького бальзаму.

Наступним на черзі було знайомство з керівником Департаменту персоналу — похмурим індійцем Давендранатом Чопрою. Пославшись на заклопотаність, пан Чопра передоручив нас своїй секретарці, яка розважала нас у приймальні, поки її шеф громоподібним голосом шпетив когось за дубовими дверима кабінету.

Цей калейдоскоп знайомств, включно з пересуванням ліфтом, прогулянки нескінченними коридорами й очікування у приймальнях, забрав майже весь день, до кінця якого Марк, як не приндився, мав досить утомлений вигляд.

— Залишилося ще два департаменти. Перший — Технічний, але туди стажистів не допускають. Другий — Креативний департамент, яким керує Рамбан. У ньому ти й працюватимеш,— повідомляє він, поки ми набираємо воду з кулера.— Якщо, звісно, пройдеш третій тест.

— Який третій тест? — перепитую я.

— Наскільки я знаю, два ступені ти вже пройшов. Третій же забере деякий час.— Марк загадково посміхнувся.— Як тобі наші боси?

— Дуже примітні персонажі, як ти й казав.

— Що скажш про Фо Ці?

— Найменше він схожий на фінансиста — я б скоріше прийняв його за буддистського майстра.

— Можливо, тому що він не фінансист у класичному розумінні цього слова. Акумуляція грошових потоків не є самоціллю корпорації — ти сам згодом це зрозумієш. Гроші для нас — це кров, яка має текти жилами, щоб організм функціонував.

— У контексті великого бізнесу звучить несподівано.

— Знаєш, люди часто повторюють, що гроші не головне. І завжди це звучить нещиро,— посміхнувся Марк.— Просто одні кажуть це тому, що грошей у них немає, а інші — тому що грошей у них забагато.

Я зізнався собі, що Марк, котрого я спочатку недооцінив, виявився зовсім не таким простим.

— А що скажеш про Юридичний департамент? — поцікавився я.

— Авґуста і її сторожові юристи залагоджують усі проблеми, пов’язані з легалізацією нашого бізнесу. Корпорація діє, скажімо так, в інноваційній сфері, для якої ще не прописано законодавчої бази. Тож, сам розумієш, роботи у них вистачає. До речі, Авґуста — досить мила людина, якщо її не дратувати. Не можу сказати того самого про Бьольверка та Чопру. Але гадаю, ти сам у всьому розберешся під час стажування.

— Що ж, дякую за екскурсію! — Я поплескую свого нового приятеля по плечу.

— І ще дещо.— Марк іде за мною в напрямку до ліфта.— Завтра о дев’ятій вечора я влаштовую невелику вечірку у себе вдома. Приходь — зможеш познайомитися з колегами у неформальній обстановці. Скину тобі адресу.

— Дуже добре! — відповідаю я. Він тисне мені руку, й наші долоні стикаються трохи довше, ніж того вимагає корпоративний етикет.

Усе складається підозріло вдало. Порівняно легкий вступ на роботу, знайомство з першими особами й одразу ж запрошення на неформальний корпоратив. Хоча, можливо, «підозріло» — зайве слово, і просто я такий охрінезний красень і розумаха. Особисто мене ця версія наразі цілком улаштовує.

Щовiвторка — вечiр покеру. Точнiше, спочатку це була субота. Раніше ми з хлопцями збиралися щосуботи в іспанському ресторанчику з грайливою назвою PUTA, їли паелью, базікали й перекидалися в карти. Однак із часом із днів відпочинку вихідні перетворилися на можливості для бізнес-нетворкінгу, і для друзів удавалося жертвувати тільки звичайним буденним вечором.

Хлопці — це троє моїх друзів. Аксель, із яким ми живемо в одному хмарочосі, його молодший брат Тім і наш четвертий мушкетер, якому найкраще пасувала б роль Портоса — телепень Сі-Джей на прізвисько Сумо (про нього я вже згадував). На відміну від інших друзів, яких я завів уже після повернення із США, Сумо єдиний, кого я знаю зі свого вуличного дитинства. Через це бачити його в нашій компанії трохи дивно, адже Аксель працює управляючим модного бутика, а Тім — клубний промоутер.

Сумо ж віртуозно поєднує професії сутенера, дрібного афериста й продавця нелегальних товарів, здебільшого напівлегальних ґаджетів. Я дорожив Сумо, сам не знаю чому. Не тільки як корисним контактом, але і як людиною. Мабуть, він єдиний, кого я міг узагалі назвати своїм другом.

Щодо мене, то я в нашій компанії проходжу просто як кар’єрист — про моє гендлювання з Хароном не варто знати навіть близьким друзям. Хіба що Сумо може про щось здогадуватися, оскільки іноді допомагає мені з добуванням інформації.

У моєму блокноті накопичилося вже кілька десятків їхніх портретів. Бездоганно поголений гостроносий череп Акселя. Фізіономія Тіма, схожа на писок мопса, з приплюснутим носом і вічно піднятими вгору бровами. А також масивна пика Сумо з набряклими щоками, спадистим чолом і важким підборіддям.

Я обзавівся друзями «свого кола» спеціально, щоб не скидатися на соціопата. Потягу до спілкування я не відчував ніколи: надто мало спільного бачив між собою і людьми, які мене оточують. Усі вони намагалися якось виокремитися з натовпу. Я ж, навпаки, насолоджувався своєю безликістю, що давала мені можливість бути уважним спостерігачем. За кілька років, уже після возз’єднання з Хароном, ці друзі стали в нагоді. Перевіряльники з різних компаній і державних органів виявляли мене в оточенні оптимістичних бовдурів і записували до своїх звітів «стабільні відносини з невеликим колом друзів, соціально адаптований». Саме Сумо надавав моїй компанії реалізму, час від часу відволікаючи на себе увагу нишпорок. Особливо тих, які працювали на копів. Що мені й треба було: залишатися на видноті й бути невидимим — запорука успіху корпоративного шпигуна.

Отже, вечір покера щовівторка — ця традиція з’явилася в нас років зо три тому. Щоправда, дедалі частіше ми відкладали карти і розважалися грою у «вірю — не вірю». Правила прості: розповідаєш історію, яка сталася з тобою за останній тиждень — реальну чи уявну,— а інші намагаються вгадати, чи було це насправді. Хто вгадує рідше за інших, оплачує обід. Минулого разу цей привілей випав мені, але найчастіше розщедрюватися доводиться Тіму — надто вже він недовірливий.

Сьогодні першим свою історію нам розповідає Аксель. Усі його вигадки схожі одна на одну, немов епізоди серіалу. Стандартна локація — примірочна кабінка бутика, дійові особи — пустотливі дівулі. Цього разу йшлося про одну сексапільну панночку, яка припхалася на примірку зі свіжонафарбованими нігтями. Акселю, який у цей час вдало опинився в торговому залі, довелося зайти з нею в примірочну кабінку, щоб власноруч роздягнути клієнтку, натягнути на неї відверту сукню, а потім знову роздягнути й одягнути. Також у цій історії мав місце блискавичний мінет, яким модниця віддячила за надану їй увагу. За виразом облич слухачів, я зрозумів, що всі, так само як і я, сумніваються в імовірності цього епізоду. Ми пишемо свої варіанти — «вірю» чи «не вірю» — на серветках і передаємо їх Акселю. Згідно з правилами гри, правильну відповідь ми дізнаємося, коли всі учасники розкажуть свої історії.

Тім вирішив повідати нам про те, як він організовував приїзд відомого японського ді-джея, у райдері якого, крім стандартних пунктів, зазначався цілий арсенал інтимних іграшок, набір стимуляторів, кайданки (обов’язково справжні), двоє незайманих дівчат і сексробот. Із більшою частиною набору в Тіма все пройшло вдало. Він навіть зумів купити кайданки у знайомого копа й орендувати секс-робота на ім’я Лілі. А ось із незайманими довелося поморочитися. Як з’ясувалося, цнотливим дівчатам аж ніяк не кортить займатися проституцією, навіть якщо клієнт — усесвітньо відомий діджей. Тільки з допомогою знайомого власника модельного агентства Тіму вдалося розв’язати цю проблему.

Після медичного огляду миловиді діви були доставлені до номера японця перед його виступом у клубі. Аж раптом на виступ діджей не з’являється, на дзвінки не відповідає. Коли Тім проник до нього в номер, то виявив, що японця прикували до батареї. Діви ж зникли разом із особистими речами діджея, його грішми й навіть сексроботом. Моєму другові особисто довелося розпилювати кайданки за допомогою ножівки, а вкрадені речі повернути так і не вдалося. Хіба що Лілі було виявлено наступного дня завдяки її GPS-передавачу — вона валялася на недобудованій станції надземного метро, пропонуючи бомжам секс за гроші.

Слово бере Сумо. Він розповідає нам історію, як купив в одного ділка велику партію VR-шоломів, і всі вони виявилися несправними. Коли Сумо вдалося вирахувати адресу ділка, він разом зі своїм помічником заявився туди за відсутності господаря й виявив там склад побутової техніки. Вони винесли звідти все найцінніше, включаючи один девайс, призначення якого Сумо довго не міг розгадати. За його словами, це була кругла штука завбільшки з яблуко, з невеликим отвором з одного боку і єдиною кнопкою — з іншого.

Новий господар ґаджета підозрював у ньому й запальничку, і вдосконалену заточувалку для олівців, й ароматизатор повітря. І ось одного разу він наважився засунути в отвір палець, одночасно натиснувши на кнопку. Його неначе струмом ударило! В один момент у голові у Сумо промайнули всі найприємніші миті, які були в його житті. Усе це тривало не більш як тридцять секунд, і в якийсь момент йому навіть здалося, ніби він помирає або вже помер. Сумо спробував активувати цей ґаджет знову, але той не подавав ознак життя. Чи то батарейка сіла, чи то картридж закінчився. А коли він розкрив цю штуку за допомогою ножа, з неї висипалася лише жменька чорного піску — ані дротів, ані мікросхем, нічого.

Настала моя черга розповідати дивовижну історію. Я повідав друзям про свою співбесіду за участю богів і застосуванням міцного наркотику. Певна річ, назву корпорації та обставини, що передували цьому іспиту, я приховав. Не дивно, що моїй історії, судячи з написів на серветках, ніхто не повірив — так само, як і історії Акселя. Що стосується викраденого сексробота, то «вірю» сказали ми з Сумо, але Тім зізнався, що він вигадав усе від початку до кінця. А ось історії про дивовижний ґаджет повірив я один, і яке ж було здивування моїх друзів, коли Сумо почав присягатися, що все це було насправді. Він так і не зумів переконати у своїй чесності Тіма й Акселя, з якими в результаті поділив рахунок за обід.

Коли ми вийшли з ресторанчика, Аксель із Тімом зупинили таксі, а Сумо почав чекати, поки його забере з собою один із його друзяк. Я морочився з навігатором, коли раптом він підійшов до моєї машини й жестом показав, щоб я опустив бічне скло.

— Послухай-но, адже я розповів чисту правду. Хочеш, покажу тобі якось, що залишилося від цієї кулі?

— Я вірю, друже. Я ж так і проголосував — не пам’ятаєш?

— Дякую, братухо. Для мене це важливо. До речі, як тобі інформація, яку я тобі скинув? Придалася?

Щиро дякую йому за допомогу, на що Сумо відповідає, що краще б мені не заводитися з цим Ґааді,— про нього і його оточення кажуть, що вони ті ще людожери, які вимагають цілковитої покори. Я киваю і від’їжджаю від ресторану. Устигаю побачити в дзеркалі, як поруч із Сумо зупиняється величезний чорний джип, і товстун зникає на задньому сидінні, помахавши мені на прощання рукою. Запізно, друже, я вже вляпався в цю справу по вуха.

Наступний день у «Т????-????i?i?ранс-Реалiтi» я проводжу у вивченні безлічі нудних циркулярів і посадових інструкцій, а також підписання цілого стосу договорів про нерозголошення. Ближче до вечора, перед вечіркою в Марка, телефоную своїй ніндзя-повії — байкерці Лінн. Вона приїжджає за пів години — ніби чекала на мій дзвінок. Швидкий секс. Блискавичний.

Розповівши їй про Марка і про вечірку, пропоную вирушити туди разом, а оскільки я маю намір набухатися, вирішуємо їхати на її мотоциклі. Перед виїздом я закидаюся двома пігулками — одна від стресу, друга для концентрації уваги — цікаво, як вони спрацюють разом.

Марко живе на іншому кінці міста, на вулиці Емеральд Гілл — район із розкішними резиденціями та мальовничими особняками. Ми дістаємося туди дуже швидко — чи то через швидкісне водіння моєї подруги, чи тому, що через пігулки починають згортатися простір і час. Лінн глушить мотор перед високими ворітьми, і до нас виходить охоронець, якому я повідомляю, що ми приїхали в гості до Марка. У списку виявляється тільки моє ім’я. Ми чекаємо.

За деякий час перед нами з’являється господар вечірки. Він одягнений у розхристану яскраву сорочку, лляні штани та сандалі. Волосся його розпатлане, щоки умазані губною помадою, а в руці він тримає келих із шампанським. Я знайомлю Марка з Лінн, яка вже встигла зняти шолом, але, як і раніше, сидить у сідлі мотоцикла.

— Послухай-но, Золтане, тут таке діло...— вимовляє Марко.— Забув тобі сказати: вечірка тільки для співробітників.

Я не встигаю нічого відповісти — мене випереджає Лінн:

— Немає проблем. Я заїду по тебе пізніше, Зете.

Вона рушає, а ми з Марком проходимо за ворота.

— Твоя подружка не образилася? — запитує він.

— Її складно образити.

Як на асистента креативного директора, мій новий приятель влаштувався моцно. Простора доглянута територія, двоповерховий особняк із лаконічним фасадом у скандинавському стилі. Біля нього — великий квадратний басейн, навколо якого тусуються чоловік із тридцять гостей. Упізнаю кілька знайомих: товстого Фо Ці з Фінансового департаменту, який розвалився в шезлонгу, і головного юриста корпорації, Авґусту, яка, помітивши мене, багатозначно підморгує поверх свого келиха. Ані Рамбана, ані Ґааді серед гостей я не знаходжу. Марко виходить, щоб налити мені випити, і щасливо забуває про мене, розговорившись із двома дівчатами в яскравих сукнях. Заволодівши пляшкою віскі, залишеною на столику неподалік, наповнюю келих по вінця. Після цього беруся розглядати веселеньку компанію, користуючись тим, що на мене ніхто не звертає уваги.

Компашка біля басейну зібралася досить різношерста: і солідні чоловіки, і літні дамочки, й офісні старлетки, і молоді кар’єристи. Незважаючи на відмінності у віці та зовнішності, усі учасники тусовки як ніби зліплені з одного тіста — подібності в них набагато більше, ніж відмінностей. Однакові вирази облич, манера триматися, жестикулювати... Невже робота в одній корпорації здатна накласти такий відбиток? Чи чекає на мене таке саме форматування? Поки я розмірковую про це, встигаю допити перший келих. У той момент, коли наливаю другий, до мене підступає Авґуста Юстас.

— Роздивляєшся публіку? — цікавиться вона.

— Певна річ, адже нам разом працювати... Сподіваюся.

— Іще надивишся,— каже Авґуста, поправляючи кольє з діамантовим католицьким хрестиком.

Цей жест має привернути мою увагу до її декольте — так, власне, й виходить. Очільниці Юридичного департаменту добряче за сорок, але одразу видно, що вона доглядає за собою. До того ж, поза офісною обстановкою вона здається мені набагато привабливішою. Немовби відчувши флюїди, що виходять від мене, дама бере мене під руку, і ми робимо рандеву навколо басейну.

— Золтане, ти б, напевно, хотів, щоб я познайомила тебе з усіма? Якщо вже Марк цього не зробив,— каже вона.

— Уважаю за краще не квапити події, слухаючи вашої поради.

— Але з паном Фо, гадаю, ти вже бачився?

— Привіт, Золтане! — китаєць робить вигляд, що збирається підвестися з шезлонга, але, звісно ж, залишається на місці.

— Фо — справжній буддист,— пошепки повідомляє Авґуста.— Взагалі в корпорації лояльно ставляться до різних віросповідань.

— Це я вже зрозумів.— Я пригадую графіті із зображенням божественних посиденьок, що я побачив на стіні мітинг-руму.

— Містер Ці — економіст від Бога,— веде далі моя супутниця.— У Китаї йому пророкували посаду міністра економіки, але наш друг надав перевагу банківській сфері. А коли партія спробувала відтиснути його багатомільйонний бізнес, він був змушений утекти до вільної зони Сінгапуру, аж тут і нагодилася пропозиція від Саула. Я чула, що він зумів вивести з країни лише десяту частину своїх активів — достатньо, щоб стати ключовим акціонером,— а рештою поживилися партійні бонзи.

— А Іґґі Бьольверк теж тут, на вечірці? — поцікавився я.

— Ні, наш Іґґі уникає світських вечірок,— посміхнулася Авґуста.— До речі, ти знайомий із його історією?

Заперечно хитаю головою.

— Він служив фахівцем із держперевороту в європейських спецслужбах, а потім погорів на якомусь африканському проєкті,— повідомляє моя супутниця.— Проте згодом стало відомо, що він працював не лише зі спецслужбами, але й із приватними клієнтами. Тож репутація в Іґґі тепер така, що краще йому з Сінгапуру не виїжджати. Повсюди — і в Європі, і в Азії, і в Америці — його з радістю засадили б років на сто.

— Цікаво! Виходить, пан Ґааді зібрав у раді акціонерів корпорації «грішних ангелів»? — вирішив я її спровокувати.

— Гадаєш, мене це теж стосується? — стрепенулася вона.— Ну, ти й нахаба, Золтане! Хоча, знаєш, у твоїх словах є певна частка правди.

У цей момент до нас підрулює Марк, який має ще більш розпатланий вигляд, ніж раніше.

— Авґусто, ви не проти, якщо я на деякий час викраду вашого супутника? Хочу показати йому будинок.

— Тільки не забудь повернути його.— Перш ніж відпустити моє зап’ястя, дама досить міцно стискає його.

Будинок Марка всередині виявляється так само привабливим, як і зовні: багато світла, просторі кімнати, білі стіни, завішані крупноформатними чорно-білими фото, переважно естетське ню.

— Давно купив цей палац? — цікавлюся я, поки ми піднімаємося сходами.

— Та що ти, це не мій будинок. Корпорація орендувала його для вечірок, і мені, як головному патімейкеру, запропонували тут жити. Бачу, ти часу не гаєш, приятелю. Що цікавого дізнався від Авґусти?

— Нічого конкретного,— ухильно відповідаю я.

У цей час Марко помічає темно-синій кабріолет, що заїжджає на територію резиденції. За кермом сидить засмагла шатенка в білій блузці — її обличчя звідси я розгледіти не можу.

— Це Катрін,— поквапом вимовляє він, вибігаючи з тераси.— Я маю її зустріти.

Залишившись на самоті, я допиваю своє віскі й далі спостерігаю за тим, що відбувається внизу. Із появою шатенки публіка помітно пожвавлюється. Багато хто встає з насиджених місць, щоб привітатися з нею, решта просто привітно махають рукою з іншого боку басейну. Якщо з кимось на цій вечірці і потрібно обов’язково познайомитися, то саме з цією дівчиною. За лічені секунди вона стала буквально центром уваги.

— Ось ти де, Золтане! — чую я голос Авґусти у себе за спиною.— На кого ти там задивився?

— Хто це? — киваю на дівчину.— Якась знаменитість?

— Можна й так сказати. Доньку Саула не часто можна побачити на вечірках. Тож милуйся, поки є можливість.

Пані Юстас, судячи з блиску її очей, уже встигла ґрунтовно нажлуктитися. Утім, і я вже напідпитку. Вона спирається ліктями на огорожу так, щоб максимально відкрити свої груди.

— Золтане, милий, ти маєш дещо дізнатися про принципи корпорації.

— Що ж саме, Авґусто?

— Тут заохочуються дружні стосунки між співробітниками.— Із цими словами хтива дама кладе руку на мою матню, і я з подивом помічаю, що мій член устиг налитися кров’ю.

Ми вийшли з будинку до басейну — спочатку я, за кілька хвилин Авґуста. Катрін серед гостей не було, але, зважаючи на кабріолет на парковці, вона, як і раніше, тут. Тим часом вечірка встигла набрати обертів: музика лунала голосніше і бадьоріше, по периметру басейну запалили смолоскипи, а частина гостей уже щосили танцювала з келихами в руках. Багато хто плавав у воді — хто в купальних костюмах, а хто і в одязі. У центрі басейну подібно до невеликого острова, зависав Фо Ці, обдаровуючи всіх присутніх своєю прихильною усмішкою, і зграйка юних співробітниць у бікіні горнулася до його тіла, що розгойдувалося на воді. Хтось наповнив мій келих віскі, і я, замість того щоб сказати «мені вже годі», розправився з напоєм трьома ковтками.

Пігулки, алкоголь, приголомшлива музика — на мить мені здалося, що я втрачаю контроль над своїм тілом, і щоб не звалитися в басейн, сідаю в надувне крісло. «Було б викликати Лінн»,— подумав я, але не встиг вийняти з кишені телефон: Марк, видершись на один зі столів, привернув увагу всіх присутніх вигуком «Гей, народе!». Із мікрофоном в одній руці і келихом вина в іншій він почав говорити:

— Я вирішив узяти слово зовсім не для того, щоб указати вам на двері.— У відповідь лунає дружний сміх.— Вечірка не завершується — скоріше, навпаки. Як ви знаєте, нашого боса, Саула Ґааді, рідко можна помітити на подібних збіговиськах. Не тому, що його дратує наше товариство,— знову сміх,— а через його напружений графік. Однак Саул попросив мене переказати вам вітання і побажання відірватися на повну.— Оплески, крики «є-є-є!» та «ура!».— Але це ще не все, любі друзі! Пан Ґааді приготував спеціальний подарунок для кожного з вас! — Слово «кожного» Марко виділив особливим чином.— Гадаю, усі ви здогадуєтеся, про що йдеться... Отже, увага на екран!

Натовп знову зааплодував, а я почав шукати очима екран, про який ішлося. За хвилину я помітив рух на фасаді будинку: з-під кроков з’явилися металеві панелі, що випромінюють дрібний водяний пил. Спиною до екрана і обличчям до публіки, що шаленіє від захвату, стоїть дочка Ґааді, Катрін,— незворушна і злегка відсторонена. Цього разу мені вдалося роздивитись її: смаглява шкіра, мигдалеподібні карі очі, чітко окреслені губи — східна краса найвищого ґатунку. Вона схрестила руки перед собою, від чого її ідеально круглі груди під білосніжною блузкою злегка піднялися. На вказівному пальці мерехтить великий золотий перстень із темним каменем, у якому відбивається вогонь факела, що стояв неподалік. На мить наші погляди зустрічаються, і мені здається, ніби вона зовсім не здивована тим, що я настільки неприкрито розглядаю її, як ніби ми з нею вже були знайомі, і знайомі давно. Ледь помітно кивнувши мені, вона відводить очі, а я чую слова офіціанта, що звернені до мене:

— Спеціальне частування! — У руці він тримає тацю з розсипом невеликих різнобарвних девайсів, схожих на мушлі,— на кожній із них витиснено логотип «Транс-Реаліті».

— Мабуть, утримаюся.

— Це від пана Ґааді,— уточнює офіціант, підвівши брову.

Доводиться прийняти «частування» — до того ж, я помічаю, що решта гостей уже зробили це. Підглядаю, як вони вставляють мушлю у вухо і влаштовуються зручніше. Я припускаю, що це якийсь девайс для масових аудіотрансляцій. Установлюю його у вухо й намагаюся розслабитися, так само, як і всі довкола.

Голографічний фільм, трансляція якого починається наступної миті, відкривається вже відомим мені логотипом «Транс-Реаліті»: літера «Т» із променями, що розбігаються на всі боки. Коли світіння заповнює весь екран, чути чоловічий голос:

— Скоро. Скоро ти отримаєш те, про що молився. Те, чого завжди хотіла твоя душа.

Крізь плями світла починають проступати абстрактні фігури, які, обертаючись, влаштовують психоделічне коло танцю.

— Ти мрієш про рай? Але яким він буде й коли настане? І чи настане взагалі? Чи готовий ти чекати, не знаючи, чи отримаєш те, на що чекаєш?

Намагаюся уявити людину, яка вимовляє ці слова, але у мене не виходить.

— За допомогою технологій ми створюємо нову реальність — світ, сповнений щастя. Твій Світ. Твої правила. Твій рай. Такий, який ти сам побажаєш...

Поки що звучить кумедно. Голографічні зображення миготять з висхідною частотою — немов випадковий набір візуальних уривків, схожих на сюжети карт таро. Два ворони, що зчепилися крилами один із одним, шальки терезів, установлених на вістрі меча, червоне віяло із золотими персиками, зображеними на ньому, блискавка, що б’є у столітній дуб. І раптом мерехтіння припиняється — символи, немов фрагменти пазла, складаються в зображення чоловічого обличчя. Я ледве встигаю його розгледіти, зауваживши тільки східні риси та пронизливий погляд. Саул Ґааді?

* * *

— Часу не існує. Є лише єдиний нескінченний момент буття. Варто лише усвідомити це — і ти осягнеш вічність.

Голос долинає до мене з близької відстані, супроводжуваний потріскуванням багаття. Я зітхаю від несподіванки. Я більше не на вечірці! Над чорно-синім озером, оточеним білосніжними горами, спадають сутінки, а я сиджу серед фігур у темних балахонах, які оточили багаття. Чоловік, якого я прийняв за Ґааді, сидить навпроти й пильно дивиться на мене. Людина ліворуч подає мені чашу з темним напоєм, і я роблю ковток. Наголошую, що в мене чомусь смагляві руки. Хто я? Голос Старійшини — а я чомусь упевнений, що його слід називати саме так — обволікає мою свідомість.

— Одного разу в Болівії я захотів дістатися до озера Тітікака. Неймовірне місце сили, подібне до цього. І тут я виявив, що місцеві жителі не знають, що таке «час». Я запитав у місцевого інка-пастуха, як довго діставатися до озера.

Світ навколо мене знову змінюється. Я бачу приземкуватого пастуха, який витріщився на мене, поки я намагаюся розтлумачити йому своє запитання. Він мене не розуміє і тільки посміхається. І тут я згадую, що за весь тиждень перебування в цих місцях ні в кого не бачив годинника. Тоді я прошу його показати мені, де буде сонце, коли я дійду до озера. Пастух указує точку на небі. Я міркую, що йти приблизно три години.

— Насправді озеро ховалося за найближчим гаєм, за п’ятнадцять хвилин ходьби. Коли я зустрів пастуха наступного дня й запитав, чому він обдурив мене, той пояснив, що коли сам іде до озера, зустрічає знайомих, базікає з сусідами, обідає на траві, розмовляє з птахами... Усе, чого ми прагнемо, для нього не має значення.

Обличчя Старійшини знову проникає в поле мого зору, й озеро Тітікака зливається з озером у Пакистані (чомусь я впевнений, що це саме Пакистан). Два світи нашаровуються один на одного. Переплітаються...

— Цей пастух був щасливим. І ти можеш бути щасливим і зробити щасливими всіх навколо. Ти маєш пізнати вічність і розкрити її для інших. Для цієї місії ти отримаєш дорогоцінний дар, брате наш. Чи готовий ти? — запитує мене Старійшина.

Я відчуваю сильне хвилювання. Саме до цієї миті я готувався все життя. Старійшина підводиться, віддаляється в невідомому напрямку, а потім повертається в супроводі жіночої фігури в такому самому балахоні, як і ми всі.

Моє братство, що оточило багаття, починає тихо наспівувати. Дівчина скидає каптур, і я бачу, що її обличчя увібрало красу всього світу. Хто вона?

Приходжу до тями вдома, лежачи на лiжку, з важкою головою і жахливим смаком у роті. Наді мною стоїть Лінн зі склянкою води в руці.

— Хочеш пити? — питає вона.

Неначе пес, жадібно ковтаю воду, намагаючись зрозуміти, котра зараз година — вікна у квартирі завішені.

— Дев’ята година ранку,— відповідає Лінн на моє запитання.— Четвер.

Намагаюся пригадати, що було між учорашнім переглядом ролика й сьогоднішнім пробудженням. Удається відновити тільки уривок видіння: гарна молода жінка, яка скидає одяг у степовому шатрі, посміхається мені, щось говорить чомусь французькою. Варто заплющити очі — і я знову відчуваю ніжний дотик її рук. Здається, навіть відчуваю її подих, що овіває моє обличчя. Що ж це було? І чому мені здається, що я давно її знаю? Готовий заприсягтися, що це була Катрін, тільки зі світлим волоссям.

Поки розмірковую над цим, Лінн приносить мені каву. За її словами, минулої ночі Марк зателефонував їй із мого телефону й попросив забрати мене. Коли вона заїхала по мене, я був небагатослівним і заглибленим у себе, а опинившись удома, одразу ж заснув, щоб проспати до ранку.

Тягнуся до телефону і з невимовною радістю виявляю повідомлення:

«Вітаю! Сподіваюся, ти круто відтягнувся вчора на вечірці!))) Відділ кадрів на цьому тижні підготує твою особисту справу. Чекаємо на тебе в понеділок. Зателефоную завтра. Марк».

Як же це доречно! День відходняку — саме те, що мені потрібно. Цікаво, незапланований відгул надано всім співробітникам? Ми замовляємо їжу з в’єтнамського ресторану, пробуємо зайнятися сексом, але мій член млявий, як морський огірок.

— Ось що буває, коли мішаєш мої пігулки з випивкою,— зауважує Лінн.

Лежачи в ліжку, ми балакаємо про те про се. Я раптом розумію, що майже нічого не знаю про цю дівчину, яку з такою легкістю впустив до свого життя і свого ліжка. Лінн відповідає на мої запитання спокійно й коротко, але її саму, схоже, обставини мого минулого життя не цікавлять — усе, що їй потрібно було, вона знала від Харона, а решта її не турбувала.

— Слухай-но, Лінн, запитаю прямо... Ти взагалі хто? Ну, тобто щодо мене. Лікар, охоронець, водій, фармацевт, асистент? Як Харон позначив твою функцію, якщо не секрет?

— Неважливо. Він попросив, щоб я припильнувала тебе. Згадав, що ти талановитий, але імпульсивний.

— Виходить, ти маєш стримувати мої імпульси?

— Скоріше, спрямовувати їх у конструктивне річище.

— І як гадаєш, ти із цим справляєшся?

— Якщо ти живий і працездатний — то так.

Лінн лежала на животі, а я розглядав її татуйовані спину та плечі. «Що означають твої татуювання?» — це найбезглуздіше запитання, яке тільки можна поставити, але один із малюнків привернув мою увагу, тож я не втримався.

— Це що? — я торкнувся пальцем її лівої лопатки.

Кольорове татуювання зображало Ісуса, який прибиває себе до хреста. Він уже прибив ноги й ліву руку, в правій тримав молоток, а в зубах стискав кілька цвяхів. Незрозуміло, як він збирався сам-один завершити те, що розпочав — хіба що завдяки божественній силі. Не потрібно було довго вдивлятися, щоб помітити: татуювання прикриває хрестоподібний шрам завбільшки з сигаретну пачку.

— Стара історія,— вимовляє Лінн, і я вирішую, що на цьому квит, але вона веде далі.— Один виродок залишив цю позначку. Я про шрам, а не про татуювання.

— Та я зрозумів. А ким він тобі доводився?

— Чоловіком.

— Он як... Ти була заміжня?

— Дуже давно. А ти? Був одружений?

— Ти ж знаєш, що ні.

— Та знаю...

— А що з ним тепер?

— Він помер три роки тому. Його вбили.

— Це якось пов’язане з тобою?

Вона лише знизує плечима. Деякий час ми мовчимо, аж поки вона запитує:

— А в тебе є жалі за минулим? Чи траплялося в твоєму житті щось таке, що ти хотів би скасувати?

Я знизую плечима.

— Хіба що один день, без якого все було б набагато простішим.

— Що за день?

— День власного народження.

Лінн усміхається, але одразу ж розуміє, що я не жартував. Вона проводить рукою по моїх грудях.

— Тебе щось мучить? Батьки, нещасливе кохання?

— Ні. У цьому ж і проблема.

Тепер уже вона поводиться «як дівчисько», думаю я. Досить дивно як для холодної томбой-діви, якою вона спочатку була. Мені ніяково від цього, вирішую змінити тему.

— Звідки ти знаєш старого?

— Ми познайомилися кілька років тому. Я тоді працювала в ескорт-сервісі.

Лише кілька років? Відчуваю укол ревнощів.

— Ескорт-сервіс... Це щось на кшталт елітної проституції? — шпигаю я.

— Не зовсім. Я не спала з клієнтами — крім особливих випадків. Так само, як і ти,— парирує вона.

— А скільки тобі років?

— Двадцять сім.

— І що, Харон теж був твоїм клієнтом?

— Та пішов ти! Ні, звісно. Ми познайомилися на званій вечірці, куди я прийшла з одним типом, а той виявився знайомим Харона. Перекинулися кількома словами. За тиждень він знайшов мене і запропонував роботу.

— Чим же ти його так зачепила?

— Не знаю, напевно, він добре знається на людях. У тобі він теж щось помітив.

— І що ж він помітив, по-твоєму?

— Ти природжений гравець, Зете. Усе, що ти робиш, ти робиш не заради грошей — точніше, не лише заради них. Тобі подобається ризикувати, блефувати, пересмикувати карти, набувати чужих личин... Тому ти тут, а не в Пасадені. І у тебе немає уподобань. Я не кажу, що це погано. Навпаки, це дуже зручно в нашій роботі. Ти одинак. Ось у цьому ми навіть схожі з тобою — мені теж не потрібні друзі й прихильності.

— Я помітив.

— А навіщо вони? Зайвий якір, втрата мобільності. Та й узагалі...

— Мені здається, що це початок прекрасної дружби,— відповідаю я фразою з фільму. Але Лінн, схоже, цього фільму не дивилася.

— Гадаю, наші стосунки практичніші, ніж дружба,— усміхається вона.— Ти так не вважаєш?

— До речі, про друзів... є у мене один.— Я опускаю її руку до свого паху.— І він, здається, уже прийшов до тями!

Наступної хвилини ми вже робимо те, що вдається нам набагато краще за розмови.

Наступного дня, у п'ятницю, уже пiсля опівдня, я прокинувся від телефонного дзвінка. Ледве продерши очі, намацав телефон, одночасно виявивши, що Лінн зникла. Телефонує Марк — хоче завітати до мене. Цікаво, чого йому треба? Дізнатися про те, як я почуваюся після вечірки, чи щось іще? Я навіть не встиг як слід одягнутися, як Марк уже подзвонив у двері.

— Чим закінчився сейшн? — цікавлюся я, коли мій гість, оглянувши квартиру, сів у крісло з чашкою кави в руках.— Здається, я трохи перебрав у тебе.

— Авжеж, відключився в кріслі біля басейну. Як тобі подарунок Саула?

— Чесно кажучи, я не зрозумів, що це було. Якийсь дивний фільм... Знаєш, у мене від цього миготіння кадрів виникло щось на кшталт галюцинації.

— Та що ти? — Марк демонструє здивування.

— Може, розкажеш, що це було? Чи мені треба сходити до психіатра?

— До психіатра можеш поки що не поспішати,— посміхається Марк.— До того ж, у корпорації працюють чудові фахівці, їхні послуги — частина твого соцпакету.

Потім ми обговорюємо Авґусту, оскільки основний час на вечірці я провів саме з нею. Марк погоджується з тим, що голова Юридичного департаменту — «досить мила дама» (моє формулювання), але попереджає, щоб я з нею був обережнішим, а то вона мене трахне (спізнився, Марку).

— Свого часу я не знав, де подітися від цієї милої пані,— повідомляє він.— Вона не тільки полюбляє розкоші, але ще й досить мстива та злопам’ятна.

— У вас із нею щось було?

— А сам ти як гадаєш?

— Чесно кажучи, я гадав, що жінки тебе не цікавлять.

— Золтане, відкрию тобі таємницю: жінки мене іноді теж цікавлять. Але не такі, як Авґуста. Ну, та годі вже, я ж-бо зайшов до тебе не для того, щоб погомоніти про краль. Нам треба поговорити про роботу. Сьогодні вранці я розмовляв із Паоло, і мова зайшла про тебе...

За словами Марка, Рамбан хоче, щоб я якомога швидше розібрав діяльність корпорації. Для цього мені треба буде пройти невелике стажування в різних департаментах — тиждень у кожному, під безпосереднім керівництвом голів відділів. Почати я маю з понеділка — із відділу з добору персоналу. За тиждень — Департамент безпеки і так далі.

— Я сам теж це проходив,— зізнається Марк.— Було непросто, але, як бачиш, залишився живим.

Непомітно для нього я натискаю крихітну кнопку під кавовим столиком-екраном, вмикаючи запис розмови. Інформація, якою мій гість збирався поділитися, напевно, буде цікавою Харону. Однак Марк веде мову не стільки про департаменти, скільки про людей, які їх очолюють. За його словами, усі вони певною мірою становлять для мене загрозу, але деякі — значно більшою мірою, ніж інші. А ще вони терпіти одне одного не можуть, але при цьому старанно вдають, що це не так. Тож мені світить іще та прогулянка мінним полем.

— Марку, друже, мені здається, ти хочеш мене залякати.

— Навіщо мені це? Єдине, чого я хочу,— щоб ти не наклав у штани, спілкуючись із нашими «бонзами». Бачиш, я почуваюся за тебе відповідальним — і перед Рамбаном, і перед Ґааді.

Єдиний із босів, про якого не було сказано ані слова,— це Паоло Рамбан. Коли його ім’я спливало в розмові, оповідач вправно перестрибував на іншу тему, не нагороджуючи Рамбана ані компліментом, ані шпилькою. Коли його екскурс ключовими персонами «Транс-Реаліті» добіг кінця, рука Марка якось опинилася на моєму коліні.

— Може...— вимовив він, не доказуючи фразу, сенс якої був і так зрозумілим.

— Вибач, я пас,— акуратно прибравши руку гостя, про всяк випадок злегка відсуваюся від нього.

— Які суворі звичаї! — сміється Марк.— Золтане, друже, ти немовби застряг у Сінгапурі свого дитинства.

Знав би він про моє дитинство!

— Можливо, іншим разом...— вирішую я залагодити ситуацію.

Надто цінний інформатор — не варто відштовхувати його надміру різко. Але не настільки цінний, щоб терпіти його руку на своєму коліні.

Вихiднi я провiв у найпримнiший для мене спосіб — заспокійливий Нагаркот на всю відеостіну і таке саме заспокійливе читання. До понеділка був у доброму гуморі. Для остаточного закріплення ефекту я вирішив заскочити до автоцеркви, розташованої неподалік від «Транс-Реаліті», між go-go-баром «PassionFruit» і клінікою «Зміна статі за годину».

Мережа автоцерков, що стрімко зростає, має особливу популярність серед вічно заклопотаних клерків. Не треба кудись спеціально їхати — молитовні капсули вже повстромляли майже на кожному розі. Також не потрібно приходити на службу в певний час — ці кабінки доступні двадцять чотири години на добу, сім днів на тиждень. Дехто навіть установлює молитовну кабіну просто у себе вдома, але, як на мене, це вже занадто. Я й раніше кілька разів на місяць заходив до найближчої обителі віри, а тепер, коли мені стало відомо, що автоцеркви належать «Транс-Реаліті», мої візити набули ще й практичного інтересу.

Цього разу мені хочеться чогось екзотичного, і я обираю індуїстське священнодійство. У молитовній кабіні панує напівтемрява, струмує аромат сандалових пахощів, а на стінах навколо мене миготить низка багаторуких і багатоголових богів. Я сподівався на те, що мене зв’яжуть із моїм знайомим із Калькутти, але мені дістається оператор зі Східної Європи — з огляду на те, як він розтягує голосні.

— Намасте, брате мій! — звертається до мене голос із динаміка.— Ти хотів би, щоб я почитав тобі Веди, чи, може, ти хотів би помолитися разом?

— Не те й не те, приятелю,— відповідаю я.— Мені б хотілося просто поговорити.

— І про що ж ти хочеш поговорити, брате?

— Знаєш, за останні дні зі мною сталося багато всякого... І схоже, не до всього з цього я був готовий.

— Навіть зустрічаючись із незвіданим, ми повинні зберігати Шанті...

— Давай обійдемося без цих повчальних штучок,— попросив я.

— Як скажеш,— погодився співрозмовник.— Що ж із тобою сталося?

— Я зустрів жінку, про яку весь час тепер думаю. Вона мені навіть сниться.

— Це прекрасно, брате. Ти не думав про те, щоб відкритися їй у своїх почуттях?

— Ми з нею навіть не знайомі. До того ж, у моєму житті є ще й інша жінка...

— Тобі не здається, що ти розтрачуєш себе? Чи не краще зосередитися на одній жінці, щоб зробити її щасливою?

— Адже ми домовилися — без моралей!

— Більшість людей приходять до нашої церкви саме за тим, що ти називаєш моралями.

— Тільки не я.

— То навіщо ти тут?

— Мені просто треба з кимось поговорити. Зазвичай я заходжу сюди на попустах або якщо потрібно зміркуватися перед важливою справою. На цьому тижні — і те й інше.

— Хочеш, я розповім тобі індуїстську притчу?

— Тільки не притчу, хай тобі грець!

— Не треба так дратуватися, мій брате. Мені здається, тобі бракує умиротворення. Можливо, ти хочеш віддатися медитації? У тебе є ще вісім оплачених хвилин — цього часу цілком достатньо.

Позбутися своїх звичайних думок під час медитації мені не вдається. У моїй уяві виникають то Катрін, то Лінн, то Авґуста, а потім і зовсім закручується вир із жінок, із якими в мене щось було або про яких я фантазував. Коли в мене все ж виходить вигнати з голови всю цю веремію і мені починає здаватися, що я перебуваю за кілька кроків від просвітлення, сеанс завершується.

Молитовна кабіна відчиняє двері та впускає яскраве світло з вулиці. Цього разу я відчуваю ще більше роздратування від церкви, ніж минулого. Начебто церемонії проводилися за правилами відповідних конфесій, проте ані заспокоєння, ані прозріння вони мені не принесли. Особливо після досвіду на вечірці Марка, який ні з чим не можна порівняти. Несподівано для себе я відчуваю гостре бажання його повторити... Навіть незважаючи на те, що я все ще не розумію, що це насправді.

Марк зустрічає мене у вестибюлі офісу, щоб вручити тимчасову перепустку і бриф на стажування. Швидко переглядаю його, поки ми піднімаємося в ліфті і крокуємо коридорами. Мій новий приятель, як зазвичай, базікає без угаву.

— Сьогодні ти починаєш тиждень у відділі кадрів. Керує ним один із найдавніших акціонерів корпорації, Давендранат Чопра. Хочу тебе одразу попередити: Чопра завжди мав кепську вдачу, а відтоді, як його становище похитнулося, то й геть озвірів.

— Що означає — похитнулося?

— Головне, що ти маєш знати,— цей тип дуже запальний, навіть агресивний. Якщо хочеш, щоб він сприймав тебе всерйоз, доведеться навчитися правильно реагувати на його спалахи гніву. Коли почне на тебе кричати, а він почне обов’язково, у жодному разі не знічуйся — зберігай спокій. І, звісно ж, не здумай кричати у відповідь. Ну, це й так зрозуміло. А ще тобі треба показати йому, що ти справжній мужик, що в тобі є прутень. Не бійся здатися трохи брутальним — для нього це нормально. Не в тому сенсі, що ти маєш обматюкати його, Боже збав. Просто покажи, що ти незграбний селюк,— такий само, як і він. Тоді все у вас вийде.

— А чого він має на мене кричати?

— Повір мені, привід знайдеться.

— Стільки турботи, Марку, я зворушений! — посміхаюсь я, але він залишається серйозним.

— Це моя робота. Нам треба, щоб ти пройшов це стажування, і кожен його етап буде для тебе випробуванням. Гадаю, ти впораєшся. Головне, пам’ятай: у нашій компанії нічого не можна сприймати буквально.

Згадую слова Паоло Рамбана: багато з того, що вони тут роблять, можна висловити лише мовою метафор. Подивимося, що він мав на увазі.

Ми увійшли до приймальні Чопри, і Марк розкрив обійми перед секретаркою — сексапільною білявкою злегка за тридцять, із великими силіконовими цицьками. Про себе відзначаю, що її обличчя здається мені дуже знайомим. Не  можу пригадати, де я бачив її раніше,— точно не в офісі корпорації.

Погойдуючи спокусливими стегнами, секретарка Чопри заводить мене до кабінету свого шефа, у той час як той розмовляє по телефону, сидячи за великим дубовим столом. Він помічає мене і, не відриваючись від розмови, жестом пропонує сісти. Не знайшовши нічого, крім лави, зробленої з двометрового цурпалка широкого стовбура, я сідаю на неї і починаю роздивлятися кабінет керівника Департаменту персоналу, а також самого Чопру. Він розмовляє мовою, якої я не знаю, що схожа водночас на хінді і санскрит. За хвилину Чопра помітно розпікається і в його мові починають проскакувати інтонації, у яких навіть людина на кшталт мене, яка не володіє мовою, може впізнати лайку.

Чопра досить високий на зріст і широкий у плечах — здавалося, він насилу вміщається у своєму чималенькому кріслі. Через сиву бороду та довгі сріблясті патли було складно визначити його вік, але вже точно не менше, ніж п’ятдесят. За жовтуватими вусами можна було зробити висновок, що він багато курить, однак запаху тютюну в кабінеті я не вловив. Вираз його смаглявого обличчя був незмінно суворим — можливо, через глибоку зморшку, що підіймалася від перенісся і поділяла чоло навпіл. Він одягнений у просту сорочку, розстебнуту на грудях, а його великі руки прикрашають два персні: на правій руці — із зображенням багаторукого божества, на лівій — із двома перехрещеними блискавками.

Раптом Чопра, помітивши, що я розглядаю його, кидає на мене лютий погляд — мовляв, чого витріщився? Я змушений переключити увагу на стіну за його спиною, де висить ошатна колекція стародавніх амулетів — кістяних, дерев’яних і таких, що висічені з каменю. У кутку — і я ледь повірив своїм очам, настільки недоречним він був в офісному кабінеті,— розмістився забруднений попелом вівтар бога Шиви. Під ним лежав барабан, труба з бичачого рогу, ще якісь мирні предмети на кшталт карафки для води, сріблястих капців і дзвіночків. Іще я помітив чотки з кісточок людських пальців і забруднену бурими плямами чашу, у якій було нескладно впізнати маківку черепа.

— Це ти — Золтан? — завершивши телефонну розмову, Чопра звертає погляд на мене.

Насилу відірвавши очі від вівтаря, підводжуся з незручної лави, чекаючи, що він простягне мені руку. Цього не відбувається, і я сідаю назад.

— Рамбан сказав, що тебе позачергово допустили до стажування,— бурчить він.— Одразу хочу сказати: я не в захваті від цієї ідеї.

— Чому б вам не обговорити це з містером Рамбаном? — пропоную я, одразу ж помічаючи, як його очі наливаються кров’ю.

— Ну ж-бо, повчи мене ще, що та з ким мені обговорювати!

— Даруйте, але я...

— Ти знаєш, скільки я бачив таких шмаркачів, як ти? — Він переходить на крик.— Гадаєш, ти нова зірка компанії і тобі все можна? Я таких, як ти, ще з десяток знайду, хоч сьогодні!

Згадавши про пораду Марка, я розвалився в кріслі, склавши руки за головою, ніби нікуди не збираюся йти. Спокійно дивлюся йому в очі.

— Пане Чопро, залишаймося в рамках корпоративної етики. У вас є до мене запитання чи доручення?

Чопра з хвилину дивиться на мене, голосно сопучи й пожовуючи вус, неначе вирішує, чи прибити мене масивним прес-пап’є, чи викинути з вікна.

— Як на мене, то всі ви — жалюгідні шмаркачі і втрата часу! — бурчить він.— Щоб тут працювати, потрібні сталеві яйця. Чи ти їх маєш, ганду? Ось, що я хотів би знати!

Я так само дивлюся просто на нього, але доброзичливо, чекаючи чергового вибуху чи іншої витівки. Щось пробурмотівши собі під ніс, він підводиться зі свого місця і, важко ступаючи, іде до дверей. Відчиняє їх і кричить на всю приймальню.

— Дженно! Покажи цьому чуттія, що тут у нас і до чого! І простеж, щоб не пхав носа куди не слід!

Дженна з’являється у дверях, притискаючи до грудей планшет із уже знайомим логотипом компанії, й обдаровує мене звабливою посмішкою, ніби не помічаючи, наскільки розлючений її бос. Мене в ній це відразу зачаровує.

— Отже, Золтане, ви готові? Екскурсія починається! — бадьорим голосом промовляє вона.— Ходіть за мною!

— І не дурити там! Шкуру здеру! — додає Чопра, проводжаючи мене поглядом — на мій подив, менш лютим, ніж на початку.

Здається, мені вдалося викликати в нього якусь повагу. Крім цього, можна було б сказати, що наше спілкування було непродуктивним. Якби хвилиною раніше я не встиг зробити кидок до столу і сфотографувати роздруківку, що лежала там.

Пiд час обстеження п'ятнадцятого поверху, де розміщувався Департамент персоналу, я дізнався, що всі без винятку претенденти перед прийняттям на роботу до «Транс-Реаліті» проходять триступеневий тест за системою «3С», технологія якого розроблена особисто Давендранатом Чопрою. Спочатку Дженна завела мене до невеликої кімнатки, схожої на комору. Це приміщення прозорою стіною було відокремлене від просторого залу, де п’ятеро клерків за маленькими столиками проводили співбесіду з п’ятьма претендентами на посаду.

— Вони нас не бачать, чи не так? — питаю я, злегка постукавши по скляній стіні.

— Натомість ми можемо їх і бачити, і чути. У кожний стіл вбудовано мікрофон.— Дженна простягнула руку до пульта на стіні, і нашу кімнатку наповнили голоси.

Це була розмова клерка років двадцяти п’яти і приблизно такого ж віку дівчини, що прийшла на співбесіду.

— Уявіть собі ситуацію: в офісній будівлі одночасно падають три кабіни ліфтів,— монотонним голосом бубонів клерк.— Ви стежите за тим, що відбувається, на моніторах. В одній кабіні перебуває ваш близький друг, в іншій — трирічна дитина, а в третій — цуценя лабрадора. Ви встигнете дотягнутися лише до одного важеля, щоб зупинити падіння однієї з кабін. Кого ви врятуєте?

— Дитину,— не вагаючись, відповіла дівчина.

— А вас не дивує, що трирічна дитина опинилася в кабіні офісного ліфта без супроводу?

— Я про це не подумала... Можливо, її привели батьки, а вона забігла до ліфта?

— Але ви маєте розуміти, що всі сучасні ліфти не рушають з місця, якщо не відчувають маси тіла дорослої людини.

— Я гадала, це умова завдання...

— Але ніхто не казав вам, що ви не можете сумніватися в цих умовах. Я вже мовчу про те, звідки в офісному центрі взялося цуценя лабрадора...

— Тоді, мабуть, я врятувала б свого друга.

— Мені дуже шкода, але ваш друг уже розбився, поки ми тут розмовляли про дітей і цуценят.

Дженна вимкнула звук.

— Це перший зі ступенів тесту «3С» — Спікінг-Тест,— пояснила вона.— Мета спікінг-тесту — виявити у претендента схильність до критичного мислення і...

— ...любов до цуценят?

— Рівень емпатії. Ми аналізуємо, наскільки одне заважає іншому.

— Емпатія — взагалі непрактична річ.

— На деяких позиціях у нашій компанії вона може бути набагато кориснішою за критичне мислення. Пройдімо далі.

Ми довго йдемо коридором без вікон, перш ніж опиняємося в черговому кабінеті з прозорою стіною. Цього разу просторий зал за склом нагадує навчальну аудиторію: дві дюжини столів, за кожним із яких — здобувач. Усі вони щось зосереджено друкують на моніторах, інтегрованих у робочі столи.

— Другий ступінь «3С» — Стрес-Тест. Шукачам дається письмове завдання з п’ятдесяти запитань, на які треба відповісти протягом півгодини.

— А в чому стрес?

— Зараз побачиш.

Дженна натискає кілька кнопок на панелі, вбудованій у стіну, і людей обдає струменями води з-під стелі. Ті здригаються, потім квапливо обтрушуються, але друкують далі.

— У них що, водостійкі ґаджети?

— Абсолютно правильно. Дивись, що буде тепер.

Вона натискає ще якусь кнопку, і одна з дівчат підскакує на місці так, що клавіатура вилітає у неї з рук.

— Розряд струму,— пояснює Дженна.— А тепер спробуймо сильніше.

Цього разу вона тарахкає струмом хлопця, який сидів у першому ряду. Через калюжі води навколо його столу струмом б’є й тих, хто сидить поблизу.

— А які є ще фактори стресу? — цікавлюся я, намагаючись приховати легкий острах від того, що відбувається. Дженні ж, здається, усе це навіть подобається.

— Можна напустити їдкого диму, можна використовувати неприємні шуми та вібрацію столів. І зрозуміло, можна регулювати температуру — зробити з аудиторії сауну або холодильник. Що б ти вибрав, Золтане?

— А можна використовувати кілька функцій одразу?

— Чому б ні!

— Тоді я віддав би перевагу їдкому диму, холоду і вібрації столів.

— Без проблем.

— Певна річ, я жартую! — похоплююсь я.

— Як скажеш.— Дженна, здається, трохи розчарована.

Поки ми йдемо коридором, я звертаю увагу на ряд дверей, позначених знаками всіляких релігій і культів, причому досить нерівномірно. Аж четверо дверей були з християнськими хрестами, кілька — з півмісяцем, дві — з фігуркою Будди, а решта марковані двома, трьома, а то й п’ятьма символами одразу (я розгледів навіть перевернуту пентаграму сатаністів).

— Це що, молитовні зали?

— Можна сказати й так.

— Чи не забагато для однієї корпорації?

— О, ти не зрозумів. Тут не моляться, а допомагають молитися іншим. Зазирни, тільки тихо.

Прочиняю найближчі двері, позначені водночас індуїстським символом Ом і зіркою Давида. Зала, що відкрилася моїм очам, улаштована як звичайний кол-центр, із відсіками, десятками співробітників у пожмаканих сорочках і з телефонними гарнітурами на головах. Усі вони бурмочуть щось, хтось монотонно наспівує, хтось байдуже слухає, киваючи головою, і всі час від часу поглядають на годинник чекаючи на ланч. Перед «священниками» стоять монітори з інтерактивним текстом сценарію, з яким ті іноді звіряються.

— Намасте, брате мій! Ти хотів би, щоб я почитав тобі Веди або, може, ти хотів би помолитися разом? — раптом вловлюю знайомий голос.

Прислухавшись, розумію: той самий «індуїст» зі «Східної Європи», з яким я спілкувався вранці, виявляється огрядним майже голомозим азіатом в окулярах і потертому піджаку. Уміло зображуючи східно-європейський акцент, він устигає розкладати пасьянс на комп’ютері і прикладатися до горнятка кави.

Я остовпів від подиву, що був близьким до розчарування,— настільки повсякденною виявився виворіт універсальних автоцерков. Не дивно, що вони почали дратувати мене останнім часом! Як і не дивним є їхній успіх. Команда вишколених базік обслуговувала суспільство, яке завжди поспішає, набагато краще за старомодні церкви. Тільки з якою метою «Транс-Реаліті» це робить? Невже цей бізнес є настільки прибутковим? Від цих думок мене відриває Дженна, яка досить наполегливо тягне мене (за руку) з дверей «молитовні».

— Ходімо далі? Тільки не питай мене про суть цієї справи, я тут сама нічого не розумію.

Підкоряюся, вирішуючи залишити роздуми про своє відкриття на потім. За кілька хвилин ми опиняємося в приміщенні, що нагадує роздягальню спортклубу: в ряд вишикувалися шафки для одягу і душові кабінки. Навпроти душових троє дверей, над одними з яких світиться червона лампа з написом «НЕ ЗАХОДИТИ».

— Ось ми й дісталися до місця, де проводиться третя стадія тесту «3С»,— повідомила моя провідниця.— Це секс-тест.

— Секс-тест? — Я вирішив, що недочув.

— Саме так.

— Тут займаються сексом із претендентами на посаду? — Я вказую на двері із засвіченою над нею лампою.

— Розумію, це звучить трохи незвично. Але якщо замислитися, нічого дивного в цьому насправді немає. Адже до більшості компаній співробітники потрапляють саме через ліжко. Просто це ретельно приховується, а в нас у корпорації секретів із цього не роблять.

— Але навіщо потрібний цей... секс-тест?

— Так ми збираємо великий спектр інформації. Яка людина в ліжку, така вона й у роботі! — так у нас кажуть. Адже є особистісні риси, яких без допомоги сексу не виявити.

— І хто ж проводить цю секс-атестацію?

— Спеціальні співробітники — чоловіки та жінки. У нас у штаті фахівці різної сексуальної орієнтації. У деяких випадках секс-тест проводжу я особисто.

— А якби йшлося про мене, то хто проводив би секс-тест у моєму випадку?

— Мабуть, я сама,— підморгнула вона мені.

— Починаю шкодувати, що в моєму разі обійшлося без системи «3С».

— Це неможливо, Золтане. Усі співробітники проходять триступеневий тест перед прийомом на роботу. Винятків не роблять ні для кого.

— Але я впевнений, що не проходив ніякого триступеневого тесту.

— Зараз перевіримо.— Вона зазирнула до свого планшета.— Я мала рацію. Просто ти проходив тести не в нашому департаменті, а індивідуально. Стрес-тест із тобою проводив пан Чопра, спікінг-тест — Рамбан, а секс-тест — пані Юстас.

Поки я перетравлюю цю інформацію, червона лампа над дверима гасне, і звідти виходить м’язистий мулат із рушником, обмотаним навколо пояса.

— Привіт, Дженно! Кандидатка енергійна й відкрита для експериментів,— повідомляє він, перш ніж сховатися в душовій.

Слідом за цим із дверей з’являється розпашіла брюнетка років двадцяти, теж загорнута в рушник.

— Вітаю з прийомом на роботу! — офіційним тоном оголошує моя супутниця дівчині.— Такі співробітники, як ви,— майбутнє «Транс-Реаліті»!

Поглянувши на Дженну уважніше, я раптом згадую, де бачив її раніше. Ну, звісно, вона ж порнозірка! Скільки разів я дивився фільми з її участю!

Уже вдома я згадав про документ, який сфотографував у кабінеті Давендрената Чопри. Перш ніж відправити фото Харону, швидко передивляюсь його, остаточно переконавшись, що це санскрит. Я пропускаю текст крізь програму-перекладач і читаю трохи незграбний текст.

«...і боги зібралися на святу гору. Вони погодилися на це: нам не потрібно самим лагодити світ, який [продірявився]. Дозвольте нам назвати людину в цій брудній роботі і дати їй силу думок, слів і крові, щоб [побудувати] безліч світів. Нехай вона робить цю роботу під нашим наглядом, щоб вона не [припускала думки] вважати нас рівними.

А ви впізнаєте творця світу сім [разів]. Перш за все, гравця ви побачите — великого брехуна. Ви також дізнаєтеся, що він проходить уздовж кордону. Його вади ви пізнаєте. Ви побачите [струмок], який пов’язує його з Богами. Ви побачите в ньому велику порожнечу і сльози. І ще, ви побачите спеціальну печатку на лобі.

Коли ви впізнаєте творця світу, повинні ви уникати його. Де він — там є кінець вогню, руйнування і тиша — всі великі страждання. І не давай своєї дочки за дружину йому, бо чекає на неї...»

Що саме чекає на дочку, яка видана за «творця світів», я так і не дізнався — на цьому текст уривався. У будь-якому разі, документ здається мені досить цікавим. Виконавець волі богів, певно, мав би бути рідкісним щасливцем. Тут же він описується як вигнанець, що проклятий усіма. І що мається на увазі під множинними світами? Хіба основою будь-якої космогонії не є раз і назавжди створений світ?

Я вирішую — нехай Харон сам заморочується з тлумаченнями, і відправляю йому фото з невеликим поясненням, звідки це взялося. Якщо в цьому тексті є щось, що допоможе мені в роботі, Харон повідомить. Після чого про всяк випадок видаляю знімок із телефону. Слід бути обережним.

Тиждень стажування в Департаментi персоналу пролетів досить швидко, хоча й коштував мені чималих нервів. Щодня я йшов на роботу, гадаючи, який сюрприз корпорація піднесе сьогодні. Я проводив час, спостерігаючи за тим, як претендентів на посаду б’ють струмом і обливають водою. При цьому намагався не виказати ані найменшого співчуття до них, адже було зрозуміло, що за мною також спостерігають.

За цей час я встиг подружитися з Дженною. Кілька разів під час обідньої перерви ми з нею стандартно фліртували, перепасовуючи одне одному банальні фрази, як досвідчені партнери з тенісу передають м’яч: спритно, але без особливого ентузіазму. Я бачив, що варто мені захотіти — і ми негайно опинимося в одному ліжку. Не сказати щоб я був проти, але образ її грізного боса утримував мене від рішучіших кроків. Я припускав, що мені може знадобитися її допомога в подальшому — ось тоді я був готовий ризикнути.

Із Лінн цими днями я майже не бачився — втім, її це анітрохи не бентежило. Ми перетнулися з нею лише раз: вона заїхала до мене додому, щоб перевірити квартиру щодо наявності підслуховувальних пристроїв. Наше побачення обмежилося спільним розпиванням кави і нетривалою балаканиною. Що стосується Катрін, то за тиждень я бачив її лише одного разу: вона заходила в ліфт, коли я увійшов до холу хмарочоса, це тривало не більше секунди.

Недільного ранку я зустрічаюся з Хароном — цього разу на підземному паркінгу, у сліпій зоні камер відеоспостереження. Ми обговорюємо з ним мій звіт про розмову з Рамбаном, який я відправив іще тиждень тому.

— Знаєш, Хароне, ця історія з новою релігією не схожа на розіграш. Гадаю, що Рамбан говорив про це серйозно.

— Чому?

— У Чопри в кабінеті є вівтар Шиви, і я бачив, що собою являє виворіт їхніх автоматичних церков. Величезні кол-центри, на весь поверх. І, гадаю, це було тільки одне відділення. Усе поставлено з великим розмахом.

— Випадково бачив чи довелося постаратися?

— Ну, не зовсім випадково...

— Виходить, вони хотіли, щоб ти це побачив. Зете, в цій корпорації ніщо не робиться випадково.

Цікаво, чому Харон про них такої думки? Його звична параноя? Чи, може, він знає про корпорацію більше, ніж хоче показати?

— Можливо. Я тільки поки що не розумію, як вони збираються перемогти конкуренцію? Адже обов’язкова умова будь-якої релігії — її божественне походження. Священні принципи мають бути послані згори, а не розроблені сучасною корпорацією.

— А ти не думав, що у Саула може виявитися щось суттєвіше за божественні одкровення? — запитує Харон.— Диви.

Він виймає планшет і запускає відео: двоє чоловіків щось палко обговорюють за столиком у кав’ярні.

— Упізнаєш їх?

Один із них — Давендранат Чопра, його складно не впізнати. Але хто другий?

— Це Ігаль Мізрахі. Знайоме ім’я?

Звісно, знайоме. Ізраїльський учений, який запатентував технологію оцифрування й подальшого відтворення особистих спогадів. Рік тому про нього сурмила вся преса, настільки революційним та епохальним було відкриття.

— Коли зроблено цей запис? — уточнюю я.

— Одразу після того, як Мізрахі отримав патент на технологію, яку було названо Memnotech. Звісно, сама по собі ця зустріч нічого не означає. Але є свідчення, що Чопра та Мізрахі досі постійно спілкуються. І якби ти зумів завоювати довіру Чопри, то не я б тобі це розповідав, а ти мені.

— Завоювати довіру? Та я вже радий, що примудрився не вилетіти з його кабінету догори дриґом першого ж дня. А ось його секретарка якраз може мене навести на якусь інформацію, і я над цим працюю.

— Гадаєш, Чопра — злісний тип? Та порівняно з іншими, хто зустрінеться на твоєму шляху, він просто галасливий скандаліст. Я вже не кажу про Саула Ґааді, який розкриє тебе з півслова, якщо тебе до нього колись допустять. Ти рано розслабився, Зете. Саме зараз тобі треба зібратися.

Так різко старий на мене наїжджав украй рідко. Даю максимально нейтральну відповідь:

— Я зрозумів, Хароне.

— І ще. На наступній нашій зустрічі я хочу отримати відповідь на три запитання. Перше: що пов’язує Ігаля Мізрахі з корпорацією?

Друге: навіщо їм знадобилася мережа автоцерков?

І третє: яку роль у «Транс-Реаліті» відіграє дочка Саула, Катрін Ґааді?

Знову Катрін... Видіння, яке заволоділо мною на вечірці у Марка, знову постало перед очима. Кому насправді належить цей вигляд — досконалий, притягальний, недоступний — Катрін чи якійсь інший дівчині, що схожа на неї?

— Ти мене слухаєш?

Покрик Харона повертає мене на землю, точніше, під землю — до пустельного паркінгу. Трохи охолонувши, старий цікавиться, яке враження в цілому справляє корпорація зсередини. Я викладаю йому ключові пункти: гранична ексцентричність топ-менеджменту, сексуальна розбещеність і кол-центри для всіх основних релігій. І все це — під одним дахом.

— Знаєш, Хароне, для мене все це не дуже зрозуміло. Якщо вони справді збираються створити нову релігію, то логічно було б змагатися з іншими релігіями, а не розвивати мережу автоцерков. Навіщо їм усе це?

— Ти міркуєш надто прямолінійно,— заперечує він.— По-перше, їм потрібен матеріал для збору інформації, вивчення та порівняння. А по-друге, поки що немає впевненості, що Саул розробляє принципово нову релігію. Можливо, він просто хоче адаптувати для своїх потреб уже наявне вірування. Або створити якийсь синтез конфесій, як це відбувається в його автоцерквах.

Його припущення здається мені логічним. «Автоцеркви — Ігаль Мізрахі — Катрін» — повторюю я завдання, отримане від старого. Хоч я й новачок у корпорації, я вже маю двох друзів, які можуть мені допомогти,— Дженну та Марка. Головне, не бути занадто наполегливим і приховувати важливі запитання під нічого не значущою балаканиною.

— Ти зробив переклад документа Чопри? — питаю у Харона, коли ми вже прощаємося.

— Якого?

— Ну, того, санскритом.

— Ах, це... Уривок із якоїсь притчі, здається, суфійської. Без початку й кінця, досить безглуздий.

— Суфійська притча... на столі в індуса Чопри?

— Ти сам бачив — добір персоналу там проходить досить екзотично. Можливо, це теж якийсь хитрий тест для співробітників.

Звучить логічно. Якщо мене змусили ковтати кислоту, а низових клерків буквально проганяють крізь ліжко, то чому б і не залишити на столі езотеричну притчу-підказку для особливо цікавих?

Після цього ми розлучаємося. Коли моя машина вибирається з підземелля, небо над містом затягнуте густими хмарами. Крізь стіну зливи пробиваються зграї скутерів і капсули таксі, обдаючи поодиноких перехожих потоками води. На приладовій панелі автомобіля спалахує вогник — дзвінок від Лінн: мій новий друг — охоронець — коханка — наглядач?

Поки чекаю на Лiнн удома, вивчаю доступну інформацію про Ігала Мізрахі. Типовий юний геній, рольова модель цілого покоління. Я завжди ставився до цих недбало одягнених мільярдерів із неприхованою заздрістю — на їхньому тлі маєш вигляд викінченого невдахи. Ось погляньте лишень на його досягнення! У свої двадцять дев’ять років він уже встиг зареєструвати близько десятка патентів, які щомісяця приносять йому мільйони.

Добираюся до фото. Зі світлини на мене дивиться худорлявий чоловік, що рано облисів, із позбавленим емоцій обличчям і чіпким поглядом карих очей. Він одягнений у розтягнуту білу футболку та потерті джинси, а в руках тримає одне зі своїх творінь — протез руки, що самонавчається. Пробігши очима біографію Ігаля, дізнаюся, що в шістнадцять років він вступив до Тель-Авівської академії, де вивчав нейроінженерію та філософію під керівництвом Юваля Харарі.

Провчившись там лише два роки, залишив навчання, щоб заснувати дослідницьку компанію, якій дав іронічну назву «Брейн-Хак». Серед його винаходів є цілком зрозумілі — наприклад, розумний будинок, що керується уявними сигналами,— й абсолютно божевільні на кшталт нейроімплантату, що підсилює або пригнічує емоції.

Типова «гаражна історія», які пишуть піарники мегакорпорацій. Одинак-геній збирає прототип мало не в підвалі маминого будинку, наполеглива праця, низка щасливих збігів, «американ-дрім», бла-бла-бла. Ніколи таким історіям не довіряв, знаючи з власного досвіду, що все є набагато прозаїчнішим. Нові технології потребують величезних ресурсів та інвестицій, і рішення про їхнє розроблення приймають люди в дорогих костюмах, засідаючи в конференц-залах на верхніх поверхах хмарочосів. А ці казочки пишуться для довірливих обивателів, щоб стати «ближчими до народу».

Цікаво, як насправді було в Мізрахі? На жаль, жодної інформації щодо його ангелів-інвесторів у відкритому доступі не знаходжу. Роблю уявну позначку: закинути Сумо завдання на цю тему. Повертаюся до опису винаходів, де читаю про останню й головну його розробку — технологію запису, зберігання та відтворення людських спогадів. Той самий Memnotech, про який говорив Харон.

Те, що було розроблено в цій галузі до Мізрахі, потребувало скрупульозного зчитування мозкових хвиль, «тренування» штучного інтелекту під конкретного користувача, а, можливо, й імплантації електродів хірургічним шляхом. І все це лише для того, щоб створити більш зручний інтерфейс «людина-машина», який в основному використовувався в індустрії розваг. Мізрахі ж якось дістався суті особистості людини: пам’яті, думок, емоцій, пережитого досвіду. Зовсім недавно він презентував усе це в невеликому девайсі, що не потребував армії лаборантів для обслуговування. Щоправда, його винахід поки що не було випущено в маси, про що в статті містилася низка припущень: удосконалюють, викорінюють баги, усувають побічні ефекти тощо.

Запускаю ролик із презентації Memnotech. Мізрахі в тому ж вбранні, що й на фото (цікаво, чи є у нього інша футболка?), тільки тепер у руках він тримає не протез, а ґаджет завбільшки з мушлю равлика — щось подібне я вже бачив на вечірці у Марка. Другий такий само пристрій закріплений у його вусі й прикриває скроню.

— Наші спогади — це файли, що зберігаються в найдовершенішому комп’ютері,— каже він, постукуючи пальцем по високому лобі.— Ми розробили спосіб копіювати ці файли, щоб потім відтворювати. Тепер ви можете переживати власні спогади стільки разів, скільки захочете,— і при цьому не треба боятися, що з часом вони потьмяніють. А головне — ви зможете переживати спогади інших людей. Але це лише перший крок... Що іще ви хотіли б скопіювати? Сни, думки, емоції, бажання? А можливо, все, чим ви є? Власну особистість, цілком, без залишку? — Із залу лунають захоплені крики.— Запевняю вас, скоро, дуже скоро це стане можливим! Я записую цей виступ із допомогою технології Memnotech, і мені приємно буде пережити його знову, коли мої пророцтва збудуться!

Я б точно відмовився — з таким зарозумілим виглядом Мізрахі позирав на радісну юрбу шанувальників, мабуть, відчуваючи себе королем світу. Зупиняю відео — Лінн уже піднімається ліфтом.

— Виконуєш завдання Харона? — демонструє вона свою обізнаність, помітивши на моніторі обличчя Мізрахі.

— Атож, працюю без вихідних.

В руках у Лінн коробка з піцою, як мило! Вона скидає з себе тільки шкіряну куртку, а мені хочеться, щоб і решту одягу. Розправляючись із піцою, ми обговорюємо, як технології, створені Ігалем Мізрахі, змінять світ. Із приводу Memnotech я висловлююся, що це не більше ніж дорога іграшка, необхідна тим, кому недостатньо власних переживань — через їхню бідність. Помічаю з обличчя Лінн — їй явно є що сказати про це. Вона навіть посунулася ближче.

— Ти сам хоч пробував? Memnotech можна купити на чорному ринку.

Вирішую збрехати, щоб не здатися технодівичем.

— Так, кілька разів. Чесно кажучи, не зачепило.

— А що саме?

— Одного разу — спогади якогось актора про те, як він отримав «Оскар». Вдруге — щось про перше побачення. Це було давно, уже не пам’ятаю.

Я навіть не знаю, чи є такі програми, вигадую на ходу. Ні, про «старійшин» біля озера я їй не розповідатиму. Але Лінн так захоплена якоюсь думкою, що не помічає моїх маневрів.

— Тебе не вставило, тому що ти пробував «ванільні» спогади,— відрізає вона.

— А які ще бувають? Із жорстким сексом і вбивствами?

— Уяви собі, так. Якщо знати, де шукати.

— А ти знаєш?

— Звісно!

Вона виймає з кишені два девайси, схожі на мушлі, простягає мені один із них.

— Звідки в тебе це? — з удаваною байдужістю цікавлюсь я.

— Від Харона. Він хоче, щоб ти перейнявся винаходом Мізрахі.

— А навіщо відразу два ґаджети? Ми ж можемо зробити це по черзі.

— У тому-бо й річ, Зете, що ми зможемо зробити це одночасно. Паралельні спогади — чув про такі?

Не чув. Лінн пояснює: одночасно записуються спогади двох і більше людей про одну подію. А потім інші люди ці спогади синхронно переживають, дивлячись на подію з різних точок.

— А що ми будемо «дивитися»? — цікавлюся я.

— Побачиш.

Вона допомагає мені надягнути пристрій і під’єднує його. Відчуття дивне, але неприємним його не назвеш — як ніби моя вушна раковина наповнюється бульбашками з газованої води.

— Ну що, готовий? Тоді гайда.

* * *

Кімната зникає, і перед очима починають миготіти плями світла. Мені не одразу вдається сфокусувати погляд, але потім я розрізняю вивіску, що промайнула повз мене, чомусь німецькою мовою. Що там написано, я не розумію, натомість усвідомлюю, що дивлюся на вулицю з вікна автомобіля, що їде з великою швидкістю. Одразу ж з’являються і слухові відчуття: гучна музика — якийсь марш — і молоді голоси, які підспівують слова маршу і сміються. Переводжу погляд на групу білявої молоді в захисному одязі, яка заповнила салон невеликого мікроавтобуса. Нове відчуття — мою руку хтось стискає. Я впізнаю її, худорлява брюнетка, у яку я, виявляється, закоханий, дивиться на мене з гордістю.

«Брате, сестро! Обіймімося!» — До нас наближається хлопець міцної статури. Мова мені незнайома, щось скандинавське, але я розумію кожне слово. Здоровань притискає мене до себе, потім мою кохану, стискає наші голови разом, цілує нас у чоло. Усі решта чомусь дивляться на нас із захопленням, як на героїв. Я теж відчуваю гордість, хоча й гадки не маю, чим вона викликана. «Єдність і сила!» — вимовляє здоровань, і гасло підхоплюють інші. «Ви назавжди в наших серцях».

Не встигаю отямитися, як ми з коханою опиняємося на людній площі перед торговельним центром. Заскреготівши гальмами, мікроавтобус мчить. Я дивлюся на свою супутницю. Таких сильних почуттів я не відчував ніколи й ні до кого в житті. Я знаю, що ми з нею — обрані і наше кохання залишиться у віках. А ще я відчуваю рішучість і величезне натхнення, ніби перед польотом у космос. «Я кохаю тебе»,— самими губами вимовляє вона. І виймає з наплічної сумки автомат.

Перша ж черга змітає потік людей, що перебували ближче до нас. Вона піднімає ствол і довгою чергою обливає скляний балкон торговельного центру, вщент розносячи рекламні бокси й підкошуючи кількох людей. Перезаряджає, поки я з пістолета добиваю трьох чоловіків, що скорчилися в калюжах крові у мене під ногами. Ще кілька куль валять на прилавок охоронця, який посмів кинутися в наш бік. Захват і ненависть до жирних бюргерів переповнюють мене. І захват... Дикий захват від своєї влади над життям і смертю.

Ми йдемо вздовж фоє торговельного центру, синхронно підкидаючи свої короткі автомати, що вивергають смерть. Мені хочеться взяти її за руку, але колись, крім того, між нами вже багато разів усе сказано. Ми залишимося люблячими й молодими назавжди. І я знаю, що бачу її останні хвилини... Неначе у відповідь на мої думки, вона ніби наштовхується на невидиму перешкоду і падає на коліно. Я встигаю помітити кров на її губах, коли сильний удар у спину збиває з ніг і мене. Болю немає, тільки заніміння в грудній клітці, куди влучила куля поліціянта... Закривавленими пальцями дотягуюся до кільця в поясі, а іншою рукою накриваю її тонкі пальці. Прощавай, кохана. Чекаю, поки навколо нас утворюється досить велика юрба, і висмикую кільце...

— От дідько...— виривається у мене, коли спогад закінчується.

Приходжу до тями весь упрілий, з абсолютно знесеним дахом. Дивлюся на Лінн, важко дихаючи, ще не до кінця розуміючи, де перебуваю.

— Почекай-но, не знімай, я сама.— Лінн звільнила моє вухо від ґаджета.— Ну то як?

— Це... Мюнхен? На тих йолопах був Memnotech? Якого біса! Я не погоджувався входити в роль довбаного антиглобаліста! І вбивати людей!

— Ти нікого й не вбивав. Це був просто спогад. Чужий спогад.

— Ти що, не при своїм розумі?

— Не будь ханжею, Золтане. Зате які емоції! Справжнє кохання! Як іще ти зміг би відчути таке?

— Але ти могла попередити мене, чого мені чекати?

— Тоді емоції не були б такими сильними.

— Навіжена!

Вона зітхає, не в змозі приховати свого розчарування.

— Можна наступного разу я обиратиму сюжет? — вимагаю я.

— Як скажеш. Між іншим, це хіт на ринку нелегалки. Хотіла показати тобі одразу найкраще.

Того дня ми не займалися сексом. Додивилися виступ Мізрахі, потім — кілька епізодів серіалу про вбивцю з провалами пам’яті. Цмокнувши мене на прощання, Лінн відчалила під дощ. Мушля Memnotech залишилася лежати на столі, другу вона забрала.

Цікаво, чи припускав творець, що його винахід використовуватимуть так, як це зробили ми сьогодні? Гадаю, йому вже точно відомо, що долю технологій визначають люди, які ними користуються. І якщо люди хочуть сексу, насильства та бруду, то жодна технологія не зможе їм у цьому відмовити.

Роздивляюся ґаджет. У мене в руках — ключ для втечі в інший світ. Чужий, але реалістичний, справжній! Приваблива думка — і страхітлива водночас. Я замислився, чи хотів би я це повторити? Повторювати багато разів, зробити своїм другим життям? Пригадую свої експерименти з наркотиками в тусовці рекламістів. Ми відчували тимчасове забуття, а іноді й викривлення свідомості. Потім приходили до тями, відчуваючи власну нікчемність, і це змушувало нас прагнути забуття знову. Але жодні наркотики не могли зрівнятися з Memnotech за силою відчуттів! Я кидаю мушлю в шухлядку тумбочки біля ліжка і завалююся спати.

— Чопра — не найдивнiший тип, із яким тобі доведеться мати справу, запевняю тебе! — обнадіює мене Марк наступного дня, супроводжуючи коридорами відділу безпеки.— Що стосується Іґґі Бьольверка, то він, звичайно, приємніший у спілкуванні, але крутій іще той. І звісно — його департамент відповідає за всю нашу безпеку. Хоч би з ким він спілкувався, він сканує співрозмовника і всіма силами намагається докопатися до того, що від нього приховують.

— А якщо мені нічого від нього приховувати?

— Усім є що приховувати, Золтане, і ти це знаєш. Ти ж уже зустрічався з Іґґі? Упевнений, він здався тобі не такою вже й небезпечною людиною...

— Так і є.

— Не ведися на його чарівливість, якщо не хочеш, щоб цей шведський пройдисвіт з’їв тебе з уздром. Повір, своїм єдиним оком він бачить більше, ніж інші здатні розгледіти в мікроскоп. І якщо він відчує в тобі бодай частку нещирості або лукавства, то почне копати. І не припинить, аж поки не докопається до всіх твоїх кістяків у шафі. Свого часу Іґґі консультував майже всі значущі розвідслужби світу, а це про щось і свідчить.

Коли я увійшов до кабінету Іґґі Бьольверка, той годував своїх воронів, відщипуючи шматочки від булки. За його спиною у величезному вікні мерехтить реклама на фасадах хмарочосів, а в небі над ними майорить гігантський транспарант «ВІТАЄМО З ДИТЯЧОЮ ПОРНОГРАФІЄЮ». Звісно, в цьому місті можна чекати чого завгодно, але це було занадто навіть для Сінгапура. Однак за кілька секунд дрони розгортають транспарант на всю довжину, і я з полегшенням читаю: «ВІТАЄМО ДЕЛЕГАТІВ КОНФЕРЕНЦІЇ З БОРОТЬБИ З ДИТЯЧОЮ ПОРНОГРАФІЄЮ».

— А, Золтане! Проходь! Ти пам’ятаєш Хугіна і Муніна? Я вас уже знайомив.

— Звісно, Іґґі! А хто з них Хугін, хто Мунін?

— Хугін — той, що праворуч,— відповідає він, указуючи на ворона, який одразу наїжачився, варто було мені наблизитися до клітки.

— Здається, я йому не подобаюся.

— Цей птах дуже примхливий. Якщо він когось незлюбив, то це назавжди. Ти не проти, якщо я відчиню клітку?

— Якщо вони не видзьобають мені очі.

— Ось і дізнаємося. Та сідай ти, чого стоїш!

Я сідаю на стілець. Бьольверк відчиняє дверцята клітки, а потім, спираючись на свою масивну палицю, простує до столу, де опускається в крісло. Помітивши, що клітка відчинена, ворони починають метушитися й за кілька миттєвостей вилітають назовні. Кружляють величезним кабінетом, голосно ляскаючи крилами, потім пікірують на стіл перед Іґґі.

— Хочеш, розповім тобі, як втратив своє око? — пропонує мій співрозмовник таким тоном, неначе збирається розповісти, де провів відпустку.

— Тільки не кажіть, що це зробив Хугін.

— Та ти що, він би ніколи так зі мною не вчинив!

Раптом один із воронів — здається, Мунін,— піднявшись у повітря, вмощується просто мені на голову.

— Не здумай проганяти його! — попереджає Іґґі.

Другий ворон, злетівши зі столу, сідає йому на плече.

— Ви збиралися розповісти, як втратили око,— нагадую я, намагаючись опанувати себе.

— Так, правильно. Це було багато років тому, ще під час служби в розвідці. Одного разу я вийшов на дуже цінне джерело інформації... Від цих даних залежала не лише доля мого відомства, а й доля кількох держав. Я почав активно працювати з джерелом, але зіткнувся з проблемою — цей чоловік виявився фанатиком. Йому не потрібні були ані гроші, ані жінки, ані послуги. Він був готовий поділитися інформацією лише в тому разі, якщо я доведу, що ця інформація справді мені необхідна. За доказ мало бути моє праве око.

— Невже ці дані були того варті?

— Як бачиш.— Він піднімає пов’язку, продемонструвавши мені сяюче провалля очниці.— Ба більше, за умовами угоди я сам повинен був вирвати його, не вдаючись до допомоги інших людей і не використовуючи хірургічних інструментів.

— Який жах! — Я здригаюсь, одразу відчувши, що ворону, який сидить на моїй голові, це не подобається.

— Раджу не робити різких рухів,— кидає Іґґі.— Так ось, отримавши моє око, цей інформатор дав мені все, що мене цікавило. Але на цьому історія не закінчується. Дізнавшись, що він співпрацював зі мною, його роботодавці досить жорстоко з ним розправилися. За тиждень після нашої фатальної зустрічі я отримав голову цієї людини забальзамовану в банці. Якщо тобі цікаво, вона он у тій шафі — зможеш потім подивитися. І тепер, коли мені треба зробити складний вибір або я не можу знайти відповідь на якесь важливе запитання, завжди виймаю цю голову з шафи й раджуся з нею.

— Хочете сказати, що вона вам відповідає?

Мені було цікаво, коли він вирішить, що достатньо мене залякав, у чому я йому старанно підігравав. Чорта лисого я повірив, нібито історія про око була правдою, але винахідливість шведа оцінив. Хоча хто його знає. Одне з двох: або в цій корпорації досягли найвищої майстерності в обдурюванні людей, або тут справді можна очікувати чого завгодно й від кого завгодно.

— Не будь дурнем, Золтане,— вимовляє Іґґі.— Звісно, відповідає, але не в прямому сенсі цього слова. Не треба бути містиком, щоб зрозуміти: й одухотворені істоти, і неживі предмети здатні вказувати нам шлях. Річ лише в тім, чи здатний ти помітити їхні вказівки і правильно витлумачити. І звичайно, тут дуже важливим є вміння чітко сформулювати запитання. Хочеш спробувати?

— Спробувати що? — удавано дивуюсь я.

— Запитай про щось Муніна. Необов’язково ставити запитання вголос — достатньо подумати про те, що тебе цікавить.

— Гаразд, спробую.

«Муніне, чи твій хазяїн усіх за дурнів має?» — кажу я подумки, при цьому, звісно, скорчивши глибокодумну міну для Іґґі. Ворон, немов розмірковуючи над відповіддю, починає перебирати лапами, куйовдячи моє волосся. Після цього він злітає з моєї голови і, зробивши декілька кіл, повертається до клітки. Я не встигаю вловити сигналу, який Іґґі подав своєму дресированому птахові, але впевнений, що все це — розіграна вистава для особливо вразливих.

— Ну як, ти отримав відповідь на своє запитання? — цікавиться Іґґі.

— Аж надто! — Я навіть повагом насупився, щоб показати глибину свого потрясіння. Іґґі вдоволено посміхається.

— Тоді моя черга поставити тобі кілька запитань. Золтане, чи ти знаєш, як у нас чинять із тими, хто загрожує безпеці корпорації?

— Звільняють?

— А ось і ні. Їх переводять до мого департаменту. І повір мені, це набагато гірше, ніж Гельгейм. Знаєш, що таке Гельгейм?

— Щось із скандинавської міфології? Пекло?

— Не зовсім, але досить неприємне місце,— киває він.

Іґґі піднімається з-за столу, підійшовши до клітки, знімає ворона зі свого плеча і, відправивши його до товариша, замикає ґратчасті дверцята.

— Краще змінімо тему,— пропонує він згодом.— Золтане, що тобі снилося останнім часом?

— Я рідко запам’ятовую сни. А чому ви запитуєте?

— Це один із перших уроків, які я дістав, коли почав опікуватися безпекою. Ми маємо контролювати свою поведінку й думки щохвилини — і вдень, і вночі, коли спимо. Особливо коли спимо. Адже якщо тобі щось насниться, ти вже не можеш відснити це назад. А те, що відбувається з тобою в житті, часто можна скасувати. І в деяких випадках після скасування тобі навіть повернуть гроші.

— Але хіба сни можна контролювати? — дивуюсь я.— Адже це, за визначенням, непідконтрольна територія...

— Звісно, можна! — Він струшує своєю сивою гривою.— Існує безліч методів контролю власних сновидінь. Є серед них раціональні й містичні, складні й прості. Відповідно, і ступінь контролю є різним.

— А особисто ви якими методами користуєтеся?

— Боюся, тобі вони поки що не під силу. Але можу навчити тебе одного прийому, досить ефективного. Гадаю, тобі він буде корисним у роботі.

Що це за робота, яка потребує управління снами, запитую я себе, та лише киваю у відповідь, демонструючи готовність слухати.

— Це одна з практик, що вмикає усвідомлення всередині сну. Усередині сновидіння треба провести тест на реальність — наприклад, додати до нього зовнішній об’єкт,— почав Іґґі.— Це може бути що завгодно — наприклад, наручний годинник. Головне — дуже чітко уявити собі цей предмет. Наприклад, тобі сниться, що ти пливеш морем на човні вікінгів. Потім ти дивишся на свою руку і бачиш на ній годинник. Не абиякий, а саме свій, відтворений у найдрібніших деталях. Це твій якір, за допомогою якого ти нагадуєш собі: якщо я уявив цей предмет, то можу уявити будь-який інший предмет, людину чи подію. Нам здається, що ми не можемо керувати своїми снами, бо ми просто не пам’ятаємо уві сні про те, що маємо таку можливість.

— А що для вас є таким якорем? Годинник?

— Краще підійде предмет, який має для тебе сильну емоційну прив’язку. У мене є мої ворони — чудові провідники сновидіннями. Якщо хочеш, можеш теж скористатися ними — але для початку тобі доведеться гарненько запам’ятати, які вони на вигляд.

Я спрямовую погляд на клітку, щоб роздивитися птахів краще. Тільки такий дивний чоловік, як Іґґі, міг закохатися в цих гостродзьобих страховиськ. Якщо я й відчував до воронів якісь емоції, то це було бажання триматися від них якнайдалі.

— Хугін — той, що трохи більший,— продовжує обробляти мене Бьольверк.— Якщо уві сні ти намислиш його в деталях, то краще розумітимеш, що відбувається. А якщо з тобою буде Мунін, ти гарантовано запам’ятаєш свій сон.

— А якщо уявити собі обох воронів?

— Для початку спробуй уявити бодай одного,— посміхається Іґґі.

Я обриваю себе: не варто занадто баламутити з цим типом — він явно був високої думки про свої маніпулятивні здібності. Пообіцявши Іґґі подумати над «уроком, що було мені подано», я залишаю цей дивний кабінет.

Повернувшись того дня додому після роботи, я почувався роздратованим і спантеличеним. Події останніх днів, прямо скажемо, не сприяли ясному баченню ситуації. Спочатку вечірка, яка вибила мене з колії. Потім секс-тести, наїзд із боку Харона, Memnotech і нарешті — ворони з їхніми пронизливими очима та гострими дзьобами. І звичайно, Іґґі — загадковий, жорсткий, страхітливий. Із чоловіком, який власними руками вирвав своє око в обмін на інформацію,— навіть якщо він і вигадав цю моторошну байку,— краще не жартувати.

І все ж, чому очільник департаменту безпеки і ключовий акціонер корпорації говорив зі мною про сни? Чи це був черговий психологічний тест? І як релігія та сни пов’язані між собою в новому проєкті корпорації? Щоб відповісти собі на ці запитання, слід добре придивитися до Іґґі, поки він придивляється до мене.

Кожен день мого стажування в Департаментi безпеки починається однаково — з півгодинного спілкування з Іґґі Бьольверком. Іноді ми зустрічаємося в його кабінеті, іноді — в невеликому саду на даху будівлі, що призначений для відпочинку співробітників. Після цілковитого ігнору з боку керівника відділу кадрів Давендраната Чопри, який передоручив мене своїй асистентці, ми швидко зблизилися з однооким шведом, і я почуваюся мало не його давнім приятелем. Іґґі розповідає шпигунські байки, секретності яких вийшов строк, розводиться про функції департаменту і виклики, з якими доводиться стикатися його співробітникам.

Можливо, я й піддався удаваному образу Іґґі, про який мене попереджав Марк. Однак мені все ж таки здається, що Іґґі належав до типу людей, яким немає потреби прикидатися. Він саме такий, яким здається,— жорсткий, цинічний і розважливий. Його привабливість урівноважується відчуттям небезпеки, яку він поширює навколо себе, що змушує оточення постійно тримати дистанцію і не розслаблятись ані на хвилину. На завершення кожної зустрічі він видає мені завдання на день — найчастіше досить несподіване.

Почалося з того, що у вівторок мені було запропоновано з’ясувати, хто зі співробітників департаменту цупить йогурти з холодильника. Спочатку я вирішив, що Іґґі жартує, і щось навіть пожартував у відповідь. Однак той просто втупився в мене своїм єдиним оком, тож мені довелося підвестися й залишити кабінет у незручному мовчанні. Поки я плентався коридором, мені уявлялось, як Іґґі посміхається, спостерігаючи за мною крізь свої всюдисущі камери.

Я заходжу до невеликої кухні-їдальні за півгодини до ланчу й починаю «розслідування» з вивчення вмісту спільного холодильника. Запхнути до нього мінікамеру було занадто очевидним. Та й, певно, не цього від мене чекав Іґґі — одна камера вже висіла під стелею, даючи чудовий огляд усієї кухні. Хвилин п’ятнадцять я витратив на те, щоб повиливати в раковину всі знайдені в холодильнику баночки та пляшечки з йогуртом, підписані «Клер», «Санчес» і навіть «Мій!!! Не чіпати!!!». Останній я зажив усередину. Після чого наливаю собі кухоль кави і влаштовуюся в кутку зручніше. Не буду заперечувати задоволення, яке я отримав від спостереження за офісними клерками, що знаходили свої випатрані йогурти в помийному відрі. Вони обурювалися й навіть зверталися до мене по співчуття. Усі, крім одного — кудлатого молодика. Він, не знайшовши йогурту в холодильнику, досить байдуже зазирає у відро, після чого засовує в кишеню якийсь сендвіч (певно, чужий) і виходить. Я підводжу очі до камери спостереження і вказую пальцем на молодика, що йде коридором. Смайлик, який одразу ж надходить до мене на телефон, був так само однооким, як і мій наставник. Один-нуль!

У середу я мав дізнатися, чому один із охоронців щодня залишає офіс на півтори години пізніше кінця зміни. Я знову вирішив діяти нестандартно і навіть не подумав ховатися в офісі після закриття. Шести хвилин за комп’ютером зі знайомим хакером мені вистачає, щоб зламати соцмережу нашого охоронця й записати кілька скринґрабів пристрасного відеочату цього придурка з якимось трансвеститом. Тут я теж непогано повеселився, спостерігаючи, як після закриття офісу охоронець виконує завдання свого коханця. Повністю голий, він скакав кімнатою охорони з кийком і ліхтариком у найрізноманітніших місцях. Нічого нового, Зете: люди грішні, а наодинці — грішні до смішного. Два-нуль, Іґґі!

У четвер мені доручили зібрати компромат на трьох прибиральниць. Тут я вирішив пригальмувати. Якби я домагався можливості працювати у відділі безпеки, то за дві секунди виконав би завдання. Однак я нагадав собі, що повинен мати вигляд усього лише тямущого піарника (якого удавав), а не досвідченого корпоративного шпигуна (яким був насправді). І що розкривати свої здібності саме перед Іґґі — найбільш небезпечно.

Саме тому я обмежився копіпастом певної інформації з відділу кадрів, вигадав від себе кілька деталей із особистого життя цих жінок і скинув усе це Іґґі на пошту. Звісно, мої відсебеньки було легко перевірити, і я впевнений, що Іґґі це негайно зробив. Після чого зарахував собі один бал у нашій грі. А мені, найвірогідніше, поставив «залік» навпроти графи «помірно кмітливий, небезпеки не становить».

Можливо, мені здалося, але Іґґі був мною задоволений. Як я й розраховував. І ось, у п’ятницю вранці я отримую підсумкове завдання. Підготувати досьє, на кого б ви думали? На мого нового приятеля Марка. Я одразу зрозумів, що решта завдань давалися «задля розминки». А тепер мені доведеться серйозно помізкувати.

Тут, напевно, саме час розповісти про моє роздвоєння особистості. Річ у тім, що Золтан — це не одна особистість, а одразу дві. Наприклад, Золтан #1 (для простоти називатимемо його Z-1) завжди грає за правилами, не порушує законів, дотримується корпоративної етики і демонструє лояльність скрізь, де тільки можна її продемонструвати. Натомість Золтан #2 (Z-2) — безпринципна істота, ладна продати власного батька заради досягнення цілей. Це досить неприємний слизький тип, якщо знати його так само близько, як знаю його я.

Отже, як учинив би Z-1, якби йому доручили зібрати досьє на приятеля? Він вирушив би просто до Марка, чесно повідомив би його про отримане завдання, а як нагороду за чесність отримав би прилизаний життєпис, над яким досхочу б посміявся Іґґі Бьольверк. При цьому не можна виключати можливості того, що Марк, поділившись «потаємним», одразу ж вирушить до кабінету Іґґі, щоб посміятися разом із ним.

А як у цій ситуації вважатиме за краще вчинити Z-2? Для початку зажадає від Харона поліцейського досьє на Марка — зв’язки старого в середовищі правоохоронних органів, як і раніше, є актуальними. Потім за допомогою того ж самого хакера зламає всі акаунти об’єкта досліджень. А після цього скористається прихильністю Дженни, яка відає офісними секретами. Так я й роблю.

Зі шматків різношерстої інформації складається барвиста картина, яка змушує мене симпатизувати Марку ще більше. Як з’ясувалося, у нас із ним набагато більше схожого, ніж відмінного.

Зокрема, Марк виявився так само, як і я, сиротою без будь-яких відомостей про біологічну матір. У ранньому віці його всиновила забезпечена подружня пара: мама — малазійка, батько — з Німеччини. Його батьки, так само як і мої, загинули — стали жертвою вірусу, який підчепили під час африканського сафарі. І так само, як і я, Марк отримав чудову освіту. У його резюме значився Мюнхенський університет імені Людвіга-Максиміліана, де він студіював соціологію, а також практика у відділі кадрів швейцарської IT-компанії. Він досить рано визначився зі своєю сексуальною ідентифікацією, і хоча йому з якихось причин подобалося видавати себе за бісексуала, його контакти з жінками можна було перелічити на пальцях однієї руки.

У сімнадцять років він провів три місяці під домашнім арештом без права користування інтернетом через кібермахінаціїї та продаж особистих даних. Життя по той бік закону — ще одна схожість зі мною! У корпорації Марко почав працювати півтора року тому, у двадцять три. Потрапив він сюди, що не дивно, за ґей-каналами. Один із його коханців працював моделлю на показах Паоло Рамбана і познайомив Марка з його майбутнім босом.

Розвідав я дещо й усередині корпорації. Ось саме тут і стала в пригоді Дженна. Мені, нарешті, вдалося використати її, щоб проникнути до найпотаємнішого місця відділу кадрів — архівного сховища, де серед високих шаф із картотеками ми віддалися короткому, але бурхливому сексу. Як пояснила Дженна, серверам такі важливі дані не довіряли! Потім Дженні було не до розмов. Ми валялися просто на підлозі, використовуючи як простирадло чохол для меблів, і розкурювали ґаджет із сумішшю тютюну, чаю і, по-моєму, 2C-B. Ніби між іншим, я питаю її, чи було у неї щось із Марком. Поки розслаблена Дженна чепуриться і вистрілює анекдотами (на її думку, у кар’єриста Марка стояло на корпорацію значно краще, ніж на жінок), я підводжуся, знаходжу шафу з потрібною мені літерою і швидко витягаю з неї особову справу Марка.

За кілька хвилин, що я мав, перегорнув досьє. Анкетні дані просто запам’ятовую, а дещо навіть фотографую на телефон. Зокрема, сторінку-мемо про те, що Марку пророкували підвищення на загадкову посаду, яку в досьє було позначено літерами «Д. Р.» І вже геть дивна ремарка в додатку, що схожий на медичну довідку: «ГЕН ∞ ВИЯВЛЕНО В СЛАБКІЙ ФОРМІ».

Що це означає «ген ∞» і «Д. Р.», мені встановити так і не вдалося: ані гортаючи досьє, ані вдома. Але, судячи зі сфотографованого документа (авторства Паоло Рамбана), це було щось дуже престижне й високооплачуване. З якихось причин кандидатуру Марка було відхилено, про що на документі стояла відповідна резолюція самого Саула Ґааді.

Інтуїтивно я вирішую притримати цю інформацію для себе. Скомпілювавши з іншого симпатичне, але не надто поглиблене досьє на мого нового приятеля, я пересилаю документ Іґґі Бьольверку.

— Чудова робота, Золтане,— хвалить мене Іґґі наприкінці робочого дня.

Не думаю, що в цьому досьє було щось, чого б він не знав. Та й навряд чи Марк так уже цікавив Бьольверка — мене явно тестували на вірність корпорації. І самі того не підозрюючи, надали мені можливість дізнатися дещо корисне для Золтана-шпигуна.

Вийшовши з кабінету Іґґі, в ліфті я раптом наштовхуюся на Марка й одразу чіпляюся за чудову можливість продовжити своє розслідування — тепер уже виконуючи завдання мого істинного шефа, Харона.

Я обдаровую Марка найчарівнішою посмішкою зі свого арсеналу.

— Друже, радий тебе бачити! Що у нас на вечір?

Марк розгублено кліпає очима — мабуть, такої привітності і «нас» він від мене вже й не чекав. Піднявши градус своєї чарівності, беру його за плече.

— У мене кепський настрій, Марку. Чи не зробити нам рейд по барах?

— Зараз?

«Удвох?» — вгадую я його справжнє запитання. І підморгую — «розумій як хочеш, мій солоденький». Можеш навіть спробувати мене спокусити, поки я викачаю з тебе потрібну мені інформацію.

— Чом би й ні?

Марк широко усміхається.

Ми вирiшумо завiтати до п'ятого дистрикту — колишнього Ґейланґу, району, який навіть за пуританських часів був відомий своїми борделями, пивницями і, звісно, нічним ринком. Саме в галасливих закутках цього району я провів найяскравіші роки свого вуличного дитинства. Тепер я прогулювався тут поруч із Марком, розглядаючи знайомі місця. Ось тут завжди сидів жебрак, який смердів усіма смітниками на світі. А насправді — вуличний спостерігач Харона. Тут ми побилися з дитячою бандою з чужого району. Бійка стінка на стінку закінчилася кількома швами на пузі Сумо (його штрикнули розбитою пляшкою) і нашою повною перемогою. А он у тому будинку на другому поверсі всю нашу ватагу годувала локшиною глуха бабця, яку ми позаочі називали «старою шваброю», а в душі любили за терпіння й доброту.

Відтоді район дуже змінився — зовні, але не суттю. Колись шопінг і розпуста сусідили, проте кілька років тому торговельні ряди перемістили під землю, і на їхньому місці виросла довга низка барів. У місцевих закладах вам запропонують еротичний масаж у чотири руки, секс-шоу на будь-який, навіть найбільш збочений смак, секс із жінками, чоловіками, транссексуалами й роботизованими ляльками.

На свій подив, тут я побачив розквіт нелегальної торгівлі секс-спогадами. Виявилося, можна було скористатися цією послугою в одному з тутешніх салонів, а можна закупитися для домашнього перегляду. Тайка, одягнена в міні-спідницю й мініатюрний топ, стоїть біля дверей салону й спокушає своїми штучними віями, відкриваючи рекламний планшет. На мене дивляться оголені красуні... і красені, інтимні місця яких прикрито зірочками й сердечками, а написи обіцяють — «Абсолютне домінування», «Пригоду в гаремі» і навіть якусь «Кольорову карусель».

— Заходь, красунчику. Не відрізнити від справжньої справи, тільки без ризику й зайвих витрат! — завчено воркотить вона.

Я згадав свій досвід із технологією Memnotech, яку мені відкрила Лінн. Оце вже точно, не відрізняються!

— А це законно?

«А ти не коп?» — ніби запитує тайка, швидко оцінивши поглядом моє взуття. Після чого розпливається в усмішці: мабуть, у туфлях мого класу може ходити або наскрізь продажний коп, або... дорогий корпоративний шпигун, який бажає витратити зайві гроші.

— Може, шукаєш чогось особливого? Тоді...

Вона здіймає брову, запрошуючи зайти туди, де на мене чекають особливі пропозиції. Але Марк перериває нашу милу розмову, явно роздратований затримкою побачення в барі.

— Забий на цю погань, ходімо! Ти тут іще нічого не бачив.

Мало ж він про мене знає. Крокуючи вулицею, ми постійно наштовхуємося на підстаркуватих туристів, які вибираються з готелів у пошуках юної плоті, на сутенерів із рекламними моніторами на грудях, на вертких зазивачів із go-go-барів, злодійкуватих типів, які намагаються щось втюхати кожному стрічному, і, звичайно, на повій обох статей: юних і зрілих, симпатичних і огидних, худих і товстих, відсторонених і причіпливих. За всім цим неупереджено спостерігають поліцейські квадрокоптери, які довгою гірляндою зависли за кілька метрів над вируючим натовпом. Звичайний п’ятничний вечір у п’ятому дистрикті.

Марк обирає бар під назвою «Червона пагода». На відміну від інших закладів, тут небагатолюдно. За його словами, він тут жодного разу не був. Незважаючи на це, офіціянтка звертається до нас на ім’я і запитує: вам як зазвичай? Виявляється, тепер у тутешніх барів існує єдина клієнтська база — гадаю, так само, як і у борделів. За хвилину нам приносять по коктейлю. За сусіднім столиком величезний європеєць років шістдесяти обіймає мініатюрну китаянку, трохи віддалік напивається компанія японців. У барі панує багряна напівтемрява — обличчя Марка здається виліпленим із теракоти.

— Ну, як тобі працюється в нас? — цікавиться він удавано байдужим тоном, але насправді я вгадую його хвилювання: Марку хочеться якнайшвидше розгадати мою гру.

Починаю захоплено розповідати, наскільки вражений потужністю та розмахом корпорації, які екстравагантні особистості мені в ній трапилися. Усю нісенітницю, яку міг би верзти пересічний новачок. Марк слухає неуважно, частіше дивлячись на мої руки та губи, ніж в очі. Я вирішую, що настав час запустити пробну кулю.

— Але існує чимало моментів, які, маю тобі чесно сказати, збивають мене з пантелику.

— Це зрозуміло.

Марк навіть не перепитує, що я маю на увазі.

— Знаєш, усі ці дивні штуки, які тобі зустрінуться у «Транс-Реаліті»,— чудова школа,— стверджує він.— Тут ти навчишся нічому не дивуватися. Повір — стане в пригоді, хай би що ти робив у майбутньому.

— У майбутньому? Мені здається, я тут надовго. У мене великі плани щодо цієї компанії — можливо, навіть до «ДР» доросту?

Кинувши останню фразу, скидаю на підлогу свій гаманець і нахиляюся по нього. При цьому краєм ока спостерігаю за обличчям Марка в дзеркальній колоні бару. Те, що я побачив, мене розчаровує. Марк так само неуважно вдивляється у свій келих і не подає знаку, що абревіатура «ДР» йому про щось говорить. Він явно нудьгує — спробую змінити тему.

Ми переминаємо на зубах тих, із ким я встиг познайомитися на роботі, але нічого нового почути від нього так і не вдається. Коли я цікавлюся, чи світить мені знайомство з Саулом, Марко, нарешті, трохи пожвавлюється.

— Схоже, ти гадаєш, що містер Ґааді тільки й чекає можливості поспілкуватися з кожним стажистом,— посміхається він.— Навіть очільникам департаментів доводиться чекати мало не місяцями, поки він їх прийме. Рамбану пощастило трохи більше — він спілкується з Саулом щотижня.

— До речі, де Паоло? Давно його не видно.

— У відрядженні,— непевно відповідає Марко.— А ти часто подорожуєш?

— Трохи американським континентом, в юності.

— Чому ж ти повернувся до Сінгапура?

— Минуле має величезне тяжіння. Певно, я просто йому піддався.

Намагаючись ухилитися від спроби Марка перейти на особисті теми, згадую про розмову з Паоло Рамбаном. Переказую ту частину, яка стосувалася просування нової релігії. Він слухає терпляче, але наприкінці моєї розповіді, випивши свій келих, показує два пальці бармену — «повторити». Він явно вирішив, що час брати ініціативу на себе.

— Не варто розуміти слова Паоло занадто буквально, Золтане. У наш час релігією можна назвати що завгодно. Капіталізм, маоїзм, гуманізм, фемінізм або вегетаріанство — обирай свій культ і поклоняйся йому скільки завгодно. Навіть комунізм знову в моді. Тобі справді все це цікаво?

— Те саме можна сказати й про технології,— продовжую я вести свою гру.— Вони теж можуть служити релігіями.

— Я ж і кажу. Згадай хоча б соціальні мережі. Поки люди не зрозуміли, що від них більше шкоди, ніж користі, всі буквально молилися на них. І це було лише десять років тому.

— І все ж, зі слів Рамбана можна зробити висновок, що корпорація готує щось так само грандіозне.

— Можливо.— Він ухиляється від прямої відповіді.— У будь-якому разі, суспільство на це давно чекає. Озирнись навколо!

Марк киває на бар, який наповнюють відвідувачі. Я оглядаю різношерстий натовп: від туристів за шістдесят, які все ще молодяться, до багатих молодиків, завішаних дівчатами. Хтось дринькує, хтось випускає з ніздрів різнокольоровий дим, хтось танцює або віддається відвертим пестощам у напівтемряві. Об’єднує всіх, і чоловіків, і жінок, одне — шалені очі та рвучкі рухи, що видають бажання вичавити з моменту все. Марко усміхається, ніби сам він вище за суєту, що нас оточує, і веде далі.

— Це ж один великий загальний сон! У більшості людей наразі є все, що потрібно для безтурботного життя, чому ж вони так прагнуть вирватися з нього? Поринути в наркотичний прихід, оглушити себе гучною музикою, зайняти руки тілом, тілами, безліччю тіл? Але душі їхні шукають порятунку! Саме тому зараз такими популярними є релігії. Самі лише наші автоцеркви обслуговують десятки мільйонів щодня. Люди намагаються занурити себе у стан підсвідомого, у світ примітивних бажань. Вони ніби щось там загубили й не можуть знайти! Увесь світ намагається зануритися в забуття, Золтане. Просто раніше це робили за допомогою наркотиків, транквілізаторів, антидепресантів і нестримного сексу, а тепер на допомогу прийшли ще й технології. Ти ж бачив, як швидко нелегальний Memnotech поширюється на чорному ринку? Не бачу в цьому нічого поганого — без подібного зілля багато з цих людей стали б небезпечними для суспільства. А саме суспільство давно б з’їло себе зсередини. Так, наркотики та інші надмірності вибивають людей із колії. Але вони ж і руйнують старі структури, звільняючи місце для чогось більшого. Вищого за свідомість, якщо завгодно — нового порядку. Ідеального, вічного! Саме на це спрямовані всі наші проєкти, Золтане, а не на створення лише ще однієї релігії. І коли ми їх втілимо... Світ ніколи не буде колишнім.

Марк переможно дивиться на мене, збуджений своєю промовою.

— Отакої тобі,— озиваюсь я. Дженна мала рацію, у Марка і справді стояло на корпорацію.— Що ж це за проєкти?

— Не так швидко, малюче,— сміється він.— Якщо успішно пройдеш стажування, тобі дадуть відповідний рівень доступу. Тоді й задовольниш свою цікавість. А поки що давай-но вип’ємо ще!

Я роблю безневинний вигляд, а подумки люто матюкаюся. Марк явно глибший, ніж я гадав. До того ж, чи то він не довіряє мені, чи то свято шанує корпоративну угоду про конфіденційність. А можливо, й сам до пуття нічого не знає! У будь-якому разі, нічого конкретного я не дізнався, і мені доведеться догравати свою роль без будь-якої винагороди. Тепер уже я показую два пальці бармену — краще набратися, щоб, коли щось і трапиться, можна було послатися на погане самопочуття.

Ми залишаємо бар близько опівночі, уже неабияк угашені. Розцвічений неоном дистрикт наближався до фази максимального божевілля. Людей на вулицях стало в рази більше. Тепер нам доводилося протискатися крізь щільний спітнілий натовп, який горлає і регоче, видихаючи алкогольні пари. Одних перехожих буквально за руки затягали в борделі, інших викидали звідти. Лазерні промені, прорізаючи хмари різнобарвного диму, сліплять очі, а гучна музика, яка лунає з кожного бару, змушує вібрувати нутрощі.

— Час забиратися звідси! — кричить мені у вухо Марк і дивиться з натяком. Овва, час застосовувати свій алкозахист.

— Здається, мене нудить, друже. Ходімо де тихіше!

Ми звертаємо в провулок, де людей трохи менше. Між двома go-go-барами втиснуто капсулу універсальної автоцеркви, на табло якої змінюють один одного символи різних релігій. Ось він, порятунок!

— Чудовий спосіб замолити гріхи,— посміхаюсь я.— А чи правда, що цією мережею володіє «Транс-Реаліті»?

— Це була найкраща інвестиція за останній час! — відповідає Марко.— Ти не уявляєш собі, скільки людей по всьому світі користуються цими штуками. Якщо твоє віросповідання не є панівним, потрібно було їхати в інший район, а іноді й на інший кінець міста. А тепер ці капсули повсюди — як мінімаркети біля будинку.

Він і справді пишається своєю дивокорпорацією, і я вирішую цим скористатися.

— Але ж ти казав, що корпорація не пов’язана з релігією...

— По-перше, я цього не казав. А по-друге, мережа автоцерков — чудовий маркетинговий канал. До речі, хочеш подивитися наш новий ролик? Його буквально вчора запустили.

— Звісно хочу!

Не даючи Марку схаменутися й згадати про його мету побачення, я ховаюся в капсулі, де тхне алкоголем, тютюном і марихуаною. Цього разу я обираю безкоштовний режим, щоб не вимикати рекламу. І перший же ролик, який з’являється на моніторі, відкривається логотипом «Транс-Реаліті».

— Тобі кажуть: у тебе є шанс опинитися в раю...

Немає сумніву — це той самий голос, який звучав у ролику на вечірці у Марка.

— Живи праведним життям, старанно молися, жертвуй на будування храмів. І тоді, можливо, ти будеш винагороджений після смерті.

На екрані з’являється обличчя католицького пастора, поруч із ним виникає обличчя рабина, мулли, лами, індуїстського священника.

— Але ніхто не дасть тобі гарантій. Ніхто не бачив того раю, який обіцяють.

Камера пролітає над готичним собором, мечеттю, синагогою, індуїстським та буддійським храмами.

— Рай — це не просто примарна надія. Рай — це реальність. І ця реальність доступна кожному.

Екран заповнюється світінням, яке пульсує в такт словам.

— Не важливо, у що ти віриш і яку релігію сповідуєш. Ти гідний раю вже за життя. Ніхто не буде відкинутим, ніхто не залишиться розчарованим. Скоро все зміниться!

Крізь сяйво проступає логотип корпорації, і на цьому ролик закінчується. Слідом за ним на екрані з’являється реклама міжнародного страхового товариства, але це мене не цікавить.

Я затримуюся в кабінці, чекаючи, поки Марку набридне мене чекати і він піде зганяти серце на якомусь платному батоні. Не слухаючи «священника» (тепер-бо я знав, що це лишень клерк із кол-центру «Транс-Реаліті») і коротко відповідаючи на його запитання, я розмірковую. Усе, що Марко плів мені сьогодні про те, що слово «релігія» в контексті корпорації слід сприймати алегорично,— просто балаканина, не більше. Якщо вже на повну крутять тізер нового проєкту, навряд чи його запуску на ринок доведеться чекати надто довго. Треба поквапитися, адже якщо Харон дізнається про все не від мене, а з реклами чи з новин, нічого доброго мені це не обіцяє. Залишилося тільки запитання, що ж таке це таємниче «ДР» і в кого мені про це дізнатися?

Ламаючи голову над цими питаннями, я починаю куняти. Чи то бубоніння «священника» мене заколисує, чи то багато випив. А може, обраний мною ладан вступив у реакцію з шістьма... дев’ятьма?.. коктейлями...

Я приходжу до тями вiд уколу пiд ребро. Розплющивши очі, намацую якийсь предмет — ним виявляється гостроноса шишка, яка й колола мене в бік. Замість кабінки універсальної молитовні мене оточує тропічний ліс. Густа зелень нависає над головою. Різко сідаю й озираюсь. Я насправді перебуваю в лісі й не пам’ятаю, як сюди потрапив. Судячи з багряних променів, які видно в проміжках дерев, зараз світанок. Трохи ясності в ситуацію додає пластиковий пакет із логотипом «Транс-Реаліті», прив’язаний до моєї ноги. Відкривши його, знаходжу там ніж, пляшку води, репелент від москітів, кілька шоколадних батончиків і складений учетверо аркушик із друкованим текстом.

Доброго ранку, Золтане! Як ти, можливо, уже зрозумів, наш департамент зацікавлений не лише в підтриманні безпеки корпорації, а й у безпеці кожного зі співробітників. Із метою формування твоїх навичок виживання я пропоную тобі пройти тест «Ранок у джунглях». Наразі ти перебуваєш на одному з десятків островів, що оточують наше чудове місто. Твоє завдання — дістатися офісу не пізніше закінчення робочого дня. Щоб спростити для тебе проходження завдання, неподалік я залишив три підказки з кодовими назвами «Фрекі», «Гунгнір» і «Валькірія». Виявивши всі три підказки, ти зумієш потрапити в офіс до обіду. Сподіваюся, ти не образився, що наші фахівці забрали тебе з твоєї квартири,— це зроблено виключно задля вдосконалення навичок, які знадобляться тобі в майбутньому.

Із дружнім вітанням,
Іґґі Бьольверк
Голова Департаменту безпеки.

Нижче виднівся незграбний підпис, схожий на сплетені між собою на руни.

Вони що, геть збожеволіли?! Я ще раз перечитав текст. Із моєї квартири? Я і вдома встиг побувати? Чи текст склали до того, як вирішили приспати мене в молитовні?

У будь-якому разі, ані викрадення з молитовні автоцеркви, ані з мого ліжка не вкладалося в моє уявлення про стажування в корпорації. Але про це я вирішив поміркувати пізніше. Обнишпорив кишені: телефону не було. Чудово! Навколо ані душі — можливо, острівець узагалі безлюдний або він із тих, де живе кілька десятків утікачів від міської суєти. У будь-якому разі чекати допомоги поки що немає звідки.

Зробивши ковток води з пляшки, я присів на повалений стовбур дерева, намагаючись зібрати докупи думки. На щастя, після знайомства з Іґґі я підтягнув свої знання скандинавської міфології, тож знав, що Фрекі — кровожерливий вовк Одіна, найшанованішого божества нордичних країн. Одноокий воїн — символ мудрості, смерті, магії та... поезії.

Слово «Гунгнір» також безпосередньо стосувалося скандинавського бога — так називався його спис, який не знав хиби. Хоч якою безглуздою здавалася вся ця скандинавська філософія на тлі джунглів, я відчував, як розгоряється цікавість. Отже, щоб виконати завдання, мені треба було знайти вовка, спис і валькірію. Необов’язково в такому порядку — скоріше, перш ніж зустрітися з вовком, було б непогано вже мати спис.

Для початку оглядаю прогалини в густій рослинності — шукаю на стовбурах дерев якісь зарубки, руни, стрілки, бодай щось. Єдине, що мені вдається з’ясувати,— з якого боку північ, але це нічого не дає. Помічаю щось подібне до стежки, яка веде на пагорб. Іду, прихопивши пакет. Час від часу зупиняюся, щоб прислухатися — раптом неподалік розташоване якесь селище. Але нічого, крім пташиних криків, мені розчути не вдається. Починає припікати сонце, нічим дихати — полуденна спека наближається. Як не намагаюся економити воду, пляшка вже наполовину порожня. За відчуттями, я блукаю в хащах уже більше години. Певно, я вже мав звикнути до сюрпризів, які мені підносить «Транс-Реаліті», але ця гра на виживання подобається мені дедалі менше. Чи вона мені все ж таки дуже подобається? Розмірковуючи над цим, я завмираю. У тіні, перегородивши дорогу, сірим силуетом застиг вовк.

Придивляюся: це все ж таки пес, але за розмірами він не поступається своєму лісовому родичеві. Визначити породу неможливо: невідомо, скільки поколінь безпритульних псів вступали в контакти, перш ніж на світ з’явився такий гевал. Кудлата попеляста шерсть, хижі очі, гострі вуха, вишкірені ікла. Поки він, роздивляючись мене, нерухомо стоїть посеред просвіту в джунглях, я швидко вирішую, який зі шляхів обрати,— оборонятися за допомогою ножа чи вилізти на дерево, від якого мене відокремлює кілька метрів. Коли пес починає нечутно наближатися, я обираю третій варіант.

— Фрекі? — запитую я його.

Пес зупиняється й дивиться на мене. Вийнявши з пакету шоколадний батончик і звільнивши його від обгортки, кидаю на землю перед собацюрою. Принюхавшись до частування, той заковтує його й підводить морду догори, вимагаючи ще. Другий батончик теж потрапляє в його пащу.

— Більше немає, Фрекі.

Фрекі — якщо його звати саме так — невдоволено гарчить, але йому доводиться повірити мені на слово. Втративши до мене цікавість, він залишає стежку, кинувшись у хащу. Я вирішую піти за ним — іншого плану в мене все одно немає. Схоже, пса це анітрохи не бентежить. Навпаки, час від часу він озирається, щоб переконатися, чи, бува, я не відстав, перебираючись через повалені стовбури дерев. Проте я намагаюся дотримуватися дистанції в десять метрів — на той випадок, якщо Фрекі, забувши про дружбу, що виникла між нами, вирішить атакувати. Ми бредемо лісом досить довго, і я вже починаю думати, що пес просто тиняється, а разом з ним і я. Раптом він зупиняється біля великого дерева. Я помічаю, що з товстого стовбура, на висоті приблизно півтора метра, паралельно землі стирчить довгий спис.

— Дякую, Фрекі! — вимовляю я, і тієї ж миті пес зникає в кущах.

Наблизившись до дерева, намагаюся висмикнути спис, але він міцно увігнаний у стовбур, як меч короля Артура — в камінь. Підводжу очі й помічаю, що іще за два метри над тим місцем, куди встромлено спис, на корі вирізано якийсь знак. Використовуючи спис як опору для ніг, я видираюся на нього і, обхопивши стовбур, дістаюся до малюнка.

Фігурка, вирізана на поверхні кори, зображує людину в плащі з широкими рукавами і химерному капелюсі. У руці вона тримає спис, спрямований ще вище. Простеживши, куди він указує, я помічаю невеликий пластиковий пакет, підвішений до однієї з товстих гілок. За мить пакет у мене в руках, і я виймаю з нього свій мобільний телефон.

Набрати Лінн — лише половина справи. Але як пояснити їй, де я? Вже переконався, що геолокація в моєму телефоні не працює: чи то зв’язок не досягає, чи то ці нелюди й у ньому попорпалися.

— Один із десятків островів,— знову й знову повторюю я, наче йолоп, сидячи на землі під величезним деревом.— Це все, що я знаю.

— Замало інформації,— укотре відповідає вона.

— Ти можеш засікти за номером, де я зараз? Звернися до нашого спільного знайомого.

— Це не так швидко робиться, Зете! Може знадобитися кілька годин. Ти ж не хочеш сидіти в джунглях до кінця дня? Тож думай.

— Стривай-но! У мене є ще одна невикористана підказка.

— Яка?

— Валькірія.

— Що «валькірія»?

— Просто валькірія. Я не знаю, що конкретно малося на увазі.

— Почекай хвилину.— Я чую звук клавіатури. Лінн шукає щось в інтернеті.

— Так... Опера Вагнера... Це не те... Здається, знайшла! Валькірія — «та, що вибирає убитих». Діви-войовниці прилітають на крилатому коні по воїнів на поле битви,— скоромовкою читає вона.— І вирішують, кому з воїнів залишитися жити, а кому — загинути.

— Так, я знаю. Але я поки що живий,— намагаюся пожартувати.

— Воїни... Солдати...— бурмоче Лінн.

— Які ще солдати? Тут самі бісові хащі!

— Потерпи.

Лінн від’єднується і перетелефоновує за кілька хвилин.

— Ти на острові Сентоза.

— Чому ти так вирішила?

— Форт Сілосо. Спочатку його використовували для захисту від піратів, потім — як опорний пункт часів Другої світової. Коли Сінгапур капітулював, було здано й форт. Його перетворили на табір для військовополонених. За даними архівів, від жорстокого поводження японців там загинув кожен третій полонений солдат...

Я пам’ятаю цей острів — бував тут колись. Тільки тоді він був людним. Островом курсував транспорт, туристам пропонували цивілізовані прогулянки в джунглях спеціальними підвісними містками. Відтоді все змінилося: джунглі розрослися, а острів розваг зазнав руйнації.

Пробираюсь іще кілька десятків метрів хащею. Придивляюся: так і є, закинуті туристичні містки.

— Лінн, ти ще на зв’язку?

— Так, я тут.

— Схоже, ти маєш рацію. І як мені звідси вибратися?

— Якщо я все правильно розрахувала, тобі треба рухатися на захід. Там ти знайдеш занедбаний меморіал. Я прилечу на своєму залізному коні за одну-дві години,— жартома зазначає вона.

Я допиваю останні краплі з пляшки і в цей момент помічаю Фрекі. Виткнувши писок із заростей, він із цікавістю спостерігає за мною. Роздивляється мене кілька хвилин, а потім знову зникає — цього разу остаточно.

Просуваючись на захід, як звеліла Лінн, я справді впираюся в покинутий форт Сілосо: про це свідчить ледь помітний напис на старій табличці. На згадку про загиблих, а заодно для залучення туристів тут було облаштовано меморіал: бункери, склади, тунелі відкрили для відвідування, а по всій території розташували манекени британських солдатів, які давно вицвіли на сонці.

Бойовище Сінгапура давно лежить у фінансовій площині, і держава повністю втратила інтерес до війни на всіх історичних етапах: військова повинність більше не поширюється на всіх чоловіків, не кажучи вже про вручення повісток усім хлопчикам після народження. Про події майже столітньої давнини годі й казати: вочевидь, меморіал давно вже не відвідувала жодна жива душа. Тільки збляклі манекени солдатів.

Я опускаюся на землю, спершись спиною на раритетну гармату, і, стомлений спекою, починаю куняти, розмірковуючи, чого мене мало навчити це випробування. Отямлююся від дирчання мотоцикла моєї Валькірії.

— Який же я радий тебе бачити,— зізнаюся я.

— Не сумніваюся,— відповідає Лінн.

— Почекай-но. Дай мені свій телефон на хвилинку. І ручку — є?

Відкривши навігатор, вивчаю нашу позицію. Можливо, я чогось не помітив. Записую на руці координати з телефону Лінн. Неодмінно треба буде повернутися сюди ще раз, на свіжу голову, й усе перевірити. Трясця, до кінця робочого дня лише кілька годин — треба поспішити, а то завдання буде провалене! Утім, мені теж є що висловити Бьольверку. Мені не подобається, коли мене викрадають із ліжка. Мені не подобається, коли мене без мого відома накачують наркотиками! Мені не подобається, коли мене залишають самого в бісових джунглях!

— Золтане! — чую я голос Лінн.— Ти мариш.

Я розплющую очі у власному ліжку, повністю роздягнений. Лінн стоїть поруч, у своїй шкірянці, очевидно, готова йти.

— Жахіття наснилися? — посміхається вона.— Ну й набрався ж ти вчора в Ґейланґу. Нам із таксистом довелося тягти тебе до ліжка. До речі, принагідно подякуй своєму приятелеві Марку — це він мені зателефонував.

Не встиг я зміркувати, як Лінн пішла, підморгнувши мені на прощання. Деякий час ще лежу на спині. Я міг заприсягтися, що ще секунду тому сидів позаду неї на мотоциклі, ми мчали мостом із острова Сентоса до офісу, я дивився на занедбану канатну дорогу... Навіть відчуття сідла мотоцикла під стегнами ще не минуло, я міг перелічити кожну заклепку на куртці Лінн...

Потягнувшись по телефон, я завмер. На моїй руці було записано координати. Негайно набираю Лінн.

— Ти ще недалеко від’їхала? Повернись, будь ласка. Мені треба зганяти з тобою в одне місце...

Менi так i не випало можливостi обговорити з Іґґі своє випробування. Стажування в департаменті завершене, і на п’ятий поверх я більше не міг потрапити — не дозволяла магнітна карта. Може, так і краще.

Пам’ятаю свій істеричний регіт, який стривожив навіть завжди незворушну Лінн, коли я сновигав покинутим фортом на острові, виявляючи то старі фігури солдатів, то гармату, у якій задрімав, то довбане дерево, то купу лайна цього гемонського пса, ласого до шоколадних батончиків. Чого не було в цьому лісі — то це слідів моєї присутності. Ані пакета, ані списа, ані рун. Коли я обережно поцікавився в Лінн, чи знайоме їй це місце, вона подивилася на мене як на божевільного. Я й сам так на себе позирав у дзеркало останнім часом.

Одного я не міг збагнути, звідки у мене на руці взялися координати, записані моїми ж карлючками. Ще одна загадка до моєї скарбнички. Свині-скарбнички з великим логотипом «Транс-Реаліті» на рожевому боці!

Із Хароном теж не вийшло зустрітися, його не було в місті. Тим часом почався черговий тиждень стажування — цього разу у фінансовому департаменті «Транс-Реаліті».

Початок цього етапу скоріше нагадував посвяту до якоїсь духовної школи. Утім я вже перестав дивуватися дивацтвам цієї корпорації і зіставляти свої очікування з тим, що бачив і відчував. Лише вбирав інформацію, намагаючись скласти з неї більш-менш цілісну картину.

У залі для медитацій нас двоє — я і Фо Ці. Він сидить навпроти мене в позі лотоса, склавши руки під великим животом. На платформі, спорудженій із пачок стодоларових купюр.

— Тут п’ятдесят мільйонів,— пояснює він таким тоном, ніби йдеться про щось повсякденне.— Річ у тім, що в наш час гроші перетворилися на продукт уяви, вони більше не матеріальні. Так я намагаюся нагадати собі, що гроші — це щось реальне, відчутне, а не просто комп’ютерні нулі й одиниці.

Фо Ці здіймається наді мною приблизно на метр і, відповідно, на п’ятдесят мільйонів доларів. Я сиджу на звичайній рогожі вартістю приблизно доларів із п’ятдесят. Безумовно, зі всієї різношерстої компашки босів «Транс-Реаліті» Фо мені найбільш симпатичний, хоч я його майже не знаю. Ніби я відчуваю, що під товщею його жиру ховається добре серце, але тут ідеться про інше — про те умиротворення й відчуття спокою, яке від нього виходить. Ця людина зуміла досягти максимальних висот, потім майже все втратила, тепер піднеслася знову. Такі уроки навчають того, що злети й падіння — лише частина великої гри, результат якої вимірюється зовсім не грішми. Схоже, він розумів це задовго до того, як був змушений тікати з Китаю. Справжній буддист — думаю я, а він, немов прочитавши мої думки, вимовляє:

— У буддизмі найбільшою цінністю є усвідомленість. На жаль, через усвідомленість люди часто забувають про важливість уяви. Навіть сам Будда Гаутама говорив: усе, чим ти є, виткане із твоїх помислів. І якщо дієш із поганими помислами, то нещастя йдуть за тобою, немов тінь. Ти колись працював над розвитком своєї уяви, Золтане?

— Цілеспрямовано — ні.

— Хочеш спробувати?

Смиренно киваю. У відділі кадрів зі мною проводили секс-тести. У відділі безпеки навчили практики усвідомлених сновидінь. Чому б не попрацювати над розвитком уяви у відділі фінансів?

— Якщо говорити про силу уяви в контексті буддизму, слід почати з того, що буддистську філософію неправильно зрозуміли європейці,— починає Фо Ці.— Проблема криється в тонкощах перекладу. Я маю на увазі слово «дукха», яке зазвичай перекладають як «страждання». «Усе є страждання» — у такому перекладі перша зі Шляхетних Істин буддизму звучить не надто обнадійливо, чи не так? Більш коректний переклад цього слова — незадоволеність, занепокоєння, кара очікування. Саме уява допомагає уникнути всього цього, надаючи можливості побачити свою мету і шлях, що веде до неї.

Я соваюся на рогожі — ноги, складені в лотос, почали терпнути. Фо Ці жестом показує мені, що я можу розслабитися, і веде далі.

— Уяву умовно можна поділити на два різновиди — шкідлива та корисна. Шкідливою вона є, якщо наповнює твоє життя ілюзіями. Корисною — коли допомагає тобі створювати світ, пристосований для твого особистого вдосконалення.

— Створювати світ — у фігуральному сенсі?

— Усе що завгодно можна розуміти буквально чи фігурально — сутність речей від цього не змінюється. Ми щодня заново створюємо світ, коли розплющуємо очі, прокинувшись. І так само створюємо світи, коли спимо,— набагато продуктивніше, ніж удень. Знаєш, що заважає уяві, Золтане?

— Обмеженість? — висловлюю я здогадку.

— Правильно. Обмеженість нашої реальності.— Здається, мій співрозмовник цілком задоволений відповіддю.— Уся річ у тім, що, намагаючись уявити щось нове, ми використовуємо мізерний набір усталених уявлень. Простіше кажучи, наша уява лише комбінує пазли досвіду, і, хоча кількість цих комбінацій нескінченна, ми не в змозі уявити щось справді нове. У всьому, що ми бачимо — в реальності чи у фантазіях,— ми шукаємо знайомі нам риси.

Фо Ці киває на кілька пергаментів у рамках, що висять на стіні. Тільки тепер я помічаю: те, що я спочатку прийняв за метеликів, написаних тушшю,— це красиво оформлені тести Роршаха.

— Коли ти дивишся на чорнильну пляму або на хмару над головою, ти мимоволі ставиш собі запитання: на що з того, що я вже бачив, це схоже? Ми шукаємо впізнавані образи в усьому, оскільки серед невпізнанного ми просто не можемо функціонувати. Такою є природа нашого мислення.

— Певно, так простіше,— вимовляю я.— Еволюція навчила нас так миттєво відрізняти знайоме від небезпечного.

— Так, звісно, простіше. Але також це обмеження, яке утримує нас у вузьких рамках реальності. На щастя, цю перешкоду можна подолати,— усміхається Фо.— Існує трійчастий шлях, завдяки якому ти зможеш значно розширити можливості своєї уяви.

Я намагаюся зрозуміти, як уся ця теорія співвідноситься з купою кешу під його товстою дупою. Чи намагається Фо Ці дати мені якийсь ключ до успіху, чи просто морочить голову? Демонструю йому свою готовність слухати... і не дарма. Те, що йде за цим, буквально перевертає мій світогляд.

— Отже, пастка, до якої ми заганяємо свою уяву, полягає в тому, що в житті ми спираємося на власний досвід. І щоб звільнити силу уяви, маємо відмовитися від цього досвіду на користь передчуття.

— Відмовитися від досвіду? Я завжди вважав, що немає нічого ціннішого за нього.

— Це непросто, але можна досягти, варто тільки поставити собі таке завдання,— запевняє мене мій співрозмовник.— Відмова від досвіду прийде до тебе з досвідом.

— Звучить як парадокс... Як можна позбутися досвіду, набравшись досвіду?

Фо Ці нахиляється до столика, що розділяє нас,— на ньому стоїть традиційний сервіз для чайної церемонії. Він бере чайник і ллє в піалу темно-зелений чай, знов заговоривши.

— Повну чашку вже не можна наповнити, правильно?

— Так, бо вона вже й без того повна.— Я стежу за чаєм, який починає переливатися через вінця піали. Фо Ці бере скляну посудину і ллє в чашку чисту воду, роблячи чай дедалі світлішим.

— Так само я пропоную тобі наповнитися, щоб звільнитися від того, що тебе наповнює. Подивися, гарячий чай залишає піалу, заміщуючись холодною прозорою водою. Так само і твій попередній досвід замінюється новим.

Здається, я починаю дещо розуміти.

— Але піала обмежує кількість рідини, правильно?

— Так, мій любий друже. Ось вони, обмеження нашого людського розуму. Щоб подолати ці обмеження, ми маємо зруйнувати межі логіки. Це друге правило.

Я здригаюся від різкого звуку — Фо Ці розносить піалу на шматки ударом чавунного чайника, розбризкавши рідину по всьому столику. Він дивиться на мене з хитрою усмішкою.

— Упс. Здається, розум не витримав і розлетівся на друзки! — намагаюся пожартувати я.

— Ти про скалки? Ні, вся піала тут. Просто в іншій формі, розумієш?

— У формі... скалок? Але скалки піали не можуть служити своїй меті — виходить, це вже не піала!

— А ти уяви, що може.

— Як? Це ж нереально!

— Так, у нашій реальності розбита піала не існує як, власне, «піала». Лише як «скалки піали», які не можуть бути нам корисні. Однак за досить розвиненої уяви ти зможеш побачити піалу в цих уламках і навіть випити з неї чаю.

— Не розумію як?

— Дуже просто. І неймовірно складно. Однак, і це дуже важливо, мій любий: щоб уявити те, чого немає, ми маємо втратити віру в реальність!

Я відчув хвилювання. У моїй голові спливли пригоди в лісі, що залишили реальний слід на моїй руці. Балачки на вечірці... Чи відбувалося це насправді? А чому, власне, я вірю, що те, що відбувається зараз,— реальне?

Фо Ці спостерігає за мною, ніби здогадуючись, який вир думок викликали в мені його слова.

— Припустімо, я відмовлюся від віри в реальність,— нервово посміхаюся я.— Що це змінить? Хіба в реальність треба вірити чи не вірити? Ось вона, тут і зараз. Вона не потребує підтвердження вірою.

— Боюся, ти помиляєшся, Золтане. Свідомість — це величезна сила, котра трансформує імовірність у дійсність. І незабаром я спробую тобі це продемонструвати. Не намагайся усвідомити все зараз,— промовляє він.— Усвідомлення прийде з часом і настане миттєво — як будь-яке прозріння. А зараз я хотів би запропонувати тобі нетривалу медитацію. Ти колись медитував раніше?

— Доводилося.

— Просто заплющ очі і спробуй усвідомити те, що я тобі казатиму.

Я підкоряюся.

— Великі майстри навчають, що медитація допомагає розчинити себе в навколишньому світі. Відчути себе молекулою цього світу, витканого зі стихій,— піщинкою, яку носить вітер. Але водночас людина не має відчувати ані своєї безпорадності, ані безнадії — так би мовити, гарний привід змиритися і прийняти безглуздість буття. І я багато в чому згоден із ними, мій друже,— це чудово працює для окремої категорії людей, які називають себе «усвідомленими»,— немов здалеку долинає до мене голос Фо Ці.— Але більшість майстрів часто приховують критично важливу навичку від своїх учнів. Набагато цікавіше стає, коли ти запускаєш імпульс свого наміру в простір і починаєш змінювати його — змінювати світ і реальність. Це й відрізняє усвідомлених від просвітлених. Навчити тебе усвідомленості — гадаю, це буде не так уже й складно. А от змусити тебе досягти просвітлення — це справжній виклик!

— Уважаю, довгий шлях до просвітлення починається з одного маленького кроку? — подав голос я.

— Усе правильно,— кивнув він.— І ось він, цей крок. Просто зараз ти маєш відтворити у своїй уяві цей зал і товстого китайця, який сидить на пачках грошей.

Перше завдання виявляється зовсім не складним.

— Ти маєш уявити цю картину в найдрібніших деталях,— вимагає Фо.

Я намагаюся відтворити у своїй уяві кожну складочку на його животі й навіть розгледіти портрети американських президентів, на яких покояться його стегна, обтягнуті шовковими шароварами.

— А тепер уяви, що тут немає ніяких пачок грошей,— продовжує він.

Викинути гроші з голови виявляється не так уже й просто. Але приблизно за хвилину мені це вдається — у своїй уяві я перемістив Фо на рогожу, подібну до тієї, на якій сиджу сам.

— Тепер, Золтане, ти маєш уявити, що й мене теж немає в цьому залі.

Я слухняно стираю Фо Ці з уявної картинки. Залишається порожній простір, обмежений білими стінами з намальованими на них яскравими мандалами. Деякий час мій буддистський учитель не видає ані звуку.

— Фо? — кличу я за кілька хвилин.

У відповідь — тиша. Я розплющую очі й бачу, що в залі немає ані китайця, ані його грошового подіуму. Підводжуся з циновки, не вірячи своїм очам. Якщо це якийсь фокус, то його виконали так майстерно, що я нічого не почув і не відчув. Як вони це зробили? Думку про використання голограми я відкидаю, згадавши відчуття від пухкої руки Фо Ці під час рукостискання. Потаємний люк?

Я саме повзав підлогою, вистукуючи покриття й перевіряючи кожну щілину, коли в двері зазирнула секретарка Фо Ці. Вона анітрохи не здивувалася, коли побачила, як я повзаю навкарачки, і лише звірилася з чимось у планшеті.

— Пан Фо Ці перепрошує за те, що не зможе сьогодні прийти на зустріч із вами,— сказала вона зі стандартною усмішкою.— Він запитує, чи вас не занадто стомило очікування і чи згодні ви завтра приєднатися до нього на прогулянці.

Якщо моя поза й не викликала у секретарки емоцій, то моє приголомшене обличчя її явно потішило. Вона простягає мені мій бріфкейс і проводжає до ліфта. Я тримаю всі питання при собі. Упевнений, уже скоро я знайду істину і зрозумію, що тут коїться.

Уранцi я засiв за власнi фiнанси: підбивав бюджет, платив за рахунками, роздавав борги. Ця діяльність мене стомила й засмутила — я явно жив не відповідно до своїх коштів. Навіть після отримання авансу від Харона в моєму бюджеті залишилися чималі дірки, які загрожують швидким колапсом, якщо я не завершу свого завдання успішно. Поки ж усе йшло не дуже вдало: я просувався на два кроки, й одразу ж співробітники корпорації своїми експериментами відкидали мене на один назад. Корпорація ніби зумисне розхитувала мої нерви, не залишаючи можливості зібрати думки докупи.

Згадавши про пігулки, отримані від Лінн, витягаю їх із тумбочки і приймаю одну. Однак трохи поміркувавши, кладу в кишеню весь слоїк — мені це ще знадобиться. Головне не підсісти на ці колеса, якщо, звісно, цього ще не сталося. Помітивши в шухляді закинуту мушлю Memnotech, згадую, що хотів якось спробувати поекспериментувати з нею. Але вже точно не зараз — попереду чергові загадки від Фо Ці.

За годину-дві ми з ним прогулюємося неподалік офісу, і миршаві клерки розступаються в боки, пропускаючи велику тушу. При цьому Фо Ці поводиться так, ніби ми й справді вчора зустрічалися з ним і не було жодного трюку зі зникненням. Я чудово пам’ятаю його слова про неможливість усвідомити все одразу, тому уникаю зайвих запитань і просто всотую інформацію.

Сьогодні Фо Ці одягнений у простору сорочку з чорного шовку, вишиту золотими кіньми, і вигляд у нього в цьому вбранні, м’яко кажучи, незвичний. Особливо якщо врахувати, що ми перебуваємо в самому серці Сіті. Один із клерків зібрався було сфотографувати колоритного персонажа на свій смартфон, але одразу ж передумав після того, як Фо звернувся до нього з лагідною посмішкою:

— Не варто цього робити, мій любий!

Харизма Фо Ці настільки сильна, що клерк нітиться й тікає, неначе Фо на нього нагримав. Я не встигаю усвідомити цього, як ми вже підходимо до невеликого парку із садом каменів. Він зусібіч оточений хмарочосами — піднявши голову, можна побачити лише шматок неба завбільшки з квадрат Малевича.

Мій супутник займає своїм «припічком» пів лави і починає голосно хекати, намагаючись віддихатися. Долати більш ніж кілька сотень метрів за раз він, схоже, не звик.

— То про що ми з тобою говорили? — запитує він, відновивши нарешті дихання.

— Про гроші й... уяву.

— Так, справді. Люди люблять гроші — це аксіома, тут не посперечаєшся. Але ключовий нюанс полягає в тому, що вони люблять гроші по-різному. І якщо ти зумієш збагнути природу цієї любові в кожному конкретному випадку, то ціни тобі не скласти. Ось ти, Золтане, як ти любиш гроші?

— Вважаю, що без фанатизму. Скажімо так: я не готовий убити через гроші — навіть якщо йтиметься про дуже велику суму.

— А зрадити? — поцікавився Фо.

— Тут усе складніше...— затнувся я.— Залежить від того, що за людина і що за зрада...

— Зрада — це завжди зрада, хіба ні? Принаймні ти не намагаєшся вдавати, що гроші для тебе не головне.

— Цікаво, а ви що думаєте з цього приводу? — цікавлюсь я.

— У моєму випадку все просто. Я вважаю, що гроші — одна з двох по-справжньому важливих речей у цьому світі.

— А друга?

— Певно ж, кохання. Ані гроші, ані кохання не можна купити, натомість їх легко змарнувати. І гроші, й кохання роблять нас чесними: ми не брешемо ані коли платимо, ані коли кохаємо. Гроші й кохання — це найбільше, що ми можемо дати іншим, і найбільше, що можемо у них взяти.

Ми на деякий час замовкаємо. Він знову мене здивував. Несподівано було почути такі поетичні слова від цього бовдура, особливо якщо він — очільник Фінансового департаменту.

— А тепер, Золтане, хочу запропонувати тобі виконати невелику вправу. Точніше, три вправи. Для початку я попрошу тебе залишити гаманець тут, на лаві. Усе — і гроші, і кредитні картки.

Роблю те, що він наказує.

— Мета майбутньої вправи — з’ясувати, як ти насправді ставишся до грошей. У цьому разі ми дізнаємося не те, як ти ставишся до грошей, а як вони ставляться до тебе. Перше завдання дуже просте: тобі належить знайти грошову купюру в цьому парку.

— А ви впевнені, що вона тут є?

— Не впевнений, Золтане. Але ти маєш її знайти. За п’ять хвилин.

— Але якщо все ж таки її тут немає...

— Тоді мені доведеться написати в своєму звіті для Паоло й решти акціонерів, що ти не впорався з найпростішим завданням,— м’яко перериває мене він.— Дехто з них навіть зрадіє. Але ж ми з тобою не хочемо розчарувати Саула, який зупинив на тобі свій вибір?

Незважаючи на м’якість, Фо Ці явно не жартував. Оце так ставки! Особливо з огляду на мої ранкові переживання про гроші, мені зовсім не хотілося схибити на подібній нісенітниці. Намотуючи кола навколо саду каменів, я подумки гарячково прораховую варіанти на випадок невдачі. Викрасти, випросити, продати свій телефон, урешті-решт. Лише п’ять хвилин! І тут мій погляд падає на зім’ятий папірець дрібного номіналу, що валяється біля урни.

Мало не бігцем повернувшись до лави, вручаю знахідку Фо.

— Тепер трохи ускладнімо завдання,— вимовляє китаєць, знявши з себе капелюшок і поклавши в нього купюру.— Тобі треба знайти ще одну купюру. Ця — дрібна, а ти маєш принести мені велику. Скажімо, у двадцять сінгапурських доларів. Можеш розширити коло пошуків, але далеко не йди. Даю тобі десять хвилин.

— Але великі купюри на землі довго не залежуються...— намагаюся заперечити я.

— Хтось постійно губить гроші, а хтось їх знаходить,— відповідає він.— Тож цим кимось можеш бути й ти. Дій, час спливає.

Вийшовши за межі парку, я проходжу вздовж стін хмарочосів, але, як і слід було очікувати, нічого не знаходжу. Ані дрібних, ані великих купюр. Можливо, я їх просто не помічаю, переймаючись своїми гарячковими думками? Тоді я згадую просте правило: хочеш щось знайти — уяви в деталях, який вигляд це «щось» має. Я намагаюся уявити потрібну купюру аж до дрібниць: колір, фактуру, портрет президента, зім’ятий куточок. За кілька хвилин пошуків я справді її знаходжу — складена вчетверо і притиснута зверху порожньою пачкою від сигарет! Розгортаю — аж п’ятдесят доларів! Здається, я натрапив на наркоманську ничку, але міркувати ніколи. Одна хвилина на розмін купюри у вуличного торговця — і я гордовито простягаю двадцятидоларову купюру Фо Ці.

— І нарешті, третє завдання, найважливіше,— сказав він, прийнявши з моїх рук гроші.— Не забувай, від цього завдання залежить твоя доля в нашій компанії. Я хочу, щоб ти приніс мені монету.

— Що? Яку монету?

— Будь-яку. Золоту, срібну, мідну.

— Монети давно не використовують — мені що, до музею бігти?!

— Даю тобі п’ятнадцять хвилин. Час!

П’ятнадцять хвилин — цього часу замало, щоб розробити план викрадення музейного експоната. Швидким кроком я йду парком, навіть не намагаючись упоратися з люттю. Бісові Рамбани та Фо Ці зі своїми коанами, чого вони від мене хочуть? Або чого саме намагаються навчити?

Сміх і жвава балаканина змушують мене озирнутися — неподалік фонтана фотографується група веселих японок, яскраво нафарбованих й одягнених у традиційний одяг. Заглиблений у свої думки, із заздрістю розглядаю їх. Хотів би я зараз бути таким безтурботним, а не виконувати абсурдні завдання фіндиректора, схибленого на буддизмі.

І тут я бачу монетки. Ціле ґроно, нанизане на нитку, прикрашає шию найгарнішої з дівчат. Я кидаюся до неї. Щось кажу, від хвилювання — «сінглишем», змішуючи англійські слова з малайськими та китайськими, тицяю пальцем у намисто, благаю, намагаюся причарувати. Японка спочатку мене не розуміє, але, мабуть, моє зневірене обличчя здається їй настільки кумедним, що вона раптом, засміявшись, уклоняється мені та знімає з себе намисто. Тремтячими руками я знімаю з нитки одну монетку — сріблясту, з дірочкою посередині,— розсипаю слова подяки і мчу в бік лави Фо Ці.

І застаю там приголомшливу картину. Фо сидить у позі лотоса, заплющивши очі й благодушно усміхаючись сонцю. На його обличчі розлилися спокій і умиротворення, руки складені під великим черевом. Він ніби уособлює Будду і вже точно є привабливою картиною для туристів, які, поки я бігав, накидали в капелюшок, що стоїть на лаві, як зім’ятих купюр, так і кілька блискучих монеток!

Гепнувшись поруч із ним, намагаюся відхекатися й додаю свою монетку до тих, що вже лежать у капелюсі. Фо Ці, розплющивши очі, схвально дивиться на мене.

— Я виконав завдання?

— Залежить від того, чи здобув ти з нього урок.— Фо Ці дивиться на мене, чекаючи відповіді.

— Гроші самі прийдуть? — намагаюся вгадати я.

— Майже. Так, їх тобі принесуть люди. Ти лише маєш дати їм щось навзамін, а не бігати за ними і вже, крий Боже, не зраджувати заради грошей.

— Але в мене нічого не було!

— У мене теж. Та я й не пропонував нічого. Чому ж люди накидали мені повну шапку грошей?

Я не знаю, що відповісти. Фо Ці підводиться, дбайливо збирає гроші з капелюшка і кладе їх у кишеню. Віддає мені мою монетку — мабуть, на згадку про пройдений урок. Ми йдемо до виходу з парку, поки він говорить.

— Я дав людям дещо важливіше, ніж речі або послуги. Я дав їм можливість пожертвувати чимось заради просвітлення, яке уособлював, медитуючи просто на лаві, посеред вуличної суєти. А вони цілком добровільно за це заплатили. Так працюють і релігії, і наша корпорація. До речі, у ставленні до грошей, зокрема, і полягає унікальність «Транс-Реаліті». Хоч би як банально це звучало — гроші для нас не мета, а лише засіб досягнення цілей. Поміркуй над цим на дозвіллі.

Фо несе своє важке тіло з величним спокоєм. Мій стурбований вигляд не сховався від його уваги.

— Гадаю, тобі варто частіше медитувати,— радить він, коли ми наближаємося до офісу.— У тебе надто знервований вигляд.

* * *

Усе, що сталося зі мною останніми днями, потребує розшифрування. Харон вимагає регулярних звітів, і мені доводиться задовольняти його бажання, поєднуючи реальний досвід із власними домислами.

У неділю ввечері ми зустрічаємося з ним у порносалоні, розташованому в підвалі торгового центру. Біля входу до кабінки для мастурбації стикаємося з прищавим дрочуном, який вибирається звідти, застібаючи на ходу матню. Той зневажливо оглядає нас, ніби двох збоченців. Ані я, ані Харон не наважуємося сісти на диван, обтягнутий вінілом і встановлений навпроти монітора з порно, і розмовляємо, стоячи лицем до лиця.

Ми не бачилися від моменту закінчення стажування у відділі кадрів. Відповідей на запитання Харона щодо Мізрахі у мене поки що немає. Про дочку Саула Ґааді мені теж не вдалося нічого довідатися. Але мені все одно є що йому розповісти: і про завдання Іґґі, і про одкровення Марка, і про коани Фо Ці. Скромно мовчу тільки про епізод у лісі, оскільки сам поки що не розумію, що це було.

На думку Харона, випробування, яким піддав мене Фо Ці,— це не два різні коани, а дві частини того самого тесту.

— Дивися сам, Зете,— каже Харон,— у першому випадку він тренував твою уяву, змушуючи в найдрібніших деталях уявляти пачки доларів. У другому випадку він вимагав, щоб ти матеріалізував уявлені грошові знаки. Це він і сам робить щодня, хіба що без допомоги медитацій.

— Чи не занадто це поетично для людини, яка має бути максимально прагматичною? — заперечив я.

— Не забувай, ми маємо справу не зі звичайною корпорацією, а з «Транс-Реаліті». У звичайних корпораціях не здійснюють жертвоприношень богам, не намагаються керувати снами і не медитують, сидячи на мільйонах.

— А ти не думав, що увесь цей цирк, яким вони наповнили своє офісне життя, покликаний відвернути увагу від чогось набагато більш прозаїчного? — висловлюю я своє припущення.

— Якщо хочеш когось обдурити, скажи йому правду,— задумливо вимовляє Харон.

— Іще одна буддистська мудрість?

— Майже,— відповідає він.— Це сказав Бісмарк.

Наприкінці розмови він віддає мені пакет із «МакДоналдзу», напханий пачками купюр. Тиждень, присвячений грошам, завершується грішми, що здається мені логічним. Вага пакета наповнює мене умиротворенням, і якийсь нерв, затиснутий усередині мене весь тиждень, нарешті розслабляється. Принаймні викладаюся я не задурно.

У понедiлок вранцi я сидiв у приймальнi Авґусти Юстас на тридцятому поверсі. Очільниця юридичного департаменту, за словами Марка, була не лише шанувальницею розкошів, але ще й доволі мстивою і злопам’ятною особою. Спробую це врахувати. А ще вона досить непунктуальна, судячи з того, що запізнюється вже на півтори години.

«Пані Юстас чекає на вас у фітнес-центрі»,— нарешті, повідомляє мені секретар. Фітнес-центр розміщувався на тому ж самому поверсі. Мені видають спортивний костюм із логотипом «Транс-Реаліті» на грудях. Одягнувшись у нього, проходжу в зал кардіотренажерів, де Авґуста несамовито крутить педалі велосипеда, пригвинченого до підлоги. Вона вбрана в чорний спортивний костюм із білим комірцем, а її засмагле тіло вкривають крапельки поту. Привітавши біляву пані, умощуюся на сусідній велотренажер. У моїй голові крутиться запитання, від якого я не міг звільнитися від самого ранку: чи закінчиться моє сьогоднішнє стажування сексом із цією дамою?

— З ким із наших «бонз» ти вже встиг поспілкуватися? — цікавиться вона, ніби й справді не знає.

— Минулого тижня проходив стажування у Фо Ці, на позаминулому — у Бьольверка, а до цього — у Чопри.

— І як вони тобі?

— Цікаві екземпляри,— ухильно відповів я.

— А докладніше?

— Складно сказати — ми не так уже й багато спілкувалися. Пан Бьольверк справляє враження досвідченого вояка. Схоже, він розглядає корпорацію як бойовище, де є свої та чужі, герої та зрадники...

— А що ти скажеш про його воронів?

— Один із них якось навіть сів мені на голову.

— Он як? Цікаво!

— Що ж стосується пана Чопри, то, як на мене, він хоче здаватися набагато брутальнішим, ніж є насправді.

— А ось тут, Золтане, ти попав пальцем у небо. Наскільки я його знаю, а знаю я його досить близько,— вона підморгнула мені,— він саме такий гівнюк, яким здається. Утім, я рада, що Чопра тебе не злякав, а Бьольверк не обкрутив круг пальця — інакше тебе б тут не було.

— А що написав Фо Ці у своєму звіті?

— Фо Ці не пише жодних звітів.— Авґуста розсміялася.— Ось цей хитрун — якраз міцний горішок і, незважаючи на зовнішню добродушність, собі на умі.

Нашу бесіду перериває особистий тренер Авґусти, повідомивши про те, що ми можемо перейти до басейну. Я помічаю ревнивий погляд, яким юний качок, майже хлопчик, нагороджує мою скромну персону.

Басейн оточували мармурові колони, а стеля була всипана кольоровими вітражами з біблійними й античними мотивами (розгледів я серед небожителів і Юстицію з вагами — яка смілива алегорія, пані Юстас!). Тут ми знову опиняємося самі, як і в тренажерному залі. Можливо, в робочий час користуватися фітнес-центром могла лише очільниця департаменту — я не став уточнювати. Поки ми плаваємо від одного бортика до іншого, моя наставниця розповідає, чим саме займається очолюваний нею департамент.

— Зрозуміло, через наш відділ проходить безліч договорів. Зі співробітниками, з підрядниками, субпідрядниками, з рекламодавцями... Але все це зовсім не цікаво. Набагато цікавішим є інший аспект нашої роботи. Ідеться про юридичне оформлення відносин з особливими клієнтами. Й особливими залученими фахівцями.

— Особливими? — Я нашорошив вуха.

— Розгляньмо гіпотетичний приклад. Припустімо, якийсь замовник хоче зняти відео, в якому він плаває в басейні з відомою акторкою, а потім займається з нею сексом. Як би ти це влаштував, якби до тебе надійшло подібне замовлення?

— Для початку я зв’язався б із цією акторкою...

— І що б ти їй сказав? Чи не хочете потрахатися з багатим старим на камеру? Звісно, вона пошле тебе лісом.

— Тоді треба використовувати цифрову графіку,— припускаю я.

— Можливо. Ми оцифровуємо акторку й запускаємо цей симулякр до басейну з хтивим мільйонером. Вони там плавають, а потім вона робить із ним те, чого насправді ніколи не погодилася б робити за будь-які грубі гроші. Чи маємо ми в цьому разі отримати згоду акторки?

— Гадаю, контракт може якось обмежувати використання. Не знаю, я не юрист.

— Усе правильно, Золтане, схоплюєш на льоту. Саме, «може». Але «чи маємо» ми просити в акторки згоди на всі неподобства, які здійснює її цифрова копія?

— Не розумію... Корпорація — це щось на кшталт елітної порностудії?

— Звісно, ні! — сміється вона.— Я ж сказала, приклад суто гіпотетичний. Питання в іншому. Якщо нам «належить» оцифрована копія акторки — так ми з нею домовилися,— що ми можемо з нею робити, а чого не можемо?

— А що закон говорить із цього приводу?

— Закон? Закони — це міф, мій хлопчику. І юридичні, і релігійні, і моральні — усі вони прийняті суспільством за факт, щоб уникнути хаосу між людьми.

— А як же права людини: на приватне життя, на власну особистість, на...

— Людини, Золтане. Лю-ди-ни. Але ми ж розпоряджаємося не самою акторкою, а її віртуальною копією! За контрактом із нами — за який, до речі, ми чимало платимо,— її оцифрована особистість робить усе, що ми від неї захочемо. Підкоряючись зовсім іншим законам.

— Яким саме?

Авґуста, вилізши на бортик, поплескує рукою по гладеньких кахлях, запрошуючи сісти поруч,— вона явно збирається повідомити мені щось важливе. Я теж виходжу з басейну, але сідати не поспішаю, чекаючи підступу. Авґуста з дивною посмішкою дивиться на мене знизу вгору.

— Зніми-но плавки, Золтане.

— Що?!

— Не бійся, ніхто за нами не стежить. Покажи мені свого приятеля, я його давно не бачила.

— Вибач, Авґусто, але...

— Ти відмовляєшся?

Я розгубився, не знаючи, що робити. Але вона лише хитро посміхається.

— Не хочеш?

— Не знаю...

— І маєш право не хотіти. Але якби на твоєму місці була твоя цифрова копія, вона б підкорилася. Підкорилася б законам, що є набагато реальнішими, ніж усі твої славнозвісні права людини. Таким само реальним, як закони фізики — цифровим алгоритмам. А хто створює ці алгоритми, той створює і закони, для таких привабливих іграшок на кшталт тебе.

— Але я не іграшка!

— Ні? Зніми плавки, Золтане. Або сьогодні буде твій останній день у цій корпорації.

Я раптом бачу іншу Авґусту — сувору, владну, небезпечну. Вона дивиться просто на мене, без тіні усмішки. Мені зовсім не хотілося провалити своє завдання через напад удаваної скромності, і я, невдоволено гмукнувши, розпускаю шнурок і скидаю плавки на кахлі басейну. Я здіймаюсь над своєю начальницею абсолютно голий, і мій член нависає просто над її задертою головою. І тут Авґуста хитро посміхається.

— Ти зробив це. Підкорився.

— Ще б пак!

— Так, але ти незадоволений, чи не так? Зробив це за моїм наказом, проти своєї волі. Ось так і люди підпадають під дію законів, Золтане.

Ставши на ноги, вона притискається до мене, проводить рукою по моїх стегнах. Я відчуваю її прохолодне від води тіло, досить пружне та гнучке для її віку. Бісова баба, я відчув, що мене починає заводити вся ця гра! Авґуста наближає губи до мого вуха.

— А тепер ти вже не такий незадоволений, чи не так? Тобі подобається підкорятися. У тобі говорить прадавній закон самця, який не може відмовитися від легкого сексу,— алгоритм, закладений самою природою. Незважаючи на те що це суперечить і твоїм горезвісним правам, і моралі, і ще силі подібних міфів-надбудов. Ось у цьому й полягає вся принадність алгоритмів, хлопче...

Авґуста відсторонюється від мого обличчя, нахиляється і... на моє розчарування, подає мені плавки.

— ...ти їм підкоряєшся, але при цьому не відчуваєш нічого, крім задоволення.

Вона сміється, оцінивши мій приголомшений вигляд.

Щоразу, коли спілкуюся з цією пані, у мене виникає відчуття, що вона грає зі мною. Мені й раніше доводилося мати справу з владними бізнес-леді, але Авґуста, мабуть, затьмарила їх усіх. Цікаво, її царська зарозумілість і манери римської матрони набуті з віком і становищем, чи вона завжди була такою? Чому я не дивувався, то це сластолюбству удаваної католички. У цьому плані шанувальники біблійних вітражів і молитов латиною давно вже підмочили собі репутацію.

— Ти їм підкоряєшся, якщо, звісно, ти — віртуальна копія на кшталт нашої гіпотетичної оцифрованої акторки,— додає вона.— Людьми керувати набагато складніше, вони раз у раз згадують про закони, права і так далі... Якщо ти й винесеш звідси бодай щось, окрім своєї ерекції, то запам’ятай одне. Закони існують тільки в головах людей. Ми працюємо над новим етапом еволюції, і нові закони для нього теж створюємо ми. Тож робота в моєму департаменті не така нудна, як могло тобі здатися.

— Авжеж, нудно не буде,— мимрю я.

— Мені треба йти.— Авґуста йде, ляснувши мене під зад, і я розумію, що на сьогодні урок закінчено.

«Стажуванням» мiй тиждень в юридичному департаменті можна було назвати тільки іронічно. І навіть із ноткою істерики — настільки я був вимотаний до кінця цих п’яти днів. Я очікував чогось на кшталт копирсання в документах і присутності на переговорах. Але натомість раптово виявив себе як ескорт пані Юстас.

Авґуста якщо і з’являлася в офісі «Транс-Реаліті», то лише для того, щоб посіяти паніку серед сотні співробітників, рознести дощенту ретельно створені ними звіти і вщипнути за задок когось із хлопчиків-юристів. Ах, ну так, іноді вона хекала в залі й плавала в басейні. Як я тепер знав — випускала пару після засідань правління.

А решта часу Авґусти була заповнена відвідуванням нескінченних сніданків, бранчів, ланчів, вечерь, нічних коктейлів, виставок, концертів, барів, приватних вечірок, клубів, виїздів на яхти та навіть однією свінгер-паті. На половині з цих заходів вона і справді з неймовірною ефективністю вирішувала важливі справи зі значними персонами. Але решту відвідувала тільки під приводом подібних переговорів. Авґуста завжди вбиралася в чорне, уважаючи, що це робить її стрункішою. На щастя, я вже знав, яка розпусна особа криється під цим чернечим вбранням.

Католицькі хрестики — діамантові, платинові й золоті,— які Авґуста змінювала щодня, передбачили таку кількість домагань до гарненьких молодиків, що мали б розплавитися або потягти її в пекло. Про останнє я особливо мріяв, оскільки прийняв на себе основну частину навантаження.

Авґуста вимагала, щоб я з’являвся навіть не в офісі, а на порозі її будинку рівно о дев’ятій, і відпускала мене перед світанком. Я не належав собі, постійно перебуваючи при ній, тримав її телефон, сумку й ключі, тягав її покупки, ходив за нею на сейшаках і дурнувато посміхався незнайомим людям на ланчах і бранчах.

Особлива майстерність була потрібна, щоб не втрапити до Авґусти в ліжко. Тут мене рятувала її ніжна любов до ризького бальзаму. Я вже знав, що два шоти цього чарівного еліксиру робили її веселою і балакучою, після третього її тягнуло на секс, натомість після шостого її голову починали відвідувати похмурі думки. І загроза сексу за необхідності змінювалася необхідністю втішати ридливу пані Юстас, дуже довго запевняючи її, що вона не старіє і що її всі люблять. З одного боку, це мене влаштовувало набагато більше, ніж її розповніле тіло. Але з іншого — засмучувало, оскільки корисної для справи інформації я з Авґусти за весь тиждень виловив рівно нуль.

Саме після однієї з таких ночей-сповідей, яка тривала до опів на п’яту ранку, мене й розбудив дзвінок Авґусти. Немов забувши, скільки шотів ми випили вчора за закінчення мого стажування (я облишив рахувати після довгоочікуваного шостого), Авґуста проворкотіла, що чекає на мене о восьмій вечора в арт-центрі шведського посольства. Якась мегавиставка, про яку всі говорили. Тільки витримка корпоративного шпигуна дала мені сили не послати її під три чорти разом із усім шведським посольством і королем на додачу.

І ось я стою у вестибюлі будівлі, де проводять найгучніші експозиції сучасного мистецтва. Авґуста запізнюється майже на годину. Я розглядаю відвідувачів, які піднімаються сходами до галереї урочистими, а виходять очманілими. «ЗАХОДЬ УСЕРЕДИНУ» — надходить раптом повідомлення. Бісове стерво, це востанне ти мною командуєш — невпевнено мимрю я подумки й проникаю на виставку повз майже голу дівчину зі сканером у руках і дивними знаками, намальованими по всьому тілі.

Я опиняюся в цілковитій темряві перед стіною. Можу роздивитися лише інфографіку, що тьмяно світиться й запрошує сфотографувати стіну, а потім вимкнути спалах. Так і роблю. Виявляється, на стіні, білим по чорному, було написано англійською. «Лабіринти життя нескінченно складні...» — починаю читати я, але поступово заплутуюся. Буква за буквою, англійський напис переходить у набір якихось символів і закінчується повною абракадаброю. Відчуваю холодок від протягу й заходжу, практично навпомацки, до першого отвору дверей.

Досить скоро я зрозумів, що мій план: 1) скоріше знайти Авґусту 2) відвести її до бару і 3) змусити вижлуктити літр ризького лікеру — приречений на провал. Виставка являє собою експозицію передового відеоарту та інсталяцій, розташованих у лабіринтоподібному просторі з чорних стін і прорізів. Отвори змінюють своє розташування, а стіни виникають там, де їх раніше не було. Щоб пройти шлях від початку експозиції до кінця, треба розгадувати написи на стінах, відтворені химерною мовою. Цим і пояснюється очманілий вигляд відвідувачів, яких я зустрічаю. Деякі вже давно втомилися і просто хочуть назовні. Ба більше, лабіринт продумано так, що правильні повороти ведуть до робіт у позитивному ключі, а неправильні — до видовищ різного ступеня потворності.

Я доволі швидко здогадуюся, що для розшифрування написів, власне, й давався ключ-напис на стіні, який я сфотографував. Але до виходу не поспішаю, настільки круті роботи тут представлено. Я здригаюся, коли на мене кидаються бігти безголові постаті, створені лазером у задимленому повітрі. Сміюся з мишеняти, яке застрягло в банці,— хоч як воно намагається вилізти, все одно опиняється на дні в бездоганно зацикленому тривимірному відео. Знизую плечима перед явно вимученими роботами — звісно ж, про дух, свідомість та інше просвітлення.

І застигаю, приголомшений, коли опиняюся перед високою стіною полум’я. На її тлі, спиною до мене, нерухомо стоїть жіночий силует п’ятиметрової висоти. Полум’я вирує, аж поки дівчина, розкинувши руки, не падає навзнак. Її тіло поглинає тягуча чорна вода, якe проєктують на всю підлогу. Але хвилі від її падіння розходяться все ширше й ширше, залучаючи до своїх коливань язики полум’я на стіні,— і ті поступово вщухають, входять в умиротворений ритм, аж поки вся стіна переді мною не перетворюється на спокійну водну гладінь.

Я настільки вражений видовищем, що, коли шум полум’я стихає, здригаюся від звуку чиїхось кроків. Обертаюся. Неподалік мене стоїть Катрін Ґааді, забарвлена в індиго відблиском інсталяції,— дочка Саула і частина моєї роботи. На ній довга сукня, що облягає фігуру. Вона справді неймовірно гарна, але вигляд у неї спантеличений. Я здогадуюся, що вона не спромоглася сфотографувати напис і загубилася у всій цій грі. Роблю крок у її бік.

— Катрін, ви заблукали?

Вона з подивом дивиться на мене, потім раптом упізнає.

— Я вас знаю! Ви...— Вона затинається.

— Золтан Варго. Я проходжу стажування в «Транс-Реаліті». Зараз у юридичному департаменті.

— Гм-м... Виходить, ти зараз в Авґусти.— Вона з ледь помітною в напівтемряві усмішкою дивиться на мене.

Чи відомо їй про хтиві нахили моєї нинішньої начальниці? Невже Золтан-шпигун зашарівся? Чи то через невимушене «ти», чи то через своє ганебне становище при Авґусті.

— Я, здається, здогадався, як звідси вибратися. Провести? — пропоную я.

— Супер! — радіє вона, як дівчисько.— Я тут уже цілу годину блукаю сама!

Я вказую пальцем на найближчий прохід (не впевнений, що правильний). Ми йдемо галереєю удвох. Від цієї хвилини виставка для мене зникає — я відчуваю легкий аромат її парфумів і тепло її тіла, коли у вузькому коридорі наші руки випадково торкаються одна одної. Катрін же налаштована на жарти. Їй явно подобається, що вона не сама в цьому лабіринті.

— Ну, то як тобі Авґуста? — вимовляє вона.

— У якому сенсі?

— Гаразд, розслабся! — Катрін посміхається, дивлячись на вже знайоме мені мишеня.— Ти тут ні до чого. Така вже вона є, любителька свіжих вражень. І що враження свіжіше — то краще.

Так, я щойно трансформувався з «іграшки» Авґусти на її «свіже враження».

— Гадаю, річ не в пристрасті до вражень. У нас із нею досить змістовне спілкування (мені здається чи я виправдовуюсь?). Я поки розумію не все, що вона говорить, але...

— Я вже й не намагаюся там нічого зрозуміти,— невимушено відмахується вона.— А ти точно впевнений, що хочеш долучитися до цього культу?

— Що?

— «Транс-Реаліті»,— сміється вона.— Як ти в усе це встряв?

— Просто зупинив літак,— чесно зізнаюся я.

Вона вимагає роз’яснень, і мені доводиться розповісти їй про свою зустріч із Паоло Рамбаном. Катрін знову заливається сміхом, а я милуюся її рівними білими зубами і ямками на щоках. У відображенні інсталяції з рухливими хмарами вона здається мені смаглявим і прекрасним ангелом.

— Упевнена, Рамбана твоя витівка розлютила! Але він і знаку не подав, чи не так?

— Він мене навіть похвалив!

— На годинник дивився перед цим?

— Годинник? Здається, так...— намагаюся пригадати я.

— Виходить, це не Рамбан тебе похвалив, а батько. Рамбан із ним на цілодобовому зв’язку. За його роздутого еґо — непростий стан. Я днями була у нього в «Семи Гріхах»...

— «Семи Гріхах»?

— Цей його ресторан — ціла вистава! Парад кічу і претензійних алегорій, у дусі раннього Ренесансу.

— Рамбан і сам як вистава,— додаю я.

— О так, він любить позувати! Особливо перед тими, хто його погано знає.

Ми на хвилину замовкаємо, милуючись механічними фігурами чоловіка та жінки, які цілуються, а потім зливаються одне з одним завдяки хитромудрій конструкції. Я риюся в голові, шукаючи якоїсь дотепної відповіді, але вона мене випереджає.

— А ти, Золтане, певно, захоплюєшся технологіями, якщо вирішив працювати в «Транс-Реаліті»?

— Так, саме так. Але ж технології — це теж мистецтво. Фахівці формують коди й алгоритми, які створюють неймовірні картинки без використання фарб і пензля.

— Це все справді дивно, але... Мистецтво пробуджує в людині нові емоції, а технології найчастіше висмоктують їх, немовби харчуються. Прямо протилежний ефект. Адже саме емоції дають нам сили жити далі.

— Що ти маєш на увазі?

— Навіть не знаю, як пояснити... Я люблю згадувати щасливі моменти життя. Ніби повертаюся в той самий стан.

Я замислився, й одразу ж перед очима спливла картинка з дитинства. Ми з Сумо вилазимо з вікна, хвацько перестрибуємо через паркани, біжимо дахами, щодуху мчимо до вокзалу. Там уже на ходу заплигуємо в порожній товарняк, потім вистрибуємо з вагону в поле, де до самого обрію — нікого. До притулку ми повертаємося голодними, але абсолютно щасливими. Приховавши згадку про притулок, розповідаю цей епізод Катрін. Вона посміхається. Я теж починаю сміятися.

— Ці шкільні пригоди... Гадаю, у тебе теж є схожі історії.

— Не впевнена.— Катрін заперечно хитає головою.— Я не ходила до школи. Батько вирішив, що мені більше підходить домашнє навчання. Тож усе це мені абсолютно не знайоме. Що ти відчув, коли ви з другом втекли з міста?

— Свободу. Абсолютну свободу.

— Золтане, а ти не боїшся ризикувати? Мій батько — непроста людина, і не кожен зможе з ним працювати.

Я знизую плечима.

— Усе на світі можна розглядати як ризик... або як можливість.

Ми блукаємо виставкою ще деякий час, обговорюючи мій досвід в інших департаментах, розмовляючи про друзів, батьків. З її слів я розумію, що смерть матері, коли Катрін була ще маленькою дівчинкою, наклала незгладимий відбиток на її подальше життя. Про свого батька вона відгукується прохолодно і явно не хоче його обговорювати. Дізнавшись про мою прийомну сім’ю, вона злегка стискає мені лікоть. Не пам’ятаю, коли востаннє хтось виявляв щире співчуття до мене. Моїм тілом розливається тепло.

Потім ми згадуємо, що все ж таки маємо розгадати квест, що й робимо, розбавивши похмуру обстановку галереї жартами та сміхом. Зрештою, я нехтую пристойністю й даю добрячого стусана дверям пожежного виходу. Під пустотливий регіт Катрін і ревіння сигналізації ми вивалюємося на вулицю і тікаємо алеєю, тримаючись за руки і озираючись, як двоє бешкетників.

Я проводжаю Катрін до парковки. Нагородою мені слугує посмішка і ще один легкий потиск руки.

— Я б хотіла, щоб ти успішно пройшов стажування. У компанії батька бракує таких людей,— повідомляє вона серйозним тоном на прощання.

Довго стою, дивлячись услід її машині. Навіть не згадавши, що Авґуста Юстас цього вечора так і не нарисувалася.

Наближалася чергова зустрiч-звiт iз Х??????.ароном. Інтуїція підказувала, що для отримання повної картини «Транс-Реаліті» слід промацати одразу кілька напрямів. Нова релігія. Автоматизовані церкви. Дивний дослід у тропічному лісі. Діяльність Авґусти. Таємнича роль Марка і це «ДР» навпроти його прізвища. Не полишала думка про технологію Memnotech. Я точно знав, до кого звернутися з цього питання.

Із Сумо ми зустрілися в суші-барі неподалік від офісу. Вихолощений інтер’єр — скло, бетон і світле дерево. Заклад має досить консервативний вигляд, ураховуючи, що на території одного кварталу можна знайти дюжину суші-барів, де вам подадуть їжу на оголеній дівчині або хлопцеві, а також зроблять під час трапези масаж, мінет або татуювання. А тут просто звичайне меню і це — справжня екзотика для Сінгапура. Навколо клерки, які діловито орудують паличками для їжі й безперервно торохкотять по телефону або один із одним. Судячи з вигляду мого друга, у цій обстановці він почувається незатишно. До того ж усе, що тільки-но притягнув офіціант, точно не вгамує його голод, а лише розохотить.

— А тут є взагалі нормальна їжа чи тільки ці комашки? — указує він на свою тарілку, наповнену суші.

Раджу йому замовити стейк із мармурової яловичини, потім ми деякий час балакаємо про те про се. Він цікавиться, куди я подівся й чому не з’являвся на наших обідах по вівторках.

— Робота, Сумо. Просто завал із роботою.

— І що ж ти робиш у цій своїй конторі?

— Поки що вникаю. Я маю пройти стажування у п’яти відділах — у кожному по тижню.

— І який зараз тиждень за ліком?

— Четвертий. Стажуюся в юридичному департаменті. Щоправда, на роботу це мало схоже — ходжу з начальницею на фітнес, плаваю в басейні, супроводжую її на раути й вечірки.

— Непогано! — Сумо плескає по столу величезною ручищею.— Я правильно зрозумів — ти з нею спиш?

— Було дещо, пусте. Давно не доводилося виступати в ролі альфонса.

— Ну ти й утнув, Зете! І як ти почуваєшся в цьому амплуа?

— Якщо я не прийматиму її подарунків, вона почуватиметься зобов’язаною мені.

— Зобов’язаною за те, що ти її трахаєш?

— Поки що вдавалося уникати.

— Скільки їй років?

— Трохи за сорок.

— І...

— Я ж кажу, ходить до спортзалу, доглядає за собою. А що в тебе на особистому фронті?

— Як завжди. Навколо в’ються самі повії, яким потрібні тільки гроші. А якщо гроші їм не потрібні, я починаю нервуватиcя й підозрювати, що тут якийсь підступ. Ну, а коли я нервую, зі мною складно перебувати поруч — сам знаєш. Загалом, таке собі особисте життя, ти краще влаштувався. Може, познайомиш мене зі своєю начальницею?

Сміємося. Потім обговорюємо, як ідуть справи в Акселя й Тіма: перший хоче підшукати собі нову роботу, а другий мріє роздобути кошти на відкриття власного нічного клубу. Обговоривши знайомих, вирішую, що час перейти до суті зустрічі.

— Сумо, пам’ятаєш, минулого разу ти мені розповідав про дивний ґаджет, який розсипався на частини у тебе в руках?

— Звісно, пам’ятаю. І що? Ти знайшов другий такий самий?

— Ні, але я міркував, звідки взялася ця штука. Мені здається, це тестовий прототип однієї секретної технології.

Сумо завмирає, втративши цікавість до їжі. Ми з ним часто прокручували ті чи ті справи, але ніколи він не чув від мене подробиць моєї шпигунської роботи. Будучи моїм старим другом, він одразу зрозумів, що я заговорив про це невипадково.

— Тобі просто здається чи нам тут щось світить, Золтане?

— Не знаю. Я ще не вибудував усіх зв’язків.

— Тобі ж відомо: технології — мій бізнес. Не завжди легальний, але завжди прибутковий. Хвалися, що там у тебе?

— Тому я до тебе і звернувся. Ти чув про технологію Memnotech?

— Ну?

Я виймаю з кишені ґаджет-мушлю, яку залишила мені Лінн. Сумо крутить її в руках, вдивляється в крихітний QR-код на поверхні, якого я навіть не помітив.

— Таких іще не бачив. Звідки це в тебе?

— Одна знайома влаштувала мені демонстрацію, у домашніх умовах.

— У домашніх, он як? — Сумо, посміхнувшись, повертає мені ґаджет, швидко озирається і нахиляється до мене: — Пробували щось гаряченьке, га?

— Авжеж. Але, наскільки я зрозумів, усе це «гаряченьке» не зовсім законне. Навіть у п’ятому дистрикті.

— Можна непогано отримати від лягавих, якщо злапають.

— Ось цього я й не розумію. Чи не все одно, про що люди фантазують на самоті? До чого такі заборони?

— У лягавих і спитай. Я тільки знаю, що не можна добути слонової кістки, не вбивши слона.

— Тобто?

Сумо знову озирається на відвідувачів кафе. Я вперше бачив, щоб він так побоювався бути почутим. Ми явно обговорювали той напрям його бізнесу, за який він сам міг загриміти.

— Не знаю, якою з нелегалок ви саме скористалися. З огляду на те, наскільки швидко народ підсаджується на подібні розважухи, лягавим по всьому світі не дуже подобається, коли людей ґвалтують, убивають і розчленовують, щоб потішити жменьку збоченців. Якщо тобі цікаво, у мене є кілька нових релізів, жерсть іще та.

— А звідки ти їх береш?

Тут уже Сумо подивився на мене з підозрою. Ні, він знав, що я не коп. Але й базікати без потреби теж не вважав за потрібне.

— Друже, навіщо тобі це знати?

— Не хочеш — не кажи. Скажи тільки, чи причетна до цього каналу людина на ім’я Мізрахі?

— Винахідник? Навіщо йому проблеми із законом, він і без того мільярдер. Найімовірніше, він і не підозрює, що люди копіюють його ґаджети, та ще й із такою метою. Ці яйцеголові просто шугають у хмарах.

— Гаразд. Але подумай сам. Мізрахі створює технологію, яку підпільно використовують для розважання публіки. Я чув, що розрахунок був на медицину й освітні цілі, тобто по суті винахід корисний. І ось хтось знаходить спосіб скопіювати його й застосовувати для менш безневинних цілей.

— Так завжди відбувається — і з наркотою, і з ґаджетами. До чого ти ведеш?

— Так, але потім втручається держава і починає забороняти деякі види використання технології. Буквально ловить користувачів і дилерів, заарештовує, штрафує, садить. Навіщо вся ця метушня?

— І слава Богу! Знаєш, як через це злітають ціни? І спасибі поліцаям, хай їм грець. Найкращий маркетинг — щось заборонити.

— Але чи не логічніше було державі натиснути на самого винахідника? Аби щось поміняв в алгоритмах і заблокував незаконні види використання?

Схоже, Сумо жодного разу про це не замислювався. Мізкувати — це взагалі не його хобі. Він засопів, щось прикидаючи подумки, потім знизав плечима.

— Наскільки я на цьому розуміюсь, спроби робили. Але ми їх завжди обходили — справа техніки.

— Тобто ти хочеш сказати, що найвидатніший техногеній нашого часу, Ігаль Мізрахі, не може створити непробивного захисту для своїх алгоритмів? Ти в це віриш?

— Не може або не хоче. Яка різниця. Я лише тобі кажу як знавець, усі їхні блокування зламуються досить просто. Там хиба в самому алгоритмі...

Сумо ще щось говорив, з’їхавши на незрозумілий мені техножаргон, але я його не слухав, вражений своєю власною думкою. Я згадав лекцію Авґусти про новий етап еволюції й алгоритми — закони, яким цифрові особистості не просто підкоряються, але роблять це із запрограмованою насолодою. І згадав своє задоволення від того, що відбувалося, коли був частиною терористичного осередку під час контакту з Лінн. Але ж тоді я не був цифровою особистістю в той момент, а валявся на дивані, з ґаджетом-мушлею у вусі! Чи був?

А ось і перший приклад — творець алгоритму Memnotech, Мізрахі, який «не хоче» забирати у злочинних мас улюблений новий наркотик, незважаючи на все невдоволення держави.

— А Мізрахі спілкується з Чопрою!

Сумо замовк, і тільки тут я зрозумів, що промовив останню думку вголос.

— Що? — перепитав він.

— Мені здається, я знаю, хто справжні постачальники цих твоїх нелегальних спогадів, друже!

— Гей, я тобі нічого не казав!

— І не треба, Сумо. Проста логіка.— Я настільки задоволений своїм відкриттям, що забираю у Сумо рахунок, який приніс офіціант.

Ланцюжок зв’язків «Транс-Реаліті» починає вимальовуватися у мене в голові. Спочатку автоцеркви, потім Memnotech, далі Авґуста зі своїми «гіпотетичними» цифровими акторками — усе це починає складатися в одну картину. Можливо, верхівка айсберга у формі хмарочоса «Транс-Реаліті» спочиває на безлічі шарів, одним із яких є поширення технології Memnotech — легальне й нелегальне,— і підсадка на цю технологію широких мас користувачів! Якщо пов’язати цей пласт із автоцерквами, «новою релігією» та експериментами з цифровою особистістю (чи таких уже й умоглядних, як стверджувала Авґуста?) — вимальовується глобальний і досить зловісний задум.

Я тисну пухку лапищу Сумо.

— Навіть не уявляєш, як ти мені сьогодні допоміг, друже.

— Не розумію чим.

— Іноді просто корисно проговорити деякі речі з розумною людиною.

Він усміхається, але одразу ж супить брови. Розумним його називали нечасто.

— Агов, тільки не зіпсуй мені бізнесу своїми розслідуваннями. Зараз нелегальні спогади розкуповуються краще за кокаїн. І ні легалізації, ні повної заборони мені не потрібно, ясно?

— Повір моїй інтуїції, Сумо, ні того, ні того не буде. Тут ведеться серйозніша гра. Збирай свої дивіденди, коли є така можливість.

Коли Сумо виходить із ресторану, я помічаю, що в нього новий охоронець, ще більш габаритний, ніж він сам. «Шафа» в шкіряній куртці відкриває перед моїм дружком дверцята чорного джипу, обидва сідають всередину, і машина мчить, а я повертаюся до офісу. Схоже, справи у Сумо і справді йдуть непогано.

* * *

Нинішню зустріч Харон призначив у зоопарку. Я мало не розсміявся, коли побачив його маскування — збирач метеликів чи то професор коледжу, щось жваво обговорюючи, прогулюється зі своїм студентом (це я) уздовж кліток із похмурими тваринами. Однак похмурими вони, схоже, здавалися тільки мені: різновікові діти в яскравих футболках бігали доріжками з радісним вереском, що досить сильно заважало нам розмовляти.

Як не дивно, мої осяяння про зв’язок технології Memnotech, «Транс-Реаліті» й Мізрахі, про автоматизовані церкви та міркування Авґусти його мало цікавлять. Порівнюю його ввічливе мовчання з пожвавленим обговоренням мого тренування у Фо Ці й ставлю собі запитання: чи правильно я розумію суть свого завдання і роль Харона в ньому? Однак вигляд у нього був задоволений, а отже, й мені турбуватися нема про що.

— До наступного твого наставника, Рамбана, треба знайти правильний підхід,— міркує він.— Добре було б перетнутися з ним у неформальній обстановці, поза офісом. Спробую це влаштувати. Використаєш свій шарм, привернеш до себе... І я радий, що ти, нарешті, познайомився з донькою Ґааді. Скористайся цим шансом. Якщо хтось і допоможе нам по-справжньому просунутися вперед, то це Катрін.

Навіть ця невелика згадка про Катрін змушує моє серце битися частіше. Складно відокремити робоче від особистого, коли службова інструкція перетинається з твоїми інстинктами. Але й підозри з приводу Харона посилюються. Як цей старий пройдисвіт збирається влаштувати мені неформальну зустріч із самим Паоло Рамбаном? Чогось дуже важливого ти не знаєш про Харона, Золтане.

Але ще одне почуття лоскоче мені нерви — азарт. Хочеться довести до кінця цю гру в «Транс-Реаліті» й вийти переможцем. І не лише у своїх очах, але й в очах Катрін. Мені здається, я не на жарт захопився цим завданням. І не лише ним.

П'ятого тижня мого стажування в «Транс-Реаліті» у відділі Паоло Рамбана я чекав з особливою цікавістю. Адже саме в креативному департаменті, самому серці корпорації, крилася відповідь на всі мої запитання. Хоча сам Рамбан, яскравий на вигляд і, на мою думку (і думку Катрін),— банальний позер, але за склом трьох поверхів його корпоративних володінь явно відбувалося все найцікавіше. Недарма саме його відділ завершує «стажування». Я гадав, які випробування чекають на мене там і до яких секретів допустять таку дрібну пташку, як «Золтан-стажист»?

Я крокую довгим коридором у компанії Рамбана. Міг би теревенити без угаву, намагаючись показати свою обізнаність у всіх темах: психологія покупця, рівень сервісу, довгострокова вигода, формування лояльності. Але вважаю за краще цього не робити. Попередні тижні навчили мене того, що моя активність не гарантує результатів. Рамбан повідомляє, що сьогодні, першого ж дня, мені доведеться бути присутнім на переговорах із кількома ключовими клієнтами, і підказує лише слухати, не втручаючись у розмову. Паоло навіть затримується біля дверей до кабінету на хвилину, щоб багатозначно подивитися на мене й переконатися, чи правильно я його зрозумів. Я киваю.

— Клієнти нашої корпорації — більш ніж клієнти. А ми для них — більше ніж виконавці замовлень. Тому ми поводимося з кожним із них, як із дорогим гостем. Скоро ви побачите мене в роботі і зрозумієте, про що я кажу.

Він штовхає двері, і ми опиняємося в просторому залі, обставленому дизайнерськими меблями, вишуканими скульптурами й величезними картинами. За моїми підрахунками, це приміщення легко могло займати половину поверху. Вікно на всю стіну відкривало вид на місто, від якого захоплювало подих. У правому куті від нього я помітив індивідуальний ліфт, що сяяв позолоченими дверима. Ми з Рамбаном підходимо до вікна і спостерігаємо з висоти, як до будівлі під’їжджає білий лімузин. Із нього виходить крихітна жіноча фігурка в червоному й одразу ж ховається в кабінці скляного ліфта.

Я обираю скромну позицію позаду Рамбана. За хвилину в залі, немов пурхаючи, з’являється відома французька акторка Жаклін Фаб’є, фільми з участю якої я пам’ятаю ще з дитинства.

Рамбан розкриває обійми.

— Мадам Фаб’є! Який у вас чудовий вигляд, просто богиня!

— Паоло, милий!

Вони обмінюються триразовим поцілунком, після чого Рамбан театральним жестом запрошує акторку на простору софу з двома кріслами навпроти. Протягом чверті години мадам Фаб’є обмінюється з ним світськими плітками: обговорюють жалюгідний стан сучасного європейського кінематографа, подорожчання нерухомості на Лазуровому узбережжі, ексцентричні витівки одного зі скандинавських режисерів і цинізм папараці, що дошкуляють зіркам. Рамбан явно у своїй стихії, сипле епітетами, раз у раз переходить на французьку — важко уявити собі більш галантного співрозмовника. Нарешті акторка вирішує, що настав час перейти до ділових питань.

— Цей юнак...— Акторка, ніби вибачаючись, обдаровує мене чарівною посмішкою.— Чи можу я йому довіряти?

— Певна річ, мадам Фаб’є.

— Річ у тім, що моє замовлення, скажімо так, досить інтимного характеру.

— Вам нема про що турбуватися. Золтан, можливо, братиме безпосередню участь у його виконанні. Це — нова зірка нашої компанії! — Рамбан підморгує мені.

— Гаразд. Приємно познайомитися, Золтане. Як ви знаєте, Паоло, у мене було троє чоловіків — двоє з них уже померли, один живий.

— Звісно, я пам’ятаю месьє Бокара. Якщо не помиляюся, тепер він проживає у Швейцарії?

— Так, правильно,— киває діва.— Так от, я хотіла б улаштувати невелику любовну пригоду за участю всіх трьох...

Навіть якщо вона зашарілася, вимовляючи ці слова, товстий шар гриму приховав збентеження.

— Що з приводу віку учасників? — незворушно уточнює Рамбан.

— Не розумію вас?

— Чи хотіли б ви зустріти їх у якийсь особливий рік їхнього життя? Чи так, як ви їх запам’ятали?

— А ви й це можете?

— Ми можемо буквально все.

— Ну, звісно, в особливий! — пожвавлюється Жаклін.— Нехай буде той вік, коли я виходила за них заміж.

— А який вік установити для вас, мадам?

— О, мій любий, я вас просто обожнюю! — Вона замислюється.— Уперше я вийшла заміж у двадцять п’ять. Нехай буде знову двадцять п’ять!

— Прекрасний вибір, Жаклін! Іще якісь деталі? Наші технологи ще обговорять із вами всі подробиці, але це замовлення я збираюся контролювати особисто.

— Деталі, мій любий! О, ці деталі! — Жаклін починає хвилюватися.— Я хочу кохати. Усіх трьох. Я хочу бути щасливою знову! Я хочу захід сонця над пагорбами, запах магнолій, хочу величезний мармуровий зал, прекрасну музику! Я вам не можу передати, як мені самотньо було в останні роки, яка гидота це старіння, змарніння...

— Прошу вас, мадам Фаб’є!

— Ні, ні, все так і є. Я не пошкодую ніяких грошей, мій любий. Що мені ще залишилося, крім спогадів і втрачених ілюзій?

— Ми не торгуємо ілюзіями, мадам Фаб’є. Ви переживете все насправді й будете щасливі, як у найкращі часи вашого життя.

— Я зараз розплачуся, мій любий.— Вона і справді виймає хустку, прикладає її до очей.— Швидше б!

Рамбан сипле компліменти, проводжаючи натхненну пані Фаб’є до ліфта.

— Яка жінка! — воркоче Рамбан.— Я б і сам із радістю взяв участь у подібній вечірці. Мені теж є що згадати, хоча з різнобарвним життям Жаклін Фаб’є моє існування й близько не стоїть. Гм... Треба подумати про можливість масового виробництва її реальності... Можливо, вдасться з нею домовитися?

Останнє він бурмоче вже собі під ніс, швидко роблячи якісь позначки на своєму годиннику із золотими символами.

— У двадцять п’ять вона була справді чудова,— вирішую вставити я, щоб нагадати про своє існування.

— Вона чудова й зараз. І залишиться такою навіть після смерті.

— Після... смерті?

Рамбан не встигає відповісти — двері відчиняються, і до залу ввалюється рум’яний сивочолий здоровань років шістдесяти. Це обличчя, що обрамлене акуратною жовтуватою борідкою, я впізнаю одразу. Річард Ґреґсон, один із ексцентричних мільярдерів, ім’я якого миготить то на обкладинці «Форбса», то у скандальних хроніках.

— Ріккі?! — Рамбан явно приголомшений несподіваним вторгненням, але швидко напускає на себе гостинний вигляд.— Ми замовили персональний літак на завтра, але тебе ми щасливі бачити в будь-який час. Прошу!

— Одразу перейду до справи,— кидає Ґреґсон із британським акцентом, повністю проігнорувавши як балаканину Рамбана, так і мене, і без запрошення гепнувшись на софу.— Що це за гидоту ви мені підсунули?

— Що саме тобі не сподобалося, Ріккі? — Рамбан улаштовується навпроти.

— Що? А що, курва, могло мені сподобатися, грець би вас узяв! — Ґреґсон явно не звик стримувати роздратування.

— Не можу вгадати, якщо ти мені не скажеш, друже,— здавалося, на Рамбана тон Ґреґсона не справляв ані найменшого ефекту.— Усі наші продукти розробені персонально під...

— Не треба мені переказувати свій рекламний буклет, старий! Я звик отримувати рівно те, за що плачу!

— Дай-но я підніму твій бріф.

Паоло бере зі столика планшет, порпається в ньому, поки Ґреґсон виймає слоїк із пігулками, перехиляє його собі в рот і, скривившись, запиває все це віскі з фляжки, інкрустованої золотом. Руки його при цьому трохи тремтять, що він намагається приховати, швидко схрестивши їх на грудях. Паоло, не підводячи голови, заклопотано супиться.

— Ти приймав ці пігулки під час сеансу?

— Ні, не пам’ятаю. Це якась гомеопатична фігня, заспокоює нерви.

Паоло несхвально хитає головою, відкривши на планшеті якусь таблицю, пробігає очима по рядках коду і, нарешті, переводить погляд на Ґреґсона.

— Ось твій бріф: полювання на алігаторів в амазонській сельві, потім кривава сутичка з тубільцями, потім без паузи — втілення в ацтекського бога Кетцалькоатля, політ крізь три світи. І заключний акорд: вечірка в потойбічному світі за участю покійних диктаторів, зазначених у списку. Усе правильно?

— Ну, так.

— Файли реєстрації вказують, що ти перервав сеанс незадовго до закінчення.

— Ще б пак!

— Ти ж знаєш, ми не рекомендуємо передчасних...

— Я запанікував, хай би йому! Це... Це було занадто.

— Чудово!

— Нічого чудового. Стрибнути зі скелі я можу і в реальності, але... У мене досі руки тремтять. І все через вашого орла!

— Кетцалькоатль. Наші технарі півтора місяця над ним працювали.

— Це жерсть, старий! Я мав би відчути ейфорію, могутність, політ — цього що, немає в твоєму бісовому бріфі? А я...— Тут він кидає збентежений погляд на мене.— Я обісрався. Наклав у штани просто під час польоту, а-ха-ха!

Ґреґсон вибухає сміхом із ноткою істерики. Паоло ввічливо посміхається, відкладає планшет.

— Ріккі, ти ж розумієш, що наші технології працюють у бета-режимі. Ми поки що не можемо з точністю передбачити всіх тонкощів реакцій, особливо коли персональна реальність входить у контакт із такою неординарною особистістю, як твоя. Ти ж підписував...

— Начхати, що я там підписував! Я плачу вам величезні гроші! А домогтися такого ефекту я міг би, просто хильнувши аяваски.

— Не гарячкуй, Ріккі, ми все владнаємо. Я розберуся, чому виникла ця проблема. Можливо, стався збій на нанорівні. У будь-якому разі ти можеш розраховувати на компенсацію. Чого б тобі хотілося, друже?

— Та все того ж самого! Слухай-но. Полювання, треш з аборигенами — це було круто. Найкращий час у моєму житті, і все як справжнє! Може, я переборщив із вечіркою, тільки я до неї й не дійшов. Зроби мені цей політ. Зроби його правильно! Я хочу шугати, розумієш, над усім! Як цей твій бог вітру...

— Кетцалькоатль.

— О, саме так! Тільки перевірте спочатку це все на комусь, о’кей? — Він дивиться на мене.

Не забуваючи про інструктаж Рамбана, обмежуюся непевною гримасою. Ґреґсон нетерпляче совається.

— Коли, Паоло?

— Терпіння, мій друже. Ми ж не хочемо давати тобі дещо таке, що зліплене поквапом. Я поміркую і вийду на зв’язок наступного тижня.

— Тиждень?! — Клієнт змінюється на виду.— Я хочу швидше! Не треба мені жодної компенсації. Може, вам іще підкинути грошей? Паоло, я маю туди повернутися!

Я придивляюся до мільярдера. Його обличчя зараз нагадує гримасу наркомана, якому відмовляють у дозі. Він навіть розгубив усю свою брутальність і поводиться, як принижений прохач. Рамбан, схоже, чекав такої реакції — він ледь посміхається мені й піднімає руки в доброзичливому жесті.

— Не хвилюйся, Ріккі, ти ж знаєш, як ми тебе цінуємо. Дай мені кілька хвилин, я маю зібрати деякі довідки. Золтан складе тобі компанію.

Паоло підводиться й виходить із кабінету. У відображенні дверей ліфта я встигаю помітити іронічний погляд, який він кидає на мене перед тим, як вийти. Так, здається, мене кинули під потяг.

Ґреґсон знову виймає свою фляжку, відпиває і раптом пропонує її мені. Я ввічливо відмовляюся.

— Ти в цій справі щось тямиш? — раптом запитує мене Ґреґсон.

Наказ Рамбана Золтану-стажисту зберігати мовчання я пам’ятаю чудово. Але і згаяти таку можливість Золтан-шпигун не має права. Знаючи про ймовірність прослуховування, обережно добираю слова.

— Я поки що лише проходжу стажування в компанії, містере Ґреґсон.

— Ну, то й як вона тобі зсередини? Чи всі такі ж самі пройдисвіти, як твій Рамбан?

— Не можу нічого прокоментувати,— кажу я, при цьому всім своїм виглядом показуючи: мені є що сказати. Може, розговориться?

— Пудрять мені мізки своїми маркетинговими прийомчиками й усілякими обіцянками, а на ділі...— Ґреґсон знову сердиться.— От серйозно, я підозрюю, що він і гадки не має, що робить, цей твій Рамбан!

— Містере Ґреґсон, я не настільки обізнаний...

— Та годі вже! Я бачу, що у твого крісла питати поради — і то більше користі!

Поради? Може, мені здалося, але голос Ґреґсона здригнувся — мабуть, йому й справді зараз непереливки. Я раптом відчуваю жаль до грубуватого мільярдера. Ніби переді мною сидів не розбещений клієнт корпорації, а сусід-наркоман, який шукає втечі від життя. Чимось стан Ґреґсона нагадав мені і свій власний у моменти безвиході.

Несподівано я відчуваю, як у мені прокидається... Золтан-я. Мені хочеться допомогти йому.

— Ваша проблема нагадала один мій сон...— я наважуюся заговорити,— ... про Інтерклозет.

Ґреґсон зводить на мене погляд, на мій подив — чекає продовження.

— Уявіть собі. Просторий зал, ряди унітазів. Тисячі, мільйони унітазів. І люди — їх усе більше й більше — падають перед ними на коліна, прикладаються до них обличчям і скидають туди все накопичене, усі свої потаємні думки, нереалізовані бажання, образи, біль. Усе це стікає до величезного резервуара. А скинувши, вони зникають, окрилені, щоб звільнити місце для інших! Це така яскрава, реалістична картина... На цьому сні я завжди прокидаюся.

— Потаємні думки? — Він пильно дивиться на мене.

— Так, увесь цей вантаж, містере Ґреґсон...

— Ріккі.

— Я й не знаю, Ріккі, чому вам це розповідаю, адже це лише витвір моєї уяви. Тут я почув багато цікавого. Навчився надавати значення своїм фантазіям. Руйнувати реальність, звільняючи місце для нової...— Ґреґсон слухає мене дуже уважно.— Щоб звільнити силу уяви і набути досвіду, ми маємо від нього відмовитися на користь передчуття,— пригадую я слова Фо Ці.

Зависає пауза.

— Відмовитися від досвіду, щоб набути нового,— задумливо вимовляє він.— Але ж у цьому щось є. Чого-чого, а досвіду в мене вдосталь. Може, його занадто багато? Ось я й застряг у своєму бісовому житті, а не шугаю, як орел, холера б йому!

— Про що ви тут?

Захопившись розмовою, ми й не помітили, як Рамбан увійшов до кабінету. Він холодно дивиться на мене — можливо, незадоволений моєю самодіяльністю. Але Ґреґсон, різко підвівшись, із натхненням подає мені руку.

— Цікава думка, е-е-е...

— Золтан,— нагадую я.

— Оце так, Рамбане. Твій хлопчина мені просто мізки прочистив!

— Справді? — Рамбану дедалі важче приховувати роздратування. Але мільярдер вибухає сміхом.

— Друже, тільки не кажи, що залишив мене з ним наодинці випадково. Знаю я вас, тут випадково нічого не робиться. Тонко працюєте, молодці!

Рамбан вирішує зобразити двозначну посмішку.

— Наш технічний департамент запевнив мене, що трьох днів буде достатньо.

— Ну, то й добре. А я поки що подумаю, про цей, Інтерклозет твій. До побачення!

Ґреґсон плескає по плечу мене, потім Рамбана і зникає так само галасливо й несподівано, як і з’явився.

— До зв’язку, Ріккі! — гукає йому вслід Рамбан. Після чого повертається до мене. Дивиться на свій годинник. І несподівано для мене прихильно киває.— Я вражений, мій любий. Здається, ви тут знайшли спільну мову.

— Даруйте, я не мав втручатися. Але мені здалося, я можу чимось допомогти...— Я й насправді не знаю, що на мене найшло.

— Пусте, жодної шкоди не буде. Цей клятий самодур...— Рамбан, сівши в крісло, відкидається на спинку.— Я особисто намагався умовити його починати з чогось простішого. Ні ж-бо, всі хочуть одразу ставати богами!

Поведінка Рамбана мене підбадьорює.

— Паоло, у мене є запитання. Що це було?

— Як це що? Переговори з клієнтами.

— Я не це маю на увазі. Те, про що ви з ним говорили.

— Ах, це... Я гадав, тебе вже ввели в курс справи.

— Чесно кажучи, я трохи заплутався. Мені здалося, містер Ґреґсон описував якийсь наркотріп...

— Майже вгадав, Золтане! — Мій співрозмовник проводить рукою по своїй доглянутій шевелюрі.— Ось тільки ні про які наркотики тут не йдеться. Наркотики — дешевина для слабаків, а ми продаємо найексклюзивніший товар у світі!

Він бере свій планшет, зазирає до нього.

— Так, що там у нас іще? Збройний барон із Росії зі своїми садистськими фантазіями... Президент Азовстану... Ці переговори я проведу без тебе — ти й без того почув сьогодні достатньо.

«Більше, ніж здатний перетравити»,— погоджуюся я про себе.

Подолавши довгий коридор, я виходжу на балкон і закидаю в рот кілька пігулок, отриманих від Лінн. Унизу на всі боки тягнуться траси, заповнені автомобілями: кінець робочого дня. Із вологого серпанку, перемішаного із вихлопними газами, визирають крони пальм, над ними тягнуться на всі боки гірлянди проводів, а ще вище дрони тягнуть у дзьобах бокси з їжею клеркам, які застрягли в офісах.

Я розкладаю розрізнені шматки інформації по поличках у своїй голові. Здається, сьогодні я максимально близько підійшов до відповіді на запитання, що робить корпорація. Керовані сновидіння, експерименти з наркотиками, тренування уяви — усе це ланки одного ланцюга. І ланцюг цей прикутий до кільця, вставленого в ніздрі багатих клієнтів. Настільки багатих і вимогливих, що їм уже мало готових чужих спогадів. Вони бажають унікальних переживань, сконструйованих за їхніми індивідуальними запитами. І схоже, корпорація має технологію, яка здатна це надати. Єдина по-справжньому бажана мета для того, хто має все в цьому житті,— отримати інше життя. Або повторити те, що вже пережите. Поки я не розумію, що конкретно «Транс-Реаліті» продає схибленим мільйонерам, але в мене є передчуття, що невдовзі все з’ясується.

Неначе у відповідь на мої думки телефон вібрує, доставивши повідомлення від Лінн. Як завжди коротке, схоже на телеграму: «Завтра, дев’ята вечора, Білий Бар, у промзоні. Це важливо». Мій сексуальний охоронець явно поспішав передати мені якісь значущі новини.

У ресторанi нас тiльки дво — я i Рамбан. Решта столиків порожня. Схоже, ресторан зачинили спеціально для цієї вечері-вистави. Сам ресторан схожий на телецентр: чи то телестудія, стилізована під ресторан, чи то ресторан, що вдає із себе телестудію. Я одягнений по-діловому, а Паоло цього разу вбрався в чорну тогу зі сріблястим підбоєм. За його спиною мерехтить кілька моніторів, на яких транслюється показ моделей: нескінченна хода довгоногих дівчат у вбранні, виконаному з металевих пластин і нагадує чи то кольчуги, чи то лицарські обладунки.

— Отже, можна починати! — Рамбан плескає в долоні.

Темношкірий офіціант із оголеним торсом, прикрашеним масивним діамантовим намистом, викочує на візку величезну тацю, накриту срібною кришкою.

— Сьогодні я презентую особливий дегустаційний сет із семи страв. «Гординя» — так називається перша зі страв, які ми пропонуємо вашій увазі,— чую я голос Паоло.— Тут зібрані найдорожчі продукти у світі: великі тосканські трюфелі, ніжна фуа-гра, дорогоцінні дари моря, добірна мармурова яловичина та рідкісні фрукти...

Продукти, розкладені на таці, нагадують натюрморт, написаний Сальвадором Далі.

— Друга подача! — оголошує Рамбан одразу після того, як я встиг лише колупнути «Гординю» виделкою.— Ця страва називається «Жадібність» — вона виконана з харчового золота найвищої проби.

На позолоченій тарелі, що постає перед нами, височить скульптурна група, яка виграє золотими відблисками й зображує дюжину одягнених у туніки людей різної статі та віку. Усі вони схилилися перед телям, що стоїть на постаменті.

— Цим можна не тільки милуватися — це можна їсти! — хазяїн ресторану перерубує хребет золотому теляті, і на таріль витікає багряний ягідний соус, у якому тонуть уклінні фігурки.

— Як зворушливо! — кажу я, не торкаючись до виделки й ножа. Поки що ця вечеря більше нагадує показ мод, ніж прийом їжі.

Тим часом офіціант уже вкочує до залу візок із третьою стравою, яка має назву «Лють». Він демонструє нам яскраво-червоне вариво під кришкою, потім клацає запальничкою — і над казанком спалахують язики полум’я. Рамбан повідомляє, що ця печеня приправлена найгострішими сортами перцю у світі: каєнським, кампотським, карибським хабанеро, а також сортом «Скорпіон Тринідаду», і пропонує додавати табаско за смаком. Я утримуюся й від «Люті».

Наступна страва має назву «Хтивість» і являє собою зібрання афродизіаків, викладених на тілі оголеної жінки, у якій я впізнаю Дженну. Червоний та чорний кав’яр, устриці в мушлях, тонко нарізаний імбир, усілякі спеції, а також чорний шоколад. Узявши устрицю з лобка Дженни, Рамбан із задоволенням її проковтує.

За «Хтивістю» іде частування, яке господар ресторану рекомендує як коронну страву закладу — «Ненажерливість». Четверо офіціантів закочують бика, засмаженого на рожні й обкладеного різними гарнірами. Його роги пофарбовано золотим, а на кільці, вставленому в ніздрі, теліпається в’язка червоних перчинок. Як і раніше, я утримуюся від дегустації, незважаючи на вмовляння Рамбана.

— Бачу, ви вже трохи втамували голод, мій любий,— іронічно звертається до мене Паоло.— Отже, настав час для наступної страви, яка має назву «Лінощі».

Він плескає в долоні, але офіціант із візком не з’являється. Я з подивом дивлюся на Рамбана.

— Щоб скуштувати цю страву, гість має сам вирушити по неї на кухню,— з усмішкою розповідає він.— Але якщо мій гість занадто ледачий для цього, доведеться мені.

— Я можу сходити,— підводжусь я зі стільця.

— Забув сказати, Золтане,— перш ніж принести цю страву, ти маєш її приготувати. А перш ніж ти її приготуєш, тобі доведеться вигадати рецепт. А перш ніж...

— Здаюся,— сміюся я, сідаючи назад.— Мабуть, я й справді ледачий. Може, перейдемо до наступної страви?

— Не заперечую,— відповідає організатор вечері.— Сьома подача — десерт «Заздрість»!

Після чергового ляскання в долоні до нашого столу наближаються два офіціанти, ставлять перед нами по страві й одночасно знімають із них накривки. Я бачу, що перед Паоло красуються багатошарові тістечка, прикрашені глянцевими фруктами, у той час як моя тарілка виявляється порожньою.

— Завдяки особливому оптичному ефекту кожному з гостей здається, що він залишився без десерту,— пояснює Рамбан.— Насправді ж ніхто не обділений. Скуштуй свій десерт, Золтане!

Узявши в руку виделку, я торкаюся нею до невидимої страви, і вона справді входить у щось щільне. На тарілку падає вишенька з тістечка. Куштую. Мої рецептори відчувають усі відтінки солодкого.

— Чи залишилися ще гріхи, яких ми з тобою не скуштували? — запитує привітний господар.

Сім страв — сім смертних гріхів? Здається, усе на місці.

— Що ж. Тоді настав час винести останню, найголовнішу страву. Вгадаєш яку?

— Ні,— я знизую плечима.

— Спокута, мій любий.

Світло в ресторані гасне, а за ним гаснуть і монітори. Освітленим залишається тільки пляма посеред залу, до якої четверо офіціантів закочують столик на колесах, накритий червоною парчею. За хвилину там з’являється постать, убрана в чорний балахон. Світло падає на обличчя людини в балахоні — і я здригаюся від подиву, впізнавши знайомі риси. Це той самий Старійшина з наркотичного «тріпу» на вечірці у Марка! Що тут коїться, трясця?

Старійшина дивиться на нас із Рамбаном, а потім різким рухом зриває зі столика парчеву тканину. Нашим очам постає оголена... Катрін. Вона лежить спиною до нас на боці в гарній позі, підігнувши одну ногу й закинувши руку за голову, подібна до грецької статуї. До мене починає доходити абсурдність того, що відбувається. Що це за дивна вечеря, де на десерт подається оголена дочка нашого боса? Хоча чомусь я не впевнений, що це вона... Занадто європейська зовнішність. Ба більше, я переконаний, що її ім’я зараз... Ізабел.

— Це чергова страва? — намагаюся пожартувати я.

— Зовсім ні.— Рамбан серйозний і урочистий.— Це — очищення від усіх страв, що ти скуштував, які засмічують твій організм скверною провини й каяття. Але чи готовий ти прийняти очищення?

— Стоп, стоп...— Я намагаюся протестувати, поки в моєму мозку прокидається щось схоже на усвідомлення.— Паоло, давай-но ще раз.

— Зрозумій головне. Той, хто здатний принести в жертву кохану людину, чекає такої самої готовності від того, хто приймає жертву. Абсолютної готовності. Абсолютної вірності.

У відповідь на його слова дівчина лягає на спину, а Старійшина заносить руку з блискучим ножем. Я намагаюся крикнути, але видаю лише нерозбірливе мукання. Намагаюся підвестися, але ноги не слухаються мене — я нерухомо застиг, не здатний до найменшого руху. Рука Старійшини починає рух униз.

— Муніне! — кричу я подумки, малюючи в голові образ чорного гостродзьобого птаха.

Тієї ж миті лунає свист крил, і на моє плече опускається ворон Іґґі Бьольверка. Світ розколюється і завмирає, поява ворона ніби вивільняє мене, я кидаюся до дівчини... і прокидаюся у своєму власному ліжку.

Я лежу в темряві квартири, намагаючись намацати в собі відчуття абсолютної реальності недавнього сну. Але чи був це мій сон? Пригадую деталі. Я чітко пам’ятаю смак десерту... незважаючи на те, що я все життя цурався солодкого. Але під час цього тріпу я його куштував — чи з власної волі? Чи може хтось, чиїй уяві я підкорявся, як це було в лісі, не знав про мене таких дрібних подробиць?

В одному я був упевнений: із чиєї б волі я не діяв у цьому сні, припинив його я зі своєї.

Ми зустрiчамося з Лiнн у барi на межі промзони й торгового кластера. Цей район давно вподобала неформальна молодь, і п’ятничного вечора в закладі сила юнаків і дівчат, дивних на вигляд. Є тут комп’ютерні ґіки у футболках із безглуздими написами, малолітні босяки з неоновим пірсингом на пів обличчя, кіберфани з імплантованими ґаджетами, похмурі некротики в чорних балахонах і різношерсті представники інших субкультур, іще мною не впізнаних. Бар переповнений, і нам тільки дивом удається знайти столик біля вікна, з якого відкривається вид на поцятковану графіті заводську стіну та групу підлітків у яскравих майках, що закидаються електронними наркотиками з планшета. Татуйована офіціантка завважки в центнер приносить нам два коктейлі бірюзового кольору. Лінн здається заглибленою у свої думки.

— Що будемо робити сьогодні? — цікавлюсь я, коли ми допиваємо напої.

— Тут неподалік відкривається новий клуб,— відповідає вона.— Називається «Хрест».

— Дивна назва. Дискотека для підлітків? — киваю я в бік обдовбаних фріків за сусіднім столиком.

— Звідки я знаю? Я ж кажу: новий клуб. Сходімо туди — і сам усе побачиш.

Не можу сказати, що мене приваблює перспектива тупцяти з ноги на ногу під оглушливу музику. Однак підозрюю, що за удаваною байдужістю Лінн криється якийсь секрет. Ми беремо таксі й за півгодини опиняємося біля «Хреста».

Нічний клуб розташований у будівлі колишнього католицького костелу, який кидається на мене зі спогадів дитинства. Я впізнаю його потемнілі стіни й доріжку, викладену овальними кругляками. Статуї двох святих усе ще стоять у нішах біля входу, але тепер вони розмальовані неоновими фарбами. Я з дивною яскравістю відчуваю своє дитяче благоговіння і страх перед ними. Звичайно, від притулку мого дитинства, який раніше був розташований праворуч від костелу, тепер немає й сліду. Будівлю, яка згоріла, змінила підсліпувата споруда, схожа на автоматичний склад. А ось довгий одноповерховий будинок ліворуч, який колись слугував нам за недільну школу, так і стояв, тільки ще більше вріс у землю й оповився плющем. Перед костелом розміщена мотопарковка. Знак парковки автомобілів указував за будівлю костелу. Там у вечірніх сутінках угадувалася група підупалих будівель, стінами яких ковзали фари машин, що паркуються.

Затримуюся на кілька хвилин, настільки я здивований як збігом, так і своїми емоціями. Я не бував тут понад двадцять років, але, виявляється, був прив’язаний до цього місця набагато більше, ніж гадав. Настільки, що вивіска нічного клубу у вигляді неонового хреста

зі слів «DRINK» і «DANCE», що перетинаються на літері N, зачіпає мене, подібно до того, як святотатство образило б вірянина. Лінн озирається на мене.

— Ідеш?

— Зараз.

Мені не хочеться нічого їй говорити про це місце. Але й відчуття чогось значущого, пов’язаного з ним, теж не хочеться відпускати. Я намагаюся скинути його і йду до високих різьблених дверей.

Ми потрапляємо до приміщення, в якому про колишні функції нагадує лише планування, але не дизайн. Стіни просторого залу пофарбовані в матовий чорний, колони — в яскраво-рожевий, у першій наві розмістили лаунж-зону з різномастими диванами та кріслами, а в другому — танцпол, підсвічений знизу. Діджей розмістився на другому ярусі — на хорах, а в бічних нішах, де колись були встановлені фігури святих, у променях стробоскопа тепер звиваються напівоголені танцівниці. Високо під склепінням побудовані комфортабельні ВІП-ложі, куди ведуть ковані кручені сходи, встелені, подібно шляху до вівтаря, червоними килимовими доріжками.

Незважаючи на ранній час, у клубі багато людей — компанія тут зібралася досить різношерста: мажорна молодь у дорогому ганчір’ї й агресивні фріки зі збільшеними зіницями, угодовані папіки з молодими коханками і яскраво нафарбовані повії, що прочісують периметр у пошуках клієнтів.

— Ну, як тобі обстановка? — запитує Лінн.

— Здається, я вже застарий для всієї цієї руханки.— Намагаюся приховати від неї наплив спогадів.

— Бурчиш ти й справді як старий.

— Раніше я ходив до клубів, щоб порухатися, потім — щоб знімати дівчат. А тепер — навіть не знаю навіщо. А ти?

— Що я?

— Ти що тут робиш?

— Тебе супроводжую.

Авжеж, ескорт-сервіс. Іноді я розслабляюся й забуваю, що Лінн не моя подружка, а професіонал, якого приставлено до мене Хароном. Я переводжу погляд зі зграйки старлеток, що сіпаються в екстазі, на хори, де шаманить діджей в алеутській масці. І тут помічаю вгорі залу два знайомих обличчя — це Рамбан і Катрін.

Моє серце починає калатати. Спершись на різьблену огорожу ВІП-ложі, ці двоє щось жваво обговорюють, час від часу вказуючи одне одному на яскравих персонажів, які тусять унизу. Не думав, що зустріну Катрін у подібному місці. Та ще й у товаристві мого теперішнього боса.

Перехопивши мій погляд, Лінн запитує: піднімешся до них?

Я пропоную піти разом — повагавшись кілька секунд, вона погоджується. Піднімаємося різьбленими сходами на відчутну висоту. Водночас помічаю, що винахідливо спрямована акустика залишає верх залу у відносній тиші, що годиться для розмов.

— О, Золтане, який я радий вас бачити! — каже Рамбан, що, на вигляд, злегка напідпитку. — Катрін, ти знайома з нашим новим співробітником? Наша нова зірка, нівроку.

Останнє, на мою думку, він вимовляє з відтінком сарказму. Або ревнощів.

— Так, ми вже бачилися.

— Мій вірний друг,— двозначно представляю я свою супутницю. Дівчата мигцем сканують одна одну, а старий розпусник хапає Лінн в обійми.

— Золтан уже розповідав вам про свою нову роботу? — питає він її.

— Ми це не обговорювали,— ухильно відповідає Лінн.

— Робота не найкраща тема для розмови на вечірці,— вклинюється в розмову Катрін.

— А про що б ти хотіла поговорити, моя люба? — обхопивши за талію, Рамбан пригортає її до себе.

Він поводиться з нею як із коханкою, мимоволі відзначаю я.

— Мені, наприклад, здається, що відкривати нічний клуб на місці храму — це дешева провокація,— вимовляє Катрін, дуже акуратно відсуваючись від свого друга.— А наш демократичний Паоло зі мною категорично не згоден.

— Просто я не бачу в цьому нічого незвичайного,— знизує плечима Рамбан.— Так було в усі часи. Язичницькі святилища переробляли на буддистські храми, православні собори — на мечеті, синагоги — на театри. А ви, Золтане, що про це думаєте?

— Краще не мати думки з цього питання.

— Якби я не був такої високої думки про вас, мій хлопчику, то вирішив би, що ви говорите мені грубощі,— сміється Паоло у відповідь.— Послухай-но, Лінн, чи не взяти нам чогось випити?

Узявши мою супутницю під руку, Рамбан тягне її слідом за собою, і ми з Катрін залишаємося самі, якщо не брати до уваги кількох сотень людей, які танцювали навколо нас.

— Тобі теж до смерті нудно на подібних вечірках? — запитує Катрін.

— Стало жвавіше, коли зустрів вас із Рамбаном.

Уже здогадуюся, що ця випадкова зустріч із нею не така вже й випадкова. Тільки як мій наймач Харон міг залучити до цієї операції самого Рамбана? Оце вже хто сповнений сюрпризів. Деякий час ми мовчки розглядаємо веселенький народ. При цьому я відчуваю гостре бажання доторкнутися до Катрін, але це може знищити успіх усієї операції. Ніби у відповідь на мої вагання вона задумливо промовляє:

— Схоже, ти навіть не розумієш, у що вплутуєшся.

Ми дивимося одне одному в очі, і я збираюся запитати, що Катрін має на увазі — мої відносини з корпорацією чи моє ставлення до неї самої. У цей час її щось відволікає — натовпом унизу пробігає хвилювання. Ми зазираємо за огорожу ВІП-ложі. Серед танцюючих утворилася прогалина, посеред якої стоїть худорлявий чоловік у чорному гуді, з каптуром, накинутим на голову, в темних окулярах і білій марлевій пов’язці, що закриває половину обличчя. Несподівано чоловік у чорному здіймає руку із сигнальним факелом, що вивергає червоне полум’я.

Натовп від переляку розступається ще ширше, і біля людини в пов’язці з’являються ще кілька так само одягнених хуліганів. Виблискують спалахи, факели летять у натовп, один, крутячись у повітрі й розкидаючи полум’я, летить у бік діджейського пульта. Лунають крики, молодь починає розбігатися, дим стелиться залом. Катрін скрикує і нервово хапає мене за руку. Я гарячково метикую. Рамбана немає, Лінн теж зникла. Ми стоїмо самі, високо над залом, де відбувається щось зловісне.

— Треба забиратися звідси! — перекрикую я шум, потім кидаю погляд на її туфлі.— Під хорами є інший вихід, подолаєш сходи?

— Я не знаю! — вона ще дужче притискається до мене.— Хто ці люди?

— Грабіжники, терористи — яка різниця? Треба звідси валити. Просто зараз.

Я помічаю, що діджей, скинувши свою маску, зникає в ніші за пультом. Унизу паніка і ґвалт, люди кидаються навсібіч, утворюють штовханину в дверях, збивають одне одного з ніг. Cпрацьовує пожежна сигналізація, дзвенить розбите скло. Катрін сторопіло дивиться на те, що відбувається.

— Катрін! Відійди від перил! — кричу я їй, щось запідозривши.

Пізно. Чорний чоловік підводить голову й дивиться на нашу ложу. Він підкидає руку, щось кричить своїм, указуючи просто на нас із Катрін. Усі шестеро бігом кидаються до наших гвинтових сходів. Дідько, та що ж це коїться?!

Мої рефлекси спрацьовують швидше, ніж я встигаю подумати. Я піднімаю важкий кований столик і шпурляю його вниз зі сходів — той із гуркотом скочується сходами, блокуючи прохід. Тим часом штовхаю Катрін до стіни, підхоплюю стілець і розношу вщент вітражне вікно. Визираю. Так і є — під вікнами розташований широкий карниз, на який ми колись із притулку дітьми вилазили пожежною драбиною. Я чую вереск Катрін, повз мене пролітає запалений факел, мало не обпікши мені волосся, стукається об стіну й падає до ніг. Озираюся. Люди в чорному вже на середині сходів, намагаються перебратися через мою барикаду. Я підхоплюю сигнальний факел, відчувши жагучий біль від опіку, і кидаю ним у головного хулігана, якого вже ледь видно в диму, що заповнює клуб.

— Сюди! Тікаймо через вікно! — кричу я Катрін.

Вона не чує мене, але здогадується з мого обличчя, що налаштований я рішуче. Заплющивши очі, вона подає мені руку, і вибираюся на карниз через низьке підвіконня. Якби я боявся смерті, зараз було б саме час обмочитися на повну. Вулиця далеко внизу хитається на мене, мало не всмоктавши в порожнечу під ногами. Але я втримуюсь, ухопившись обпеченою рукою за віконний отвір, допомагаю Катрін видертися на карниз. Обережно переставляючи ноги, роблю кілька кроків уздовж стіни й хапаюся за віконницю наступного вікна. У ньому з’являється біла пов’язка й окуляри одного з переслідувачів — я просто крізь вітраж б’ю його ногою в обличчя і витягаю Катрін, яка верещить, у бік пожежної драбини. Вчепившись у залізні перила, Катрін повисає над порожнечею. Її обличчя біліше за папір.

— Золтане, допоможи мені! — гукає вона, поки я намагаюся витягти ногу, яка застрягла у вікні. Не знаю, яким дивом я не зриваюся з висоти, але вже за секунду притискаю Катрін усім тілом до іржавої пожежної драбини й шепочу їй на вухо: «Тихше, не бійся! Не дивися вниз!» Тремтячи всім тілом, вона переставляє ноги, з яких давно звалилися й полетіли вниз її гарні туфлі, ми спускаємося. Вона — притулившись до сходів, а я — до неї, прикриваючи її тіло своїм.

Пожежа в клубі наростає: я чую вибух вікна, що луснуло від вогню, й одразу за ним — шум розбризкувачів, які із запізненням таки увімкнулися. Зістрибую зі сходів на газон позад костелу і ледве встигаю підхопити на руки очманілу від страху Катрін.

— Треба валити звідси. Ці люди женуться за тобою!

Немов на підтвердження моїх слів, голова одного з переслідувачів виринає над церковною огорожею. Я хапаю з газону перше-ліпше, що трапилося під руку,— невеликий вазон із квітами — і жбурляю ним у паркан. Вазон вибухає, як граната, налякавши людину в чорному, поки ми з Катрін щодуху мчимо в бік темної алеї за костелом.

Пробігши крізь вузький прохід між будинками, ми опиняємося на безлюдній вулиці, де припарковано кілька автомобілів. Я чую крики позаду — люди в масках ось-ось опиняться тут, і пірнути в провалля метро ми не встигнемо. Швидко оглядаю машини. Якогось дідька на колеса всіх авто надягнуто блокувальні пристрої — тут устиг попрацювати особливо шкідливий паркувальний коп. На всіх... окрім червоної раритетної «ламборгіні» року 70-го. Чи то вона пізніше припаркувалася де не слід, чи то коп не захотів зв’язуватися із власником занадто крутої тачки. Мене модель машини не бентежить. А надто, що під самим бампером я помічаю вдало залишений універсальний ключ — цеглину.

Скло з боку водія розлітається від другого удару. Я затягую Катрін до машини й нишпорю під рульовою колонкою в пошуках дротів.

— Що ти робиш? — Катрін із переляком спостерігає за моїми діями.— Я загубила телефон, зателефонуй комусь!

— Не маю часу,— кидаю я.— Пригнися!

Вона сповзає з сидіння. А я знаходжу те, що шукав,— моток дротів, за допомогою яких багато старих тачок можна запустити без відбитка пальця і навіть без ключів. Нахилившись, обдираю зубами ізоляцію з дротів і, згадавши свої вуличні навички, з’єдную дріт стартера з дротом батареї.

За мить, заревівши мотором, машина зривається з місця. Саме вчасно — алея освітлюється вогнем сигнального факела, а заднє скло здригається від чогось важкого. Кидаю погляд у дзеркальце заднього огляду й не можу втриматися від сміху — в мене пожбурили вазон із квітами. Ці покидьки швидко навчаються!

Катрін дивиться на мене як на божевільного.

— Ти чого?

— Та так.

Я згадую, що для дівчини все, що відбулося,— справжній жах. Я ж, здається, лише збадьорився. Закладаю крутий поворот, машина вилітає на трасу, і я, нарешті, трохи розслабляюся.

— Золтане...— ледь чутно вимовляє вона.

Я дивлюся на неї, краєм ока стежачи за дорогою. Катрін уже не бліда — навпаки, її очі блищать. Не від страху — від захоплення. Так вона на мене дивилася вперше.

— Куди підкинути? Чи покатаємося ще? — Я намагаюся розрядити ситуацію гумором.

— Твоя рука! Потрібно їхати до шпиталю!

— Пусте. Ось туфлі твої і справді шкода.

Я вивчаю пошкодження долоні, обпаленої сигнальним вогнем. Шок минає, і чорна пляма з вкрапленнями сірки починає досить сильно припікати. Катрін бере мою руку в свої, дмухає на неї. Більшого блаженства я не відчував ніколи...

Їй не вдається умовити мене їхати до лікарні. За двадцять хвилин ми вже підкочуємо до легендарного готелю «Раффлз» у центрі міста. Прикрашений прапорами фасад виконано в класичному вікторіанському стилі. Натомість на першому поверсі розташовано бутики світових брендів: із них мертвотно мерехтять коштовності й витріщаються на перехожих манекени. Чому вона живе в готелі? Прагне звести до мінімуму побут чи не хоче жити під одним дахом із батьком?

Я глушу мотор, і кілька хвилин ми сидимо в тиші.

— Не можу зрозуміти,— нарешті каже вона.— Чому ці люди напали на нас?

— Можу вигадати тисячу версій. Але чи не краще тобі зателефонувати батькові й попросити його з’ясувати це питання?

Катрін кілька секунд дивиться на мене з непевним виразом, а потім раптом нахиляється і ніжно цілує мене в щоку.

— Дякую,— шепоче вона.— Ти...

Вона не встигає договорити — я припадаю до її губ своїми, і ми шалено цілуємося, забувши про викрадену тачку з розбитим вікном, мою обпалену руку та її босі ноги — усе тоне в адреналіновій хвилі, запахові горілого й ароматі її волосся. Відірвавшись від мене, вона дивиться мені в очі розширеними зіницями, із хвилину щось обмірковуючи і відновлюючи дихання.

— Tебе треба перев’язати! — рішуче вимовляє вона.

Масивнi дверi готелю роз'жджаються. Мармуровим коридором ми йдемо до ліфта, двері якого так само неквапливо відчиняються. У лобі я помічаю величезну ікебану у формі лотоса. Я не забобонний, але мені здається, це добрий знак.

У просторому номері — динамічний інтер’єр, він змінюється в міру мого просування від дверей до вікна. Стінами пробігають візерунки, у яких зашифровано багатошарові символи: карта міста, логотип готелю, мій силует.

Катрін іде просто до бару, наливає собі віскі, видніє заборонена в країні кока-кола (ого!), змішує, кривлячись, випиває одним махом. Я її розумію. Без запрошення влаштовуюся на дивані біля рояля, гадаючи, чи справді вона хотіла «перев’язати» мене, чи просто не бажала залишатися сама після всього, що сталося.

— Ти в порядку? — питаю я, набираючи такий самий текст Лінн.

— Ні.

Відповідь від Лінн надходить майже миттєво «ОК». Гм. А запитати мене про те саме? Мабуть, до обов’язків Лінн не входив мій душевний комфорт. Лише фізична безпека (здогадуюся) й фізична ж задоволеність. Я виринаю зі своїх думок від дотику холодних рук Катрін. Вона поруч, із аптечкою, мастить мені руку якоюсь маззю.

— Досі не можу отямитися. Сподіваюся, там ніхто не постраждав через мене!

— Не винувать себе. Хоч би хто це був — антиглобалісти, терористи, вороги «Транс-Реаліті»,— насамперед вони хотіли заподіяти шкоду тобі. А вже потім — твоєму батькові чи корпорації.

Катрін киває. Мовчить.

— Здається, ти хотіла про щось поговорити,— я запізніло згадую про своє завдання.

— А ти вільна людина, Золтане? — раптом запитує вона.

— Вільна? Не знаю. Залежно від того, що вважати за волю.

Катрін знову замовкає. Схоже, вона розмірковує, чи варто продовжувати цю розмову.

— Скажи, ти довіряєш своїм почуттям? — нарешті вимовляє вона.

— Останнім часом — не дуже,— змушений зізнатися я.— А чому ти запитала, чи вільна я людина?

— А чому ти не відповів?

— Я відповів: залежно від того, що вважати волею.

— Це не відповідь. Щоб бути вільним, ти маєш її цінувати, а не оцінювати.

— Гадаєш, раб не цінує волі?

— Раб може бути вільним навіть у кайданах. Це внутрішнє.

— Та ти філософ!

— Просто багато думала над цим. Із таким батьком, як у мене, мимоволі замислюватимешся.

— Тоді я не вільний. У мене завжди була свобода вибору, але я стільки разів помилявся... А по суті, якщо подумати, був рабом обставин.

Вона зітхає.

— Гаразд. Уяви, що тобі стало відомо, що скоро світ стане геть іншим. На твоїх очах з’являється технологія, яка радикально все змінить. Ти бачиш, як її починають розвивати в напряму, який тебе відверто лякає, як до неї вливаються величезні ресурси... Тебе щось дуже турбує. Якесь неясне передчуття чи побоювання. Як би ти вчинив на моєму місці?

— Про яку технологію ти говориш? — обережно перериваю я її палку промову.

Катрін тягнеться до тумбочки й бере з неї пласку чорну скриньку — у таких зазвичай тримають сигари. Кинувши на мене нерішучий погляд, вона піднімає кришку. У подвійному дні на червоній повсті лежить дюжина знайомих мені мушель Memnotech.

— Знаєш, що це?

— Нелегальні спогади?

— Пробував щось подібне?

— Так, на вечірці у Марка, де тебе вперше побачив. Чесно кажучи, так і не зрозумів, як воно мені,— про досвід із Лінн, де я був молодим терористом-смертником, вирішую промовчати.

Вона нервово посміхається.

— А ти? — питаю я.

— Частіше, ніж хотіла б визнавати.

— Навіщо тобі це, Катрін? У тебе цікаве життя, невже не вистачає власних вражень?

— У тому ж-бо й річ, що всі хочуть якраз не власних вражень, а чужих. Ти бачиш молодь навколо? Наркотики, танці до нестями, безглуздий екстрим. Вони відчайдушно намагаються вирватися зі свого життя, зіскочити з власного потягу...

— ...того, що йде в нікуди...— домовляю я за неї.

— Так! Саме це відчуття — що все котиться по колу, що все вже спробувано і відомо наперед. А це...— вона вказує на мушлю,— це — втеча.

— Взагалі-то більше схоже на наркотик.

— Так. І такий потужний, якого людство ще не знало.

— Чи не вважаєш, що це трохи лицемірно з твого боку?

— Засуджувати інших, а самій закидатися цим? — договорює вона й сумно киває.— Так, ти маєш рацію. Тільки я нічого не можу з цим удіяти. Я тепер теж не вільна, Золтане.

Я помічаю сльози в її очах.

— Навіть не можу собі уявити, який апґрейд цієї технології готує мій батько. Він замислив щось набагато масштабніше, ніж Memnotech.

Тут вона осікається, ніби мало не бовкнула зайвого. Поки я міркую над її словами, мій погляд падає на невелику світлину на роялі. Я вдивляюсь у знайоме обличчя, Катрін ловить мій погляд.

— Це моя мама. А поруч я, бачиш? Мені тут років п’ять.

— Як її звали? — питаю я, вже знаючи відповідь.

Саме це обличчя я бачив у своєму тріпі на вечірці Марка. Саме вона, а не Катрін, лежала на жертовному столі в ресторані Рамбана. Саме про неї я був точно впевнений, що звуть її не Катрін, а...

— Ізабел. Ізабел Ґааді,— долинає до мене.— Вона була француженкою. Схожа на мене? Тільки шкіра світліша. Усі так кажуть.

Поки я намагаюся впоратися з виром думок і здогадів, із чорної скриньки Катрін виймає одну мушлю-девайс і простягає її мені.

— Я хочу, щоб ти зрозумів.

— Зрозумів що, Катрін?

— Зараз побачиш. Давай разом зі мною?

— Чий це спогад?

Замість відповіді Катрін допомагає мені надягти одну мушлю, а надягнувши другу на себе, запускає симуляцію.

Наступної миті кімната береться брижами, і я опиняюся на брудній палубі якоїсь баржі посеред моря. Я одразу ж вкриваюся потом, відчуваю жар і... сексуальне збудження?

Сонце пече нещадно, заливаючи світлом трьох темношкірих хлопців. Таких темношкірих, як і я в цьому спогаді. Усі вони — ми — з голими торсами і в шортах, замащених мазутом. І на кожному з нас — мушля Memnotech. Один із чорношкірих відкриває іржаву накривку люка і разом із товаришем за руки витягає звідти мулатку з такою самою мушлею на вусі. Я підходжу до дівчини (схоже, я тут головний), відводжу волосся від її обличчя. Гарнюня. Дивиться в підлогу, як перелякане кошеня. Відчуваю приплив тваринних емоцій, збираю її чорне волосся в кулак і різко підіймаю її обличчям до себе: дивися на мене, сучко! Мулатка глибоко дихає, її губи відкриті в німому крику, її зіниці шукають співчуття в моєму обличчі. Я теж шукаю його всередині себе... але не знаходжу!

Зазирнувши в темний отвір у палубі, я бачу, що трюм забитий жінками, смагляві обличчя яких важко розгледіти в темряві. Штовхаю мулатку до своїх чорношкірих товаришів. Ті радісно регочуть, лапають її тіло, обсипають образами мовою, якої я не розумію і розумію водночас. Дівчину кидають на палубу, жадібні руки розривають на ній одяг, і я стаю першим, хто навалюється на неї. Я не можу контролювати свої дії, за мене це робить хазяїн спогадів. А ця тварюка явно звикла силою брати своє. І отримує від цього невимовне задоволення — отримую його і я! І від свого відчуття беззахисних сідниць мулатки, і від того, як верещить вона, коли мій величезний член встромляється просто між ними.

— Стоп! — кричу я.

Цієї миті відбувається щось дивне. Я «роздвоююся», ніби прокинувшись усередині сну. Внизу, піді мною, звивається бідолашна мулатка. Я оточений тілом чорношкірого ґвалтівника... а в голові моїй — повне усвідомлення того, що це я — Золтан, і нічого, крім жалю до дівчини й відрази до того, що відбувається, я не відчуваю! Те, що відбувається, розпливається, роздвоюється — в рисах обличчя дівчини, спотвореного болем, раптом проступає обличчя Катрін. Я із зусиллям відриваю чужу руку від її стегна і...

Вириваю з вуха мушлю Memnotech. Спогад тьмяніє — ми знову в номері готелю, і тільки піт на лобі нагадує мені про те, що я щойно пережив. Катрін поруч, дивиться на мене, висмикнувши з вуха мушлю і теж — важко дихаючи.

— Ти міг би бути ніжнішим із... незайманою,— вимовляє вона з нервовою усмішкою.

— Я?! Ти що, хотіла перевірити, чи зупинюсь я?

— Я й не знала, що це можливо! — Катрін, здається, і справді вражена. Вона проводить рукою по моєму лобі й подає мені склянку з віскі.

Я згадую відчуття, яке щойно звідав, коли всередині переживання «змусив» руку ґвалтівника стати на хвильку моєю. Я вже знав раніше це відчуття — схоже на запаморочення і роздвоєння свідомості... Де ж це? У джунглях! У бісовому сні з вовком, списом і загадками Іґґі. Світ ніби роздвоївся саме тоді, коли я записував координати, які потім виявилися реальними. А ще уві сні з рестораном... Там, де була Катрін — або її мама — як жертва. Але це ж не були спогади Memnotech... Чи були? А якщо так, то чиї? Здається, я починаю щось розуміти...

Останнє я вимовляю вголос, іще не зовсім відійшовши від симуляції. Катрін підштовхує мені стакан — «Пий». Я підкоряюся, жадібними ковтками вбираючи в себе алкоголь, а вона дивиться на мене з сумішшю надії та пізнавання. Після чого повільно вимовляє.

— Ти зміг, Золтане.— Вона посміхається і цілує мене в губи, пристрасно пригорнувшись усім тілом, узявши моє обличчя в свої руки.— Ти зміг! Пообіцяй мені, що не втратиш усього цього після зустрічі з моїм батьком. Пообіцяй! Я бачила, як він змінює людей, а мені з першого погляду здалося, що ти справжній.

Моя склянка падає на підлогу, і я так само пристрасно відповідаю на її поцілунок. А інші відповіді мені поки що не потрібні...

Коли пiд'жджаю до будинку на таксi, чую, як дзвонить мій телефон.

— Салют, друже! Сподіваюся, ти не спиш? — чую я голос Марка.

Якого біса телефонувати людині посеред ночі й питати, чи не спить вона, не розумію. Тому відповідаю з роздратованим сарказмом.

— Що ти, Марку! Я саме повертався з церкви.

— Та ти дотепник! Завтра тебе хоче бачити Саул. Я заїду по тебе ввечері, близько шостої. Телефоную на випадок, якщо ти збирався кудись утекти на вихідні.

Саул Ґааді хоче мене бачити! Від цієї новини я миттю втрачаю свій саркастичний настрій.

— А чого він хоче, не знаєш?

— Усиновити тебе, напевно,— відповідає Марко.

— Хто з нас іще дотепник,— кажу я йому й відчуваю, як телефон вібрує. На іншій лінії — Харон. Та що вони всі, змовилися?

— Марку, я можу тобі передзвонити?

— Та я вже все сказав. Буде невелика вечірка, вдягнися належно. І послухай-но...— Його тон раптом змінюється з жартівливо-дружнього на поважний, мало не загрозливий.— Ти повинен там бути. Повинен. Сподіваюся, ти мене почув? Усе, до завтра!

Дзвінок переривається, і я одразу ж чую голос Харона в слухавці. Мій шеф надзвичайно роздратований.

— Зете! З ким ти базікаєш посеред ночі?

— Марко телефонував. Завтра ввечері я побачу Ґааді!

— Завтра? — Харон, здається, спантеличений.— Це точно?

— Щось не так?

— Ні, ні... Навпаки, клієнт дуже задоволений твоїми успіхами, Зете. Я, певно, теж. Але ти маєш поки що уникати цієї зустрічі. Так треба.

— Відмовити самому Ґааді? — Я так здивований, що тицяю в кнопку екстреної зупинки таксі, й автопілот притискає машину до узбіччя.— Ти розумієш, чим ми ризикуємо?

Харон деякий час мовчить, мабуть, розмірковуючи. Потім щось бурчить собі під ніс і, нарешті, зітхає.

— Курва, зустрічайся. Але перед тим як приймати якісь рішення, зв’яжися зі мною.

— Як ти собі це уявляєш? «Пробачте, пане Ґааді, мушу піти відлити?»

— Вигадай щось! Не мені тебе вчити! — старий майже кричить. Це бажання клієнта, ясно?!

Дзвінок різко уривається. «Хто ж цей твій бісів клієнт?» — міркую я, поки таксі набирає швидкість. Після всього що мені стало відомо про «Транс-Реаліті», це питання давно перестало бути пустим. Протистояти такій могутній людині, як Саул Ґааді, може тільки людина не менш могутня. Від якої може залежати навіть моє життя, варто мені припуститися помилки.

Харон щось приховує — здається, він мені більше не довіряє. Якщо додати до цього мої спостереження, то я маю підстави не довіряти йому. А кому я взагалі довіряю? Сумо? Я надто ціную єдиного справжнього друга, щоб розкривати йому всю правду про свою роботу. Марко? Цей приємний юнак не вагаючись підставить мене, якщо це якось допоможе його кар’єрі. Може, Катрін? Вона сама від самотності довірилася майже незнайомцеві. Ось і маєш, що єдина людина в Сінгапурі, гідна довіри, людина, якій відомо про мене все,— це Лінн. Дівчина, яку сам я знаю трохи більше місяця. А якщо подумати, то майже не знаю.

Решту дня я вирішую провести саме з нею. Лінн приїжджає, миттєво відреагувавши на моє повідомлення. Розповідь про пожежу в церкві вона вислуховує байдуже, зронивши тільки, що вирішила «не заважати» мені, і вони з Рамбаном майже одразу вирушили до іншого клубу. Про зустріч із Катрін я не розповідаю, проте повідомляю їй про завтрашню зустріч із Саулом. У мене є передчуття, що завтра мене або візьмуть на роботу, або з ганьбою виженуть. У будь-якому разі того вечора все зміниться.

— Усе колись змінюється й усе колись закінчується,— вимовляє Лінн, поки ми валяємося на килимі в досвітніх сутінках, докурюючи кальян.— Головне — не роби дурниць. Здається, я до тебе встигла прив’язатися.

— Оце сюрприз! — Я повертаюся до неї.— Я гадав, у тебе до мене суто професійний інтерес.

— Не дай Боже,— загадково відповідає вона.

— Не дай Боже що? — посміхаюся я. Від терпкого серпанку суміші, яку Лінн привезла з собою, мене охоплює спокій.

— Неважливо, Зете. Нам треба, щоб ти зосередився на цій зустрічі, вона справді може все змінити.

Нам? Харон, Марк, Лінн — усі ці люди готують мене до зустрічі з Саулом, як бичка на заклання язичницькому богові. Я притуляюся головою до її плеча й заплющую очі. Гаразд. Роби що маєш і будь що буде. Річка... вітер... знову річка...

Прокидаюся вже геть опівдні. Лінн допомагає мені вибрати костюм, довго морочиться з моїм волоссям, а потім навіть цьомає в щоку, як дитину. Потім телефонує Марк — він уже чекає на мене в машині під будинком.

Ми з Марком їдемо набережною вздовж річки. Незважаючи на те що сонце майже зникло за обрієм, воно обпікає обличчя — машина з відкритим верхом. «Куди ми їдемо?» — питаю я й отримую у відповідь уривчасте «побачиш». Я встиг звикнути до веселого та грайливого Марка, сьогодні ж він серйозний як ніколи.

— Щороку Саул проводить особливу вечірку для світової еліти,— пояснює він нарешті.— Ти запрошений, і це велика честь для тебе.

— А ти?

— Я просто маю тебе доставити.

— А чи не могли прислати водія?

— Уважай, що я і є твій водій.

— Ти ж давно працюєш у корпорації, а я — лише місяць. Чому мене запросили, а тебе ні?

— Можливо, бо в Саула є плани щодо тебе. А мій час настане пізніше. І з кар’єрою це аж ніяк не пов’язане.

— А Катрін? Вона там буде?

— Там будуть усі, кому там слід бути,— ухильно відповідає він.

Якийсь час мовчимо. Поки що те, що відбувається, мені не дуже подобається. Марко вмикає радіо, щоб заповнити паузу. Звучить дивна мелодія — суміш буддистських переспівів із техноритмами. Ми під’їжджаємо до величезного поля для гольфу. Схоже, наша мета — ангар із округленим дахом, біля якого припарковано кілька десятків автомобілів, а трохи далі, просто посеред поля, яке здається безмежним, стоять два вертольоти.

Коли ми під’їжджаємо ближче, я розумію: те, що прийняв за ангар, насправді — гігантський сріблястий дирижабль із логотипом «Транс-Реаліті» на борту. Величний, осяйний, він височить під багряним небом, неначе склепіння храму. Пам’ятник моці та могутності однієї людини, її переваги над усіма іншими. Маю зізнатися, я вражений. Жодні вступні промови моїх «доброзичливців» не могли підготувати мене до такого розмаху.

— Це те, що я думаю? — питаю я у Марка.

— Особистий цепелін Саула,— відповідає він.— Був сконструйований на його замовлення кілька років тому.

— Цепелін, у наш час? Мегаяхти вже не в моді?

— Яхти є у кожного грошового мішка. Ти ж розумієш, Саул Ґааді не кожний. Скоро сам у цьому переконаєшся.

Залишивши свій кабріолет поряд з іншими машинами, Марк веде мене до цепеліна. Зблизька той здається схожим на кита, здатного поглинути не лише Йону, а й усіх його нащадків до теперішнього часу. Літальний апарат оточений кільцем охорони, неподалік пораються техніки в яскравих комбінезонах із логотипом корпорації.

— Спеціальний гість пана Ґааді,— повідомляє мій супровідник охоронцеві.

Я називаю своє ім’я. Охоронець, звірившись зі списком, підводить мене до пересувного ескалатора, яким маю піднятися в гондолу. Нагорі ескалатора в дверях гондоли стоїть Дженна, одягнена у вечірню сукню. Вона вітає мене сліпучою усмішкою.

— Усі чекаємо на вас, пане Варго! — вигукує вона, ніби ми з нею не розважалися на підлозі архіву.— Усі гості зібралися.

— Привіт,— бурмочу я.— Чекали на мене?

— Пан Ґааді особисто розпорядився приурочити зліт до вашого прибуття.

Техніки задраюють за нами люк, і Дженна веде мене вузьким коридором, вистеленим червоною доріжкою. Тут немає ілюмінаторів, і про початок польоту я здогадуюся з того, що підлога під ногами злегка хилиться, а потім починає смоктати під ложечкою.

— Ми йдемо на нижню палубу, там розташований центральний зал,— повідомляє моя супутниця.

Ми спускаємося сходами на два марші, і потім Дженна натисканням кнопки розсовує тонкі алюмінієві двері, за якими виявляється просторий зал, заповнений людьми у вечірньому вбранні. Спочатку мені здається, що підлогу в приміщенні підсвічено, але наступної миті я розумію, що її зроблено з надміцного скла. Унизу, під ногами гостей, пропливає місто: можна розгледіти світло у вікнах будинків, мерехтіння вуличних ліхтарів, відблиски автомобільних фар. Судячи з усього, дирижабль іде на висоті близько півкілометра, але з кожною хвилиною піднімається дедалі вище.

Ми пробираємося серед гостей, які дефілюють залою з келихами в руках. Дженна підхоплює один із таці стюарда, подає його мені. Я одразу ж надпиваю половину — мені треба трохи розслабитися, щоб зберігати незворушний вигляд. Зусібіч зі мною вітаються, мені посміхаються, я з подивом розумію, що на мене тут і справді чекали.

Не встигаю замислитися над причинами такої популярності, як опиняюся затиснутим ведмежою хваткою Ґреґсона, який прийшов сюди в білій сорочці, що розстебнута до пупа, і потертих джинсах.

— Хлопче, як там тебе! — Ґреґсон плескає мене по спині так, що я мало не падаю.— Я вже все Рамбану розповів, ти просто молодець! Крок у порожнечу, скинути минуле! Пам’ятаєш?

— У вас усе вийшло? — Я намагаюся не розхлюпати шампанське.

— Ого-го! — Він оглушливо регоче, виблискуючи білими зубами.— Полетів! Щодня тепер літаю як той... Келькац...

— Кетцалькоатль.

— Точно! Справжня воля, як мені й обіцяли. Ні на що не схоже!

— Золтане! — Поруч із нами опиняється Жаклін Фаб’є під руку з доглянутим посивілим джентльменом.— Познайомся, Вікторе, це той самий хлопець, надзвичайно талановитий! Золтане, це Віктор Бокар, мій колишній чоловік... і майбутній! — Вона показує мені діамантову каблучку на пальці, потім нахиляється до мого вуха, шепоче: — У нас усе чудово... Як раніше! Я така щаслива!

— Ми всі щасливі,— чую я голос Рамбана, який протискується крізь гостей, що оточили мене, й обережно вивільняє мене з обіймів Ґреґсона.— Щасливі, що ви з нами, любий Золтане!

Він щось іще говорить, одночасно з Жаклін і Ґреґсоном, а мій погляд вихоплює з натовпу ще кілька знайомих облич. За кілька кроків від нас Авґуста щось серйозно обговорює з Іґґі Бьольверком, ледь звертаючи увагу на те, що відбувається навколо. Фо Ці зайняв пів дивана біля стіни й задумливо дивиться в мій бік. Чопра обернувся на мене і, спопеливши поглядом, знову взявся до столу з наїдками. На відміну від гостей, вигляд в акціонерів був, радше, робочий, ніж радісний. Я переводжу погляд на Рамбана — він на вигляд поважний, як завжди, але в очах у нього я теж помічаю якесь напруження. У цей час у нього на годиннику спалахує золотистий напис — я вже здогадуюся, чиє це послання.

— Ну ось! — Рамбан дзенькає своїм келихом об мій.— Саул хоче бачити вас просто зараз.

Шум голосів у залі стихає, і кожен присутній — хто нишком, а хто не криючись — дивиться на мене. Обличчя, звернені до мене, тільки підсилюють відчуття тривоги, що наростає всередині, з’явившись іще в машині Марка. Харон просив зв’язатися з ним перед тим, як я побачуся з Ґааді, промайнуло у мене в голові. Цікаво, чи тут ловить мобільний? Нервово намацую телефон у кишені, але Рамбан бере мене під руку і виводить із вечірки.

Ми пробираємося крізь натовп до дверей у протилежному кінці залу, біля яких застигли двоє дівчат у чорному, спортивні на вигляд. Вони обмацують нас особливим поглядом, з якого нескладно здогадатися — це не окраса вечірки, а охоронці Саула. Одна з них відчиняє переді мною двері, жестом запропонувавши Рамбану очікувати назовні.

— Ідіть просто коридором, кабінет Саула в самому носі гондоли,— напучує мене Рамбан.

Двері за мною зачиняються, і я петляю внутрішнім коридором із кількома овальними люками в стінах. Ілюмінаторів тут теж немає, натомість за кожні півметра на стінах висять картини, перша з яких мені добре знайома — це фреска їхнього офісу «Транс-Реаліті» з чотирма богами-вершниками. Наступна за нею картина спочатку здається мені ідентичною, поки я не помічаю відмінності — худа конячка, яка в першій картині вгиналася під тушею Будди, тепер хизується порожнім сідлом. У наступній картині бракує вже багаторукого Шиви, лише Одін і Юстиція скачуть, розділені кіньми без вершників. Далі, як я вже здогадався, забракло Юстиції, а в останній загубився і язичницький бог Одін. Стиль картин теж поступово змінюється, аж поки картина в кінці коридору не виявляється оригінальною гравюрою Дюрера.

Примiщення, у якому я опиняюся, майже повністю занурене в темряву. Лише напівкругла стіна-екран, на якій іде трансляція того, що відбувається в нижньому залі гондоли, тьмяно освітлює кімнату. Усе, що я можу розгледіти в світлі кольорових спалахів відеотрансляції,— це темний силует, що підноситься навпроти одного з величезних бічних ілюмінаторів.

Саул, обернувшись, підходить до мене, простягає руку. На відміну від Рамбана, рукостискання у нього чіпке, сухе, він надовго затримує мою руку у своїй. Не промовляючи ані слова, він вивчає мене.

Одним жестом він змушує екран перетворитися на вікно, за яким відкривається приголомшливий вид із носової частини гондоли. Напівкруглу скляну стіну, що захопила третину кабінету, поділено на три сегменти, і в усіх трьох я бачу вогні нічного міста, що пропливають далеко внизу.

— Овва! — виривається в мене.

— Вражає, чи не так? — Саул запрошує мене пройти до самого носа, а сам, гучно відкоркувавши шампанське і наповнивши два келихи, подає один мені.

— Можливо, тебе цікавить, що ми сьогодні відзначаємо? — запитує він.

— Піднесеного настрою ваших гостей складно не помітити.

— Ми завершили розроблення технології, яка переверне весь світ. Учора відбулося підписання угоди з Ігалем Мізрахі. Тепер він — наш очільник Технічного Департаменту, а всі його винаходи — власність корпорації.

— Сам Мізрахі! — Тепер я згадую, що бачив його обличчя серед гостей, але розігрую здивування.— Творець Memnotech?

— Винаходи Мізрахі — важливий елемент у нашому ключовому проєкті. Про який ти, нарешті, готовий дізнатися.

Моє серце шалено калатає. Саул указує на одне з обертових крісел посеред каюти, сідає навпроти. Тепер я можу добре роздивитися його обличчя, що майже лякає через рембрандтівське освітлення. Із точністю визначити вік голови корпорації складно — йому може бути й п’ятдесят років, і шістдесят. Різкі східні риси, близько посаджені карі очі, смаглява шкіра, ледь сивувате коротке волосся із залисинами по краях чола. На цьому обличчі можна прочитати знаки, що відрізняють тих, хто обтяжений грошима і владою,— втому, порожнечу в очах і зневагу до людей.

— Як ти вже знаєш, із юних років я цікавлюся містицизмом. Спочатку долучився до суфійської мудрості, потім зблизився з каббалістами, опісля — з буддистськими містиками. У результаті цих досліджень я відкрив для себе дещо дуже цікаве. Це стосується створення світу. Релігії стверджують, що світ було створено богами. Містики погоджуються з цим, але додають: процес творення ще не завершено.

— І коли ж він завершиться?

— Чудове запитання. Будь-який великий мислитель відповів би тобі — коли ми досягнемо загального благоденства. Але що вважати загальним благоденством — ось у чому справжнє питання, знайти відповідь на яке не так уже й просто.

— Гадаю, благоденство — це суб’єктивне поняття.

— Саме так! Те, що для якогось бога, правителя або мислителя є благоденством, може обернутися стражданнями для мільйонів людей.

— То, виходить, благоденства не існує?

— Існує, звісно. Але не для всіх одразу. А для кожного окремо.

Я замислився, намагаючись зрозуміти, до чого він хилить.

— Гаразд, пане Ґааді...

— Саул,— м’яко виправляє він.

— Сауле, але до чого тут ваша корпорація?

— Місія «Транс-Реаліті» — звільнити людей. Від воєн, тероризму, від державної тиранії. Від релігій, зрештою. Дати їм те саме благоденство, про яке вони мріяли тисячоліттями і яке їм обіцяли то релігійні лідери, то військові диктатори, але так і не дотримали обіцянки.

— Але ж ви самі кажете, що ощасливити всіх неможливо.

— А ось тут ми й переходимо до головного ноу-хау нашої компанії. Тобі вже відомо, що ми розробляємо персональні реальності, у яких користувач потрапляє до свого ідеального світу. Технологія Мізрахі лише дає змогу людям пережити чужі спогади. А як їм допомогти прожити не чиїсь, а свої власні мрії? Над цим питанням я працював десятки років. І тільки коли я поєднав містичні практики з новітніми відкриттями, то зрозумів важливу річ. Можливо, сам процес творення світу й залежить від волі богів, але роблять це вони не самі, а за допомогою відповідних фахівців. За різних часів їх називали по-різному: месіями, пророками, чудотворцями, алхіміками. Кожен із них, тонко відчуваючи сподівання людей, змінював світ. Так і в нас у «Транс-Реаліті»: щоб забезпечити людині щастя в її персональній реальності, недостатньо просто скласти перелік бажань і запрограмувати їх в алгоритм. Користувача треба відчути серцем, пропустити його душу крізь себе. Зробити його почуття своїми й видати саме той результат, який він хоче отримати,— чи знає він про це, чи ні. І щоб це стало можливим, потрібна людина з дуже рідкісної категорії — «конструктор реальностей». Коли я це зрозумів, Зете, моєю метою стало знайти таку людину.

Саул відставляє свій келих, присувається ближче й пильно дивиться на мене. Я можу розгледіти навіть найдрібніші зморшки на його обличчі. Я не дочув — він справді назвав мене «Зетом»? Думки починають гарячково миготіти в моїй голові.

— Так ось, Зете! Ми перебрали безліч кандидатів, провели з ними низку тестів і випробувань. Підхід був індивідуальним. Щоб не порушити чистоти експерименту, випробовуваний не мав знати про те, що відбувається. Зокрема, щоб залучити до подібних випробувань тебе, ми скористалися послугами людини, яку ти називаєш «Хароном».

Я відкриваю рота, щоб спробувати заперечити, але не видаю ані звука. Гадаю, вигляд у мене був ошелешений, бо Саул не приховує посмішки. Підвівшись, він підходить до носа гондоли.

— Ти питав Марка, навіщо мені власний цепелін? Якщо я і старомодний, то настільки, наскільки старомодними є боги Олімпу. Мені так само подобається дивитися з висоти на смертних, які вовтузяться внизу, на їхні споруди, канали, шляхи, міста, по суті — хиткі мурашники. Люди уявили, що оволоділи природою, підкоривши собі річки, вітер і ядерну енергію. Але своєю природою вони так і не оволоділи — це добре помітно з висоти. Тому, хто підноситься над історією, над міфами, якими людство тішить себе час від часу, чудово видно, що вся наша «цивілізація» — лише копирсання бактерій на поверхні надгнилого яблука планети. Щоб змінити цей світ, що застряг у нескінченній сансарі, конструктор реальностей має бути вищим за будь-які догми, уподобання й навіть обставини!

Він озирається на мене. До цього часу я встиг дати лад своєму обличчю. Харон працював на Саула! Який же я ідіот. Яким же ідіотом я був, уважаючи себе крутим корпоративним шпигуном, доповідаючи Харону про свої «відкриття» і вважаючи, що воджу всіх за носа.

— Я здогадуюся, про що ти зараз думаєш.— Саул явно вирішив витягнути мене з мого ступору.— Але зараз не важливі мої методи або причинно-наслідкові зв’язки. Ти перебуваєш поруч зі мною, буквально на вершині світу, і я хочу, щоб ти поставився до свого становища з усією серйозністю.

— То це ви все підлаштували? — нарешті озиваюсь я, розуміючи всю серйозність свого становища.— Усе це — впровадження, випробування?

— Мені було простіше вивчати тебе, поки ти вважав, що вивчаєш мене. Тепер ти й сам, я певен, можеш сказати, що багато чого навчився.

— Розширення свідомості?

— ...і її руйнування. Тебе випробовували на міцність і спокушали чимось новим. Робота тривала цілодобово.

— А ці дивні видіння?

— І видіння.— Саул самовдоволено посміхається.— Я теж пройшов цей шлях і за допомогою своїх спогадів ділився з тобою своїм досвідом.

У мені починає закипати злість. Якого біса весь цей час мною гралися, немов дрібним пішаком? Що він собі надумав, цей «олімпійський бог»?

— А якщо я не згоден іти вашим шляхом? Вільний вибір ви мені залишаєте?

— Певна річ, інакше який же з мене «Бог»,— посміхається Саул. Дідько, він ніби читає мої думки! — Можеш прийняти своє призначення, а можеш відмовитися.

Я зібрався різко відповісти, але Саул владним жестом обриває мою спробу.

— Та оскільки суть нашого проєкту поки що являє собою певну таємницю, мені доведеться вжити заходів, щоб усунути будь-який витік інформації. Це вже мій вибір, що, на жаль, продиктований необхідністю,— обернувшись до дверей, він вигукує: — Люба, зайди!

Я переживаю друге потрясіння за цей вечір. У відчинені двері заходить моя подружка Лінн, одягнена в чорні бриджі, тактичні черевики та чорне гуді. Вона швидко вклоняється Саулу, як це роблять майстри бойових мистецтв (на що той відповідає схвальним кивком) і займає місце біля дверей.

— Ось іще одна моя підопічна. Можеш із нею заново познайомитися, тільки, боюся, вона зараз не в гуморі. Їй дуже не хотілося розпорювати живіт старому Харону.

— Я обійшлася зашморгом, босе. Сподіваюся, на сьогодні це все?

Лінн швидко стріляє очима в мій бік. Мабуть, у неї й справді були до мене якісь почуття — якщо не жіночі, то дружні — вона ледь помітно усміхається мені куточком рота.

— Лінн! — приголомшено видихаю я.— То ти...

— Мій гостро заточений скальпель, яким я іноді проводжу болючі операції,— пояснює Саул.— І краще за неї ніхто б не впорався — Лінн має справжній талант у подібних справах.

Лінн знову вклоняється своєму босові, потім дивиться на мене, неначе перепрошуючи.

— Пробач за обпалену руку, Золтане. Але ти теж — мало не вбив мене квітковим горщиком учора.

— Учора? В клубі? — Я підскакую і зриваюся на крик.— Ви наразили на небезпеку Катрін і сотні інших людей! Що ви виробляєте? За кого ви себе маєте?

Мені зараз точно б не завадили пігулки «від стресу», але я одразу ж пригадую, що їх мені дала ця повія-кілер. Саул лагідно киває головою, зовсім не схвильований моїм вибриком.

— Важливіше, ким ми вважаємо тебе, Золтане.

— Мені начхати! А Катрін теж у змові з вами?

— Ні, ні, що ти! Моя дочка — поза досяжністю будь-яких інтриг. Я знаю про її ставлення до мене і до справи мого життя, у якому їй належить зіграти важливу роль. Але хочу, щоб вона прийшла до лона Трансферизму добровільно. І приведеш її туди ти, Золтане.

Він махає рукою в бік вікна-екрана. На ньому з’являється Катрін — вона стоїть на балконі свого готелю, задумливо дивлячись удалечінь. Корячись жесту Саула, камера наближається до неї, поки обличчя Катрін не заповнює весь екран, і я бачу у відображенні її зіниць наш цепелін, що сяє сріблом.

Я стою посеред кабінету, важко дихаючи й намагаючись заспокоїтися. Тільки зараз я зізнаюся собі, що покохав її з першого погляду — на гамірній психоделічній вечірці. Коли це було? Таке відчуття, що багато місяців тому, стільки всього відтоді сталося. Вона теж чекає на моє рішення.

— Трансферизм? Так ви назвали свою технорелігію? — видушую з себе я.

— Ідея назви належить Рамбану. Який, по суті, був твоїм попередником. Тобі ще багато про що належить дізнатися, Золтане. Я доклав величезних зусиль, щоб знайти тебе й підготувати. Кожен крок твого «стажування» складався з кількох шарів і був особливим випробуванням для тебе.

Він махає рукою на екран — там досі вирує вечірка, відгомони якої ледь долинають до нас. Камера, що кориться жесту Саула, вихоплює з натовпу то Чопру, то Авґусту, наближає спітніле обличчя Фо Ці, поки Саул продовжує говорити.

— Ти з усіма впорався заввиграшки! Грізний «Шива» Чопра, маніпулятор «Одін» Іґґі, небезпечна «Юстиція» Авґуста, «Будда» Фо Ці, що руйнує межі розуму. За допомогою Лінн ми перевірили твою кров на ген вічності, а на рівні контрольованих снів прокачали твої здібності крізь психопроєктор, замаскований під мушлю Memnotech. Я вів тебе щокроку цим шляхом. І все це заради того, щоб ти зустрів свою долю і виконав своє призначення — стати конструктором реальностей.

Він спостерігає за мною, чекаючи на відповідь. Лінн теж дивиться на мене з приязню й навіть наважується втрутитися до розмови, явно врозріз зі своєю звичайною поведінкою в присутності шефа.

— Золтане, бодай спробуй зрозуміти пана Ґааді. Мені б не хотілося, щоб ти зробив вибір, про який потім пошкодуєш... Даруйте, босе.

— Так, так, ти маєш рацію.

— І який же вибір ви мені пропонуєте?

— Я запропоную тобі два варіанти,— сказав Саул.— А те, як ти вчиниш, стане твоїм останнім і вирішальним випробуванням.

Він жестом перетворює лівий сегмент вікна на екран, на якому я бачу свою безлику квартиру.

— Ти вийдеш звідси, назавжди забувши все, що бачив і чув. Ти ніколи не зможеш наблизитись ані до нашого офісу, ані навіть до цього міста. За тобою стежитимуть, і будь-яка спроба контакту з твоїм колишнім оточенням або пресою швидко обернеться для тебе нещасним випадком. Це стосується й моєї дочки. Ти забудеш про неї та житимеш своїм життям, як раніше. Або...

Правий сегмент вікна, підвладний жесту Саула, перетворюється на другий екран, на якому я бачу гостей на нижній палубі. Вечірка завмерла, усі гості стоять, мовчки дивлячись просто на мене.

— ...ти станеш одним із нас. Раз і назавжди, добровільно, усвідомивши всю важливість своєї місії. Але для початку я хочу, щоб ти на власному досвіді випробував свій майбутній товар.

— Що?

— Нашу основну розробку, Персональну Реальність.

— Просто зараз?

— А навіщо зволікати? — усміхається він.

Саул кидає погляд на Лінн, та відчиняє двері, і до кабінету заходить Паоло Рамбан, серйозний і ніби пригнічений тим, що відбувається, у супроводі Ігаля Мізрахі. Я одразу впізнаю ізраїльтянина, незважаючи на чорний балахон (у такий вбрався й Рамбан) і серйозний вираз обличчя, як у Рамбана. Неначе здійснюючи важливий обряд, Мізрахі ставить на низький столик поруч зі мною невелику шкіряну валізку й виймає звідти два витончені передавачі, з’єднані між собою сріблястою ниткою.

— Сядьте, будь ласка, Золтане,— тихо каже мені Рамбан.— Мені треба просканувати ваш мозок. А для цього доведеться поголити вам голову, вже даруйте.

У руках у Рамбана з’являється електробритва, і він урочисто голить мою голову. Мізрахі, який стоїть поруч у своєму балахоні, Саул, що нерухомо спостерігає з боку, Лінн, котра застигла в дверях, і Сінгапур, що пропливає за вікнами розсипом вогників,— усе це схоже на якийсь релігійний обряд. Нарешті Рамбан відступає вбік, і Мізрахі надягає на мою голову пристрій, клацає перемикачами у валізці. Рамбан стоїть поруч, шанобливий, ніби від цього моменту ми з ним помінялися ролями.

— Процес забере кілька хвилин, Золтане. Розслабтеся.

Я підкоряюся.

— Усе готово.— Мізрахі киває Рамбану і знімає з мене сканувальний пристрій.— Далі все дуже просто: вставляєте у вухо цей ґаджет і вимовляєте кодову фразу. Ви готові?

Я киваю у відповідь. Мушля, яку простягнув Рамбан, займає місце в моєму вусі.

— Стоп! — вимовляє Саул.— Тобі треба пройти останнє випробування й довести свою вірність.

Лінн відчиняє двері, й охоронниці Саула заштовхують до каюти товстого чоловіка в смокінгу. На його спітнілому обличчі написано такий страх, що я не одразу впізнаю свого найкращого друга Сумо.

— Старий...— мимрить Сумо, побачивши мене, але не встигає договорити.

Одна з охоронниць майстерно підсікає його, і той важко падає на коліна. Лінн закидає йому на шию зашморг, затягуючи його так, що очі товстуна вилазять з орбіт. Я відчуваю, як Саул вкладає мені в руку щось важке. Підношу до лиця. Жертовний ніж — такий, який я бачив уві сні в ресторані Рамбана. Я маю вбити друга. На виду в усіх гостей та акціонерів. Маю заплямувати себе кров’ю. Або... назавжди забути про Катрін.

Я ще раз озираюся на скляний ніс гондоли. Моє сіре непомітне життя. Або влада над світом, омита кров’ю найкращого друга. Два вибори, що розділені центральною частиною вікна, де міські вогні далеко внизу вже змінилися темними пагорбами. Небо чисте, без єдиної хмарки — воно кличе мене помчати з цього жахіття до волі та яскравих зорь, слідом за темним силуетом птаха, який цієї миті обганяє цепелін.

Темний силует ворона.

Я відчуваю, як мушля в моєму вусі починає вібрувати. Дивлюся на Саула. На Сумо. На Лінн. На десятки облич, що обернуті до мене з екрана. Упевненість у своєму виборі ніколи не була моїм сильним боком. На відміну від відчайдушності.

У моєму мозку спливає дивовижне ім’я, яке я почув не так давно. Бог часу з давньої релігії, який пізнав вічність і подарував її людству...

— Кетцалькоатль,— вимовляю я.

Ніж падає на підлогу. Я розбігаюся і стрибаю в центральне вікно, до неба, до зорь, назустріч ворону. Звук розбитого скла. Гуркіт. І біль.

* * *

Я не відчуваю перетворення на пернатого змія — цієї миті я лише розумію, що був ним завжди. Мені не треба докладати зусиль для польоту — вітер несе мене, і я стаю ним — ні, я завжди був ним. Усе, що наді мною і піді мною,— це переливчастий малюнок на моїй лускатій шкірі: і зорі, і хмари, і важка темрява нічного неба, і місто внизу, що майорить вогнями. Унизу пропливають острови — великий і десятки крихітних,— на яких розкинулося місто-держава. І вантажні кораблі, що відпливають із портів у всі краї світу.

Я знижуюся, щоб торкнутися міста крилами: спочатку пролітаю між хмарочосами, потім над піщаною гладінню, над іржавими консервними бляшанками, крізь м’який шелест обривків целофану, над вечірніми запахами, що затихають у темряві. Потім лечу до дерев, які видніють удалині, вже за межею міста. Велике кругле озеро, що в сонному очікуванні розтягнуло переді мною свою холодну гладінь. Тепер, пробивши головою шар вологих хмар, я злітаю в обжите літаками небо, на мить зависаю в струмені стерильного повітря й кидаюся вниз. Прорізавши покривало озерного туману, плавно входжу в нерухому воду і, зарившись у кашу мулу, досягаю дна, де завмираю на кілька хвилин, перш ніж знову поринути у височінь. Мені здається, мій політ триває вічно, але можливо, лише кілька хвилин — час втрачає своє земне значення, так само, як і простір. Я вітер. Мене звуть Кетцалькоатль. Я — бог часу, який подарує людям вічність.

Коли реальність Кетцалькоатля тоншає, розчиняється, зникає, я починаю відчувати дотик холодної землі до своєї спини і свіжість роси на щоках. Розплющую очі — я лежу обличчям до неба, посеред пустельного поля для гольфу — і виймаю з вуха мушлю Memnotech. А наді мною, високо вгорі, блимаючи сріблястим черевом, безшумно пливе цепелін.

ЧАСТИНА ДРУГА

Комiсар вiдставив убiк кришталевий келих на високій ніжці, ретельно загорнутий у поліетилен, і пильно глянув на субтильного молодика, який сидів навпроти. Крізь двері пентхауса все ще долинали переговори поліцейських рацій і гомін п’яних гостей, які ніяк не хотіли розходитися.

— Ціанід, уважаю. Як звали вашого знайомого?

— Паоло. Паоло Рамбан.

— Ви були присутні, коли його отруїли?

— Ні.

— А дівчина, яку відвезли до лікарні?

— Катрін Ґааді, тобто Варго. Вона залишалася з Паоло, коли я пішов.

— Чому ви повернулися?

— Не знаю — напевно, щось відчув.

— А чому вона це зробила?

— Це не вона. Вони з Паоло були близькі.

— Це з’ясує слідство,— суворо відповів комісар.— Припустімо, це зробив він сам... У вас є припущення чому?

— Так, є.

Комісар чекав продовження, але молодик, здавалося, забув про те, що відбувається, поринувши у свої думки. Вигляд у нього був пригнічений.

— І? — комісар почав втрачати терпіння.— Може, поділитеся зі мною? Йому надходили погрози?

— У всіх нас одна спільна загроза. І у мене, і у вас, комісаре. Трансферизм не пожаліє нікого.

Про кулiнарнi захоплення Паоло Рамбана було відомо давно. Однак своє втілення вони отримали трохи більше року тому в претензійному ресторані, який став чудовою принадою для всіх гурманів. Ресторан під назвою «Сім смертних гріхів», розташований у центрі невеликого креативного кластера, займав цокольний поверх будівлі разом із нішовим бутиком, картинною галереєю та крамницею антикваріату. Саме так і було написано назву ресторану — з перекресленим словом «смертних». У новому Сінгапурі жоден гріх не може вважатися смертним. Сінгапурська еліта головним чином приходила сюди на славетні дегустаційні вечері — перфоманси з семи страв, участь у яких потрібно було бронювати мало не за місяць.

В обідній час гостей було не так багато. Мені запропонували найкраще місце біля єдиного вікна, що не було декорацією, і подали коктейль «Примхлива Катрін» на основі ванільної горілки з перцем — авторський витвір Рамбана, який він назвав на мою честь.

Інтер’єр ресторану — у стилі бароко — був досить нетиповим для міста. Сліпі вікна, ніші зі скульптурами, ліпнина й позолота мали досить архаїчний вигляд. Я пригубила пряний напій, прикрашений маленькою гострою перчинкою, розрізаною навпіл, і почала розглядати гостей, чекаючи на Рамбана. Кілька бізнесменів, компанія успішної творчої молоді, вишукано вдягнена білявка років двадцяти, відомий політик у супроводі ефектної дівчини (чи, бува, не ескорт?), угодований банкір років п’ятдесяти. Ближче за інших до мене перебували двоє молодих чоловіків, модно одягнених і в дорогих окулярах. Вони досить голосно спілкувалися, помішуючи каву й поглядаючи на білявку за сусіднім столиком. Один із них бовкнув щось про «персональну реальність», і я почала прислухатися до їхньої бесіди.

— Я чув, ці штуки захищені від передачі іншим людям.

— Кожен налаштований під генетичний код. Але у випадку з дідом та онуком — він спрацьовує.

— І що він тобі розповідав?

— Казав, ні з чим не зрівнянні відчуття. Крутіше за будь-які наркотики.

— Корисні родичі! От би знайти таких.

— Необов’язково їх шукати. У восьмому дистрикті є умільці, здатні зламати ці генетичні замки. Вони базуються десь біля автостанції.

Це настільки збігалося з темою майбутньої розмови, що якоїсь миті я навіть засумнівалася у своєму намірі поговорити на таку серйозну тему саме з Паоло. Але саме цієї миті сам Рамбан, з’явившись із розсувних дверей кухні, попрямував до мене з осяйною усмішкою. Кілька разів дорогою він затримувався на своїй траєкторії, щоб привітати того чи того гостя, а особливо улесливо привітався з політиком. При цьому щоразу він посилав мені знаки, що ось-ось і дозволить собі звідати неземне задоволення від моєї компанії. О Паоло, старий ти лицеміре.

— Катрін, люба! Нечасто ти навідуєш мене в моєму закладі! — поцілувавши мою руку, він присів поруч.

— Мені до душі щось більш легке,— зізналася я.

Рамбан покликав офіціанта.

— Бернарде, що в нас із легкого?

— Ні-ні, Паоло, я не голодна.

Рамбан зобразив на обличчі розпач. Щось я не дуже чемна сьогодні. Я поклала руку йому на лікоть.

— Я лише хотіла з тобою поговорити. Поза офісом. І подалі від зайвого гамору.

Очі Рамбана швидко стрельнули вбік. Він чудово знав, про що я хочу поговорити. Ба більше, він знав про це ще зранку, коли я напросилася на тет-а-тет із якогось дріб’язкового приводу. Але Рамбан не був би Рамбаном, якби не влаштував навколо цього вистави.

— Звісно, люба. Нам не часто доводиться говорити щиро. Я й усі ми сумуємо за твоєю присутністю в корпорації,— закотив очі Рамбан.— Як ваші із Золтаном справи? Останнім часом у нього дуже багато роботи.

— «Останнім часом» — це увесь цей рік?

Я лише почула твоє ім’я, Золтане, і земля одразу ж поїхала у мене з-під ніг.

— Твій чоловік — просто геній. Навіть я дивуюся, як йому вдається охопити увесь обсяг роботи для створення однієї персональної реальності. А в нас їх у роботі — десятки! І з якою філігранною майстерністю, з яким талантом він це робить, чи не так?

— Мені складно судити про його майстерність. Я ніколи не відчувала персональної реальності на собі.

Паоло подивився на мене так, ніби я сказала, що ніколи в житті не куштувала морозива.

— Чому ж це?

— Мені поки що вистачає справжньої.

— Поки що, дитя моє! Тільки поки що! Але варто тобі лише спробувати...

— Ні, Паоло!

Боюся, це прозвучало занадто різко, і я вирішила, що час перейти до справи, інакше можна до самого світанку брати участь у його пафосному перфомансі.

— Я чула про амбітний проєкт, який ви запускаєте в Азовстані...

Рамбан насупився, а потім, поміркувавши, заговорив, ніби шкодуючи про щось. Утім, я впевнена, що він заздалегідь і до дрібниць продумав усі нюанси цієї розмови.

— На перший погляд, це піар-проєкт, спрямований на підвищення рейтингу президента Азовстану напередодні виборів, на честь десятиліття незалежності держави.

У мене перед очима знову виник проморолик «Транс-Реаліті» за участю всесвітньо відомої супермоделі. Спокусливі ноги, оголена спина, волосся, що летить за вітром, напіврозтулені губи...

— Паоло, годі! До чого тут напівгола Кароліна Шиллер?

— Так, еротика стане ключовим інструментом. Ось таке незвичайне замовлення.

— У мене склалося враження, що корпорація й ти особисто доклали чимало зусиль, щоб це замовлення роздобути.

— Це моя робота, дорогенька. Усі наші медіаплатформи уже рік працюють над створенням іміджу Кароліни — як найгарнішої... і найнедоступнішої жінки світу!

— Навіть так! А роль Золтана в цьому яка?

— Тобі нема про що хвилюватися, Катрін...

— Я не хвилююсь. Але, погодься, я його дружина, і мені не байдуже, що він цієї миті робить. Або з ким?

— Господи, не кажи так! Проєкт «Хочу Супермодель»...

— «Хочу Супермодель»?

— Це лише робоча назва, яка має викликати емоції...

— А що стоїть за назвою?

— Напередодні виборів користувачі отримають ніч кохання з Кароліною Шиллер,— видихнув Рамбан і подивився на мене, готовий до будь-якої реакції.

Я дивилася на нього так, ніби мене вгатили кувалдою в груди. Рамбан миттєво спробував перетворити все на жарт.

— Уявну ніч, звісно! Після якої прекрасна Кароліна вже точно не зателефонує й не напише.

Мені чомусь не було смішно — мої найгірші побоювання справджувалися.

— Катрін, я знаю, що ти відчуваєш...

— Невже?

— Зрозумій, Золтан — Конструктор Реальності, і він належить не тільки нам, а й усім людям. Без його емоцій, фантазій і пережитого досвіду персональну реальність неможливо створити — це так улаштовано.

— Тобто мій чоловік має фантазувати про секс з іншою?

— Не думаю, щоб ти погодилася бути в ролі Кароліни.

— А я не пам’ятаю, що погоджувалася, щоб мій чоловік виступав у ролі її коханця! — Мені не вдавалося приховати обурення.

— Люба, але ж це лише технологія!

— Так, технологія, що створює виразні спогади, яких не відрізниш від справжніх. У всіх рекламних буклетах це зазначено ледь не на кожній сторінці.

— Так, але...

— Спогади — це ми, Паоло. Це частина нашої особистості. Як би вони не були отримані — шляхом пристрасного сексу чи шляхом промивання мізків. Ти вважаєш, я маю спокійно ставитися до того, що частиною пам’яті Золтана стане секс із Кароліною Шиллер? Кожна мить, у найдрібніших деталях? Заради чого?

— Заради інших, Катрін! Згадай проєкт «День у раю». Щасливі люди похилого віку, які потрапляють до справжнього раю, отримують щастя, надію і переживають вічність. Так, Золтан відчув це все, але для них, не для себе. Зазнав, посилив, передав — усунув агонії відходу з життя.

— Рай, а не секс...

— Не будь такою егоїсткою. Уяви, що хтось заради тебе пережив щось прекрасне. А потім поділився з тобою. З мільйонами таких, як ти! Це абсолютна щедрість, визнай це. Він один на це здатний, і світ славить його за це.

— Але є ж межі, Паоло!

— Тільки не в Бога!

Я замислилася. У такому ракурсі я ніколи не думала про тебе...

Паоло відчув, що знайшов потрібний важіль, і навалився на нього з усією своєю енергією.

— Це не моя особиста думка. Почитай свідчення користувачів «Дня в раю». Ти ніколи не цікавилася шанувальниками Золтана, уважала, що вони не сповна розуму. Але ж вони — представники нової релігії! Вони люблять його, як Будду або Христа. Саме за те, що він ділиться з ними райською благодаттю, а не залишає її всю собі, як звичайні смертні. Це жертва, Катрін. І він іде на неї свідомо, заради любові до людства.

Запанувала пауза.

— Я розумію, що Золтан змінився.— Мій співрозмовник скорчив сумну гримасу.— Але зараз людству потрібний саме такий Золтан.

— Мені треба над цим подумати,— видушила я з себе.

Рамбан із полегшенням відкинувся на спинку крісла. Він знав мене з дитинства. Схвильовану дівчинку Катрін завжди можна було втихомирити, давши подумати над чимось значущим. Я і справді вирішила, що, можливо, не бачу всієї картини, бо засліплена ревнощами.

— У якій стадії проєкт? — поцікавилася я нарешті.

— Принципові домовленості всіх сторін досягнуто. Залишилося домовитися про суму гонорару для Кароліни — й можна братися до технічної частини.

— Для якої Золтану доведеться...

— Ні, не хвилюйся, йому не треба вступати в будь-який контакт із реальною Кароліною.

Він побачив, як мене неприємно вразило зауваження про «реальну» супермодель і заговорив іще квапливіше.

— Її особистість оцифрована, як і решта образів. Конструктор використає їх для створення симуляції, потім ми запрограмуємо її в алгоритм і вуаля — кожен чоловік Азовстану стане коханим Кароліни Шиллер. У своїй уяві, звісно.

— А їхні дружини не проти?

— В Азовстані думкою жінок, на жаль, не надто цікавляться.

— Чудово.

— Так, люба, просто огидно.

— А нам усе це навіщо?

— Тут усе не так просто, люба... Моя роль — лише керувати креативною частиною і презентувати її клієнтам. Та й те, останнім часом Золтан і Саул справляються практично без мене.

Відчувши мої ревнощі, Рамбан уже намагався відмежуватися від цього проєкту, бодай у моїх очах. Однак останньої фрази говорити не збирався — вирвалося.

— Але ти завжди можеш розраховувати на мою підтримку, Катрін. Хай би що тебе турбувало.

Для Рамбана це прозвучало на диво щиро. Я уважно до нього придивилася — здається, я не єдина, чиї інтереси й почуття зачіпає цей проєкт. Мені раптом стало його шкода, і я по-дружньому йому усміхнулася. Схоже, на підтримку він і сам розраховував.

Я зловила себе на думці, що, найімовірніше, Паоло назвав ресторан, підсвідомо маючи на увазі власну персону. Треба на дозвіллі перевірити, чи входить лицемірство до семи смертних гріхів.

Коли я вийшла з ресторану, небо вже затягнули сутінки. Мої побоювання ґрунтувалися скоріше на відчуттях, ніж на раціональних доказах. Твоя участь у всьому цьому і твоя конкретна роль неабияк засмутили мене. Від моменту нашого знайомства я була впевнена, що ти зможеш протистояти моєму батькові й не потрапиш під його вплив. Золтане, невже я в тобі помилилася?

Я не була близько знайома з Каролiною Шиллер. Ми бачилися лише кілька разів на вечірках, які так чи так були пов’язані з «Транс-Реаліті», і перемовилися кількома словами. Нічого особливого я тоді не відчула: звичайні проблеми людей із надлишком слави. Нескінченні фотосесії та світські раути смертельно стомлюють, як і журналісти, що весь час запитують про те, коли вона нарешті вийде заміж або хоча б представить публіці свого коханого. Кляті папараці не дають спокійно зробити й кроку, як, утім, і всюдисущі шанувальники.

Її прекрасне обличчя було відоме в усьому світі за тисячами зображень — від багатометрових рекламних голограм до стікерів у месенджерах. Світ утомився від стервозних чорнявих кобіт і заслужив цю світлу мрію на ім’я Кароліна. Навіть у свої тридцять вісім вона здавалася юною, ніжною і завжди незмінно щасливою. Успіх і багатомільйонні гонорари не могли не тішити її самолюбства. Водночас Кароліна чомусь здавалася мені дуже самотньою.

Заперечення Рамбана з приводу моєї присутності на переговорах щодо азовстанського проєкту були цілком зрозумілі. Але я пригадала йому його ж обіцянку про підтримку, на яку я можу розраховувати, і йому довелося здатися.

У день переговорів, іще до обіду, я зрозуміла, що занадто налягала на вино під час бранчу, проте звільнитися від тривоги мені так і не вдалося. Мене починали мучити ревнощі. Я ревнувала тебе не до Кароліни Шиллер, а до всієї корпорації. Ба більше, до мільйонів шанувальників, що, як мені тепер здавалося, були тобі ближчими, ніж я. Прибувши до офісу «Транс-Реаліті» в такому стані, я піднялася на двадцять четвертий поверх.

Зал для прийому VIP-клієнтів був повністю переоформлений з урахуванням смаків почесних гостей із Азовстану. Зникли величезні картини в стилі ню, мінімалістичні дизайнерські меблі замінили розкішні дивани з позолоченими ніжками й китицями, а підлогу прикрасив безкраїй перський килим. Кілька скульптурних фонтанів-водоспадів за мотивами азовстанського фольклору мали лестити гостям. Як частування — набір хитромудрих десертів на довгому столі біля стіни, що демонструє обізнаність наших піарників у культурі країни. Картину завершували прапори Сінгапуру й Азовстану, ніби перемовини йшли про договір про співпрацю між країнами... Якийсь абсурд! Так, спокійно, Катрін.

Біля мармурового конференц-столу з офіційними усмішками чергували Авґуста Юстас і Рамбан. Фо Ці присів на високий пуф, спеціально підставлений під його важке тіло. Сама я розмістилася на одному з диванів — поки я до кінця не з’ясувала те, що відбувається, мені було зручніше перебувати в позиції спостерігача.

Президент не був присутній — він рідко залишає межі середньоазійського регіону, і тому замість нього приїхав старший син Набіль аль-Серах із невеликою делегацією. Щоправда, з’явився він із запізненням на цілу годину, хоча, як зауважила Авґуста, його персональний літак приземлився ще рано-вранці. Вона припустила, що «золотий хлопчик» утомився після походеньок борделями — у них в Азовстані з цим не дуже.

Вигляд, із яким президентський синок нарешті увалився до залу, наочно підтверджував здогад Авґусти. На щастя, слідом за Набілем з’явився кремезний адвокат Штайнмаєр у кіпі й золотих окулярах, підхопив його під руку й переспрямував рух спадкового принца в напрямку столу. За адвокатом із ліфта повагом пройшов смаглявий дідок-азіат — міністр фінансів Азовстану, у супроводі двох громил військової статури, а також перекладача.

Набіль гепнувся на підставлений йому стілець і відразу ж спустошив склянку води. Йому було щонайбільше років двадцять, худий і смаглявий, із тонкими східними рисами обличчя і примхливим вигином губ. Він був увесь обвішаний білим золотом — від перснів до оправи каплеподібних окулярів, і всім своїм виглядом показував, що йому було начхати на дрес-код.

Продзвенів дзвіночок над позолоченими дверима ліфта — і до залу впурхнула Кароліна Шиллер. За нею зайшов худорлявий голомозий тип, її агент, потім — манірний персональний асистент, двоє чоловіків у сірих костюмах, що були схожі, наче близнюки (мабуть, юристи), та ще якась дівчина задля антуражу. Одразу стало гамірно, метушливо, гарно.

Кароліна розцілувала Рамбана в обидві щоки — він був її давнім другом. Потім кокетливо потиснула руку Авґусти, зробила реверанс перед Фо Ці. Після чого помітила мене і як не було нічого обдарувала своєю фірмовою чарівною усмішкою — мовляв, поговоримо пізніше. Агент, який маячив за її спиною, супроводжував кожен рух супермоделі кивком голови, через що був схожий на китайського боввана.

— Я не спізнилася? — запитала Кароліна, чудово знаючи відповідь.

— Ти — головна тема нашої зустрічі, люба, тому запізнитися не можеш,— відмахнувся Рамбан.

Слідом за цим він жестом запросив усіх займати свої місця.

— Якщо шановні гості не заперечують, я візьму на себе роль модератора,— промовив він, коли всі розсілися по периметру.

Поки Рамбан представляв учасників зустрічі, я помітила, що Набіль перестав його слухати, щойно пролунало ім’я Кароліни. Підвівши на неї очі, він неначе ожив: усміхнувся, сів прямо, кілька разів змінив положення ніг під столом. Кароліна, за моїми спостереженнями, теж це помітила і стрельнула очима на юнака, а потім по-свійськи — на мене.

— Отже, всі ключові моменти вже узгоджені,— вів далі Паоло.— Залишилося лише обговорити деякі деталі.

— Сума гонорару — це не деталь,— зауважив агент Кароліни.— Пропоную почати саме з цього пункту.

Юристи-«близнюки» синхронно кивнули.

— Міс Шиллер, ми готові розглянути вашу пропозицію,— відповів адвокат президента.— Сподіваюся, вона бодай трохи відрізняється від тієї суми, яку озвучив ваш агент.

— Мільярд — не такі вже й великі гроші для президента Азовстану,— безневинним тоном вимовила Кароліна.— Кажуть, у вас варто колупнути землю в будь-якому місці, і звідти битиме нафта.

— Якби ж то, міс Шиллер, якби ж то...— Адвокат сумно посміхнувся.— Мільярд — величезні гроші для президента будь-якої країни.

— Якби ви запропонували мені знятися в рекламному ролику міністерства туризму, я погодилася б і за соту частину цієї суми. Навіть якби мені довелося бігати пустелею в бікіні й скакати на верблюді. Але те, чого ви хочете, скажімо так, значно відрізняється від зйомок у рекламному ролику.

На кілька секунд за столом запанувала тиша. Перекладачка закінчила перекладати слова Кароліни міністру. Той насупився, невдоволено дивлячись на супермодель.

— Кароліно, давай-но я спробую пояснити простою мовою, про що саме йдеться,— запропонував Рамбан.— Усе, що від тебе потрібно, люба,— це надати свою прекрасну зовнішність для використання в суперреалістичній симуляції, призначеній для жителів Азовстану чоловічої статі.

— Паоло, називаймо речі своїми іменами. Те, що ти називаєш «суперреалістичною симуляцією», означає просто те, що кожен вівчар Азовстану зможе натягнути найбільш високооплачувану модель у світі на свій немитий член.

— Міс Шиллер,— утрутився Штайнмаєр,— ваша образна мова вражає, але дозвольте уточнити: не йдеться про... е-е-е... статевий акт у прямому сенсі цього слова.

— Так, Кароліно, ми говоримо лише про ілюзії, прекрасні мрії...— заспівав Рамбан.

— Для того щоб мріяти, не потрібні новітні технології! — відрізала Кароліна.— Ми говоримо саме про те, що кожен азовстанський чолов’яга переживе абсолютно реальний секс зі мною. Адже в його уявленні все буде по-справжньому, хіба ні?

— Люба моя,— Рамбан не здавався,— яка різниця, що відчує азовстанський чолов’яга? Головне, що особисто ти не будеш брати в цьому участі,— йдеться лише про використання твого образу.

— Любий мій, я невимовно рада, що мені не доведеться лягати під кожного з мешканців Азовстану,— з милою посмішкою відповіла супермодель.— Але суть від цього не змінюється. Продаж свого образу — це саме те, чим я заробляю на життя.

Міністр фінансів Азовстану щось сказав на вухо Штайнмаєру, і той обернувся до Кароліни.

— Міс Шиллер, я розумію, що ця пропозиція дуже незвична.— Штайнмаєр благально подивився на агента Кароліни, але той явно був задоволений тим, що відбувається.— Ваша участь у цьому проєкті — неоціненний внесок у те, щоб зробити наш народ щасливішим. Але, міс Шиллер, ви повинні нас зрозуміти: сума, яку ви просите,— це значна частина державного бюджету...

— Саме тому я прийняла ваше запрошення,— з іще милішою усмішкою вимовила Кароліна.— Щоб дійти згоди, в результаті якої частина бюджету вашої країни стане частиною мого бюджету.

Я ледь не вибухнула оплесками — Кароліна вміла домагатися свого. При цьому вона ні на секунду не зраджувала свій ангельський образ і встигала пускати бісики Рамбану, президентському сину й навіть, здається, мені. Я перевела погляд на Набіля. Той дивився на Кароліну таким пристрасним, сповненим обожнювання поглядом, що мені стало ніяково.

Але ось на кого чари Кароліни не діяли, то це на Авґусту, яка весь цей час роздивлялася супермодель із непроникним виглядом.

— Я так розумію, що, в принципі, міс Шиллер згодна на участь у цьому інноваційному проєкті,— вагомо сказала Авґуста.— Справа лише в замовнику, а точніше, в його готовності заплатити потрібну суму. Вважаю, пане Штайнмаєр, у вас є інструкції з цього приводу?

— Моє завдання — захист інтересів президента Азовстану,— повагом поправивши окуляри, заявив той.

— Я не про це запитувала. Попередню домовленість на проведення проєкту вже досягнуто з вашим можновладним клієнтом. Скажу більше, не просто домовленість. Президент висловив палке бажання, щоб проєкт відбувся.

— Згоден, але вибір постачальника, так само, як і моделі, завжди може стати предметом розгляду, чи не так?

— Запевняю вас, у цьому випадку це не так. Корпорації «Транс-Реаліті» належать ексклюзивні права на технологію створення персональних реальностей. Будь-які інші подібні технології — нелегальні й недосконалі.

Адвокат президента упрів від напруження. Міністр мав незадоволений вигляд. Якщо Штайнмаєр і очікував отримати відсоток від зекономленої суми контракту, то його сподівання розсипалися під тиском нашої залізної естонки. Фо Ці, судячи з усього, стало шкода бідолаху.

— У нас для вас є й інші гарні новини, любий мій. Тільки сьогодні я розмовляв із нашим головним акціонером Саулом Ґааді, який просив мене передати вам і шановному президенту, що всі послуги з розроблення та втілення цієї персональної реальності корпорація виконає абсолютно безкоштовно. Мільярд Кароліні Шиллер — це і є ваш дар народу. Такий дар, який народ оцінить і ніколи не забуде.

Однак, судячи із золотих окулярів, адвокату Штайнмаєру не дурно платили величезні гроші. Далі були виснажливі торги, які тривали не менш як годину. Агент необережно згадав, що його клієнтка теж, між іншим, перебуває в процесі прийняття рішення. Кароліна завередувала й почала досить емоційно розпитувати Рамбана про нюанси персональної реальності й про те, що саме і як вона робитиме у симуляції. На моїх очах угода тріщала скрізь, загрожуючи розвалитися.

І тут до залу зайшов ти. Атмосфера в розжареній від суперечок кімнаті різко змінилася. Ти був одягнений у білий костюм, як на всіх рекламних плакатах «Транс-Реаліті», і прямував до столу неквапливо й велично. Зазирнув кожному в обличчя і тільки потім стримано привітався одразу з усіма кивком голови. Я не вірила своїм очам. Мого чоловіка тут не було. До зали зайшов зовсім не знайомий мені чоловік. Коли ти, шалено втомлений, повертався з корпорації додому, я не встигала помітити змін у твоїй поведінці, але тепер вони просто впадали в око. Рамбан підвівся, указав тобі місце на чолі столу і звернувся до присутніх.

— А ось і сам Конструктор Реальності. Гадаю, Золтану Варго є що додати до нашої розмови.

— Кароліно, ти думала колись про безсмертя? — звернувся ти до неї.

— Ні. Так. Можливо... А що? — Вона так розгубилася, що навіть забула про все, що встигла наговорити.

— Настав час, коли безсмертя стало реальністю. Варто тобі лише відчути на собі вічність — і ти забудеш і про свої гонорари, і про роботу, і про славу.

Кароліна слухала заворожено, її очі заблищали.

— Поміркуй, чи була в історії бодай одна жінка, здатна ощасливити мільйони чоловіків? Ти ж можеш стати їхньою коханою, подарувати незабутні враження на все життя. Про тебе мріятимуть, тебе звеличуватимуть — і зараз, і в майбутніх поколіннях. Рекламні кампанії з тобою забудуться, фільми втратять актуальність, а персональний рай із тобою, богинею кохання, існуватиме вічно!

Ти говорив неквапливо, не підвищуючи голосу. На Кароліну це, схоже, справило неабияке враження. За багаторічну кар’єру ще ніхто не пропонував їй стати богинею, якій поклонятимуться мільйони,— навіть після її смерті.

Потім ти обернувся до президентського сина.

— А ви, Набілю? Ваш батько — велика людина. У своїй мудрості він збагнув секрет абсолютної влади. Він міг би контролювати весь світ із цим знанням. А секрет простий — бути щедрим. Дарувати любов. Я впізнаю у вас риси вашого батька і впевнений — у вас є всі його задатки, якщо не більше. І ви не випадково опинилися тут. Разом із міс Шиллер ви можете змінити життя кожного чоловіка у своїй країні, а слідом за цим — і хід усесвітньої історії.

Ти замовк, змусивши Набіля занепокоїтися. На його лобі проступили краплини поту, незважаючи на прохолоду, що панувала в приміщенні. Він не відривав від Кароліни погляду, сповненого ненависті. Звідки вона взялася? Або ж то була не ненависть, а її зворотний бік?

— Наскільки мені відомо, панове, зараз президент Азовстану багато працює над тим, щоб ваша молода держава стала більш прогресивною. Причому не тільки завдяки природним багатствам, які у вас є.— Насолодившись короткою паузою і увагою глядачів, ти продовжив свій виступ, звернувши погляд до міністра.— Ваше суспільство дуже консервативне, і обережність щодо нових технологій із їхнім часто примітивно-споживчим змістом є цілком зрозумілою. Однак відмовлятися від переваг, які можуть дати вам ці технології, теж нерозумно. Важливо лише контролювати процес їхнього застосування на благо всієї нації, яку здебільшого складають прості необізнані люди. Для багатьох ваших громадян незабутній досвід із міс Шиллер стане головним і найпрекраснішим переживанням у житті, з яким не зрівняти жодні економічні реформи. І подяку народу ви відчуєте одразу, а не роки по тому.

Міністр слухав переклад твоєї промови, киваючи й, очевидно, порівнюючи подумки вартість реформ із вартістю Кароліни на користь останньої. Ти ще говорив щось про проєкт, нову еру, релігію добра та вічність. Я спостерігала, як ті, що зібралися, нарешті, взялися до підписання договору, як вони обмінювалися запевненнями, привітаннями та компліментами. А сама думала, що зовсім не знаю тебе. Тепер не знаю.

Переговори завершилися. Щойно всі почали тиснути одне одному руки, я поспішила вийти в коридор. Я не знала, що ти вмієш так красномовно міркувати про безсмертя, так маніпулювати людьми, використовуючи їхні страхи та слабкі місця.

Коли та як відбулися ці зміни всередині тебе, Золтане? Можливо, це було моєю помилкою, що, не бажаючи брати участь у проєктах батька, я віддалилася й від тебе. Твоя поведінка на цих переговорах геть мене спантеличила.

— Вітаю,— почувши чоловічий голос позад себе, я обернулася.

Президентський син уважно дивився на мене своїми втомленими, червоними від недосипання очима.

— Перепрошую, про що ви?

— Щойно ми всі стали свідками й навіть учасниками наймасовішої легальної порноугоди в світі.

Iґґi Бьольверк поставився до мого прохання без ентузіазму.

— Навіщо тобі це, Катрін? — Бьольверк стояв біля клітки зі своїми воронами.

— Хочу подивитися на Золтана за роботою.

— Ти впевнена, що він зможе приділити тобі час? Вони там досить сильно завантажені.

— А коли він приділяє мені час, Іґґі? Вдома я його зовсім не бачу.

— Гаразд, я дам тобі доступ на один раз. Але обіцяй, що будеш обережною.

Бьольверк подивився на мене з-за плеча своїм єдиним оком. Зізнаюся, мені стало моторошно.

— Та Боже ж мій, що там таке відбувається?

— Там створюються нові світи. І ця технологія пов’язана із серйозними впливами на психіку. Ми лише вчора спіймали одного технаря, який намагався підпалити себе у дворі власного будинку. На столі в мене лежить список співробітників, яким потрібна допомога психолога. Майже всі — з нульового рівня й нижче. Занадто сильні психовипромінювання.

Підійшовши до столу, Іґґі вбив щось у комп’ютер, підніс до рідера свій перстень, і мій телефон видав сигнал отриманого повідомлення. «ВАМ НАДАНО ДОСТУП ДО ЛАБОРАТОРІЙ ТРИВАЛІСТЮ 90 ХВИЛИН». Він особисто провів мене до ліфта.

— Розкажеш мені потім, що ти там побачила? Цікаво, які в тебе виникнуть враження. Не кожному вдається побувати в цьому «підземеллі реальностей».

Я вдячно посміхнулася йому, і Бьольверк зник за дверима ліфта. Насправді він переживав чи це була одна з його ігор — важко сказати. Він завжди вирізнявся дивним почуттям гумору, а повністю розгадати його було просто неможливо.

Ліфт затримався на кілька секунд на поверсі лобі, й мені довелося піднести телефон до зчитувача, щоб активувати подальший рух. Далі ліфт рушив повільніше, ніби здивований моїм бажанням надалі спускатися до пекла. Я раптом зрозуміла, що за весь цей час жодного разу не була у тебе «на роботі», в Лабораторії,— там, де ти почав проводити більшу частину свого часу.

Зовнішніх дверей на підземних поверхах не було, і я могла бачити рівні, що пропливали, крізь скляні внутрішні двері кабіни ліфта. Мінус перший поверх мене не вразив — ряди серверів, які йдуть у темряву, міріади миготливих лампочок, ґрона дротів. Мінус другий відкривався у довгий коридор із безліччю залізних дверей, абсолютно порожній, якщо не брати до уваги охоронця, що нудьгував удалині. А ось мінус третій спалахнув усіма барвами та звуками Лас-Вегасу — гігантський відкритий простір із архіпелагами столів, розкиданих по ньому, креслярських дощок, мерехтливих екранів, навколо яких поралися десятки людей у білих халатах. Біля дальньої стіни повільно оберталися голограми, схожі на тривимірні карти,— на жаль, я не встигла роздивитися їх. Мінус четвертий поверх був зовсім темним, але, що мене здивувало,— ліфт закривали міцні ковані ґрати, а підлога, у якій відбилося світло ліфта, була мокрою, неначе її облили зі шланга.

Нарешті, ліфт зупинився перед глухими металевими дверима з великою чорною літерою «М». Мені довелося почекати кілька секунд, поки просто в кабіні увімкнувся монітор, звідки на мене дивилося обличчя охоронця.

— Міс Ґааді?

— Місіс Варго,— поправила я його.

— Так, вибачте. Ідіть по жовтій лінії на підлозі. Прошу вас не перетинати червоної риски — ви побачите її біля психогенератора. Прошу обмежити ваш візит до тридцяти хвилин. Навантаження на вашу психіку може бути занадто серйозним,— охоронець зачитав інструкцію безпристрасним голосом.

Я кивнула. Рівень безпеки тут і справді був неймовірно високим. Я звикла ходити де завгодно у хмарочосі ще з дитинства, а тепер — такі обмеження. Залізні двері роз’їхалися в боки, і я одразу ж опинилася в приміщенні, яке мало незвичний і водночас знайомий вигляд. Лише за кілька хвилин мені стало зрозуміло, що я перебуваю в колишній станції метро, яка, виявляється, розташовувалася просто під фундаментом «Транс-Реаліті».

Склепінчаста стеля станції йшла досить високо, а довгий перон було поділено поперечними стінами на сектори. Уздовж бічних стін проходили кабелі, зливаючись в оптоволоконну річку, що зникала в найближчому отворі тунелю. Освітлення в приміщенні було тьмяним, тож стелю було ледве видно. Тримаючись жовтої лінії, я пройшла через одні двері, другі, увійшла до залу й зупинилася, вражена видовищем, яке постало перед моїми очима. Зал лабораторії за своїми розмірами в рази перевищував площу поверху хмарочоса «Транс-Реаліті». Мабуть, тому сектор «М» і розмістили в станції метро — творцям був потрібен простір.

Я одразу побачила тебе. Повністю оголений, із безліччю датчиків на тілі, ти стояв на невисокому подіумі, задерши голову, ніби щось видивляючись під стелею. Подіум накривав величезне прозоре склепіння, поділене на дві півкулі, немов мозок. Ним пробігали різнокольорові спалахи, цифри, символи. А навколо нього те, що я прийняла за голограму на верхньому рівні, оточувало склепіння з усіх боків. Мерехтливі тривимірні образи громадилися, йдучи навсібіч. Це були людські фігури, фрагменти архітектури, елементи ландшафту, силуети тварин, складні геометричні форми на кшталт фракталів. Я розгледіла під стелею червоні очі психопроєкторів, які, мабуть, проєктували всі ці образи.

Подібно до диригента ти зробив плавний рух руками, і зв’язка об’єктів, схожих на повітряні кулі, наблизилася до тебе, обернулася навколо своєї осі й раптом перетворилася на хмару блискучих дощових крапель. Двома швидкими жестами ти надав їй напрямку та запаху (я просто відчула сталевий присмак куряви, яку здійняла літня злива) і змів усе це вбік. Після чого взявся крутити перед собою чимось схожим на величезний коров’ячий череп. Мене охопили незрозумілі почуття. Цей предмет був мені болісно знайомим, щось із присмаком страху та ностальгії. Але це була не моя емоція — звідки вона взялася? Відчуття — на зразок занурення в спогади Memnotech, але сумбурні, неусвідомлені — захопили мене. Мабуть, про це й говорив Іґґі — довго витримати таке було складно.

— Відчуваєш щось? — почула я голос збоку й обернулася. Мій батько, сам Саул Ґааді, сидів осторонь перед стіною, що була заповнена екранами, за якими безперервно бігли рядки коду.

— Так... Що це?

— У кожного свої відчуття — алгоритм підключається до нейродинамічного коду мозку. І це найцінніше в нашій технології: те, що зможеш побачити тільки ти. Раніше ця технологія називалася Memnotech, але ми її сильно вдосконалили.

— Я можу з ним поговорити?

— Почекаймо, поки він закінчить.

— Здивована, що ти теж тут, тату!

— Де ж іще мені бути? Саме тут створюється майбутнє.

— А що зараз робить Золтан?

— Зараз? Гадки не маю. Трапляється, він годинами працює над невеликим сегментом, завбільшки з кімнату, а буває, за лічені хвилини розбиває величезний віртуальний континент на зони й відправляє на кодування. Іноді цілий день незадоволений трьома хвилинами, а іноді — заввиграшки кодує рік реальності. Натхнення не піддається поясненню. У будь-якому разі, спостерігати роботу деміурга — ні з чим незрівнянне задоволення. Але головне те, що він робить,— створює емоції, спогади, синтезує їх у нові реальності.

Я знову обернулася до тебе. Ти задумливо схилився над голограмою сплячої дівчинки в білій сукні, яка лежить перед тобою. Дістав звідкись зверху серпанок, перекрутив його, неначе фокусник, підклав під крихітне тільце — вийшов ранковий туман. Рух угору — і дівчинка плавно злетіла під стелю, а на екранах перед батьком заметушилися нові рядки коду.

— Чий це спогад?

— Не факт, що ми бачимо те саме.

— Я бачу дівчинку. А ти?

— Те, що ти бачиш,— твоє. Твоя інтерпретація алгоритму. Це як сон, коли свідомість добирає образи під почуття, а не навпаки.

— А звідки вони беруться?

— Із результатів психосканування. У нас уже накопичилася велика бібліотека універсальних образів та емоцій для будь-якого користувача.

— Кароліна теж серед цих образів? — не втрималася я.

— Той проєкт уже майже готовий. Золтану знадобився лише день, щоб створити алгоритм.

— А це все? — Я показала на сонм голографічних образів.

— А це — наш головний проєкт. Він тобі нічого не казав? Глобальна реальність, яка все змінить. Саме на неї зараз витрачаються всі наші зусилля.

Звісно, ти нічого мені не розповідав. Від самого початку твоєї роботи в корпорації ти захоплювався доступом до новітніх технологій, на що я лише дошкульно критикувала гігантоманію батька та його бажання маніпулювати всім на світі. Я не розуміла твого захоплення, оскільки вже народилася у світі «великого Саула». Зараз я бачила, що ти не просто захоплений цими технологіями, а цілком віддаєш себе їм, повністю в них розчиняючись. Спочатку мені здавалося, що ти робиш це заради людей. Однак після епізоду з переговорами моя віра серйозно похитнулася.

Батько, мабуть, прочитавши все на моєму обличчі, вирішив змінити тему.

— Ми можемо влаштувати перерву. Золтане!

Батько натиснув на кнопку на своєму пульті, й образи, що оточували тебе, згасли. Ти так і залишився стояти, ніби зависнувши в процесі, і лише за хвилину озирнувся, побачив мене. Твоя реакція змусила моє серце болісно стиснутися. Ти був явно не радий мене бачити, мало не засмучений. Подібно до скрипаля, у якого під час соло забрали смичок, ти жадав повернутися до роботи.

— Підійди, мій любий. Катрін прийшла нас навідати.

Зійшовши з подіуму, ти підійшов до нас, неуважно поглядаючи на мене, на екрани із кодом, на батька. Я обняла тебе, але ти ледь відповів на мої обійми.

— Милий, ти так захоплено працюєш. Нічого, що я прийшла?

— Ні, ні, звісно.— Ти подивився на Саула. — Не можу опрацювати фракталу дитинства, образи непевні, ідеалізовані. Якась банальщина виходить.

Ви заговорили якоюсь своєю мовою, зовсім забувши про мене. Обговорювали алгоритм, ніби це була не математична формула, а живий творець доль. Досить скоро мій стан почав здаватися мені принизливим.

— Я, мабуть, піду.

Ти схаменувся, придивився до мене, а я намагалася стримати сльози. Не перед батьком, точно.

— Вибач, я відволікся. Що ти хотіла?

— Нічого. Колишня муза хотіла дізнатися, коли її деміург повернеться додому.

Батько зробив вигляд, що захоплений читанням коду з екрана, а ти взяв мене за руку й зазирнув в очі — здається, уперше за багато місяців.

— Сьогодні ж... тобто завтра. Обіцяю! Ми на порозі небувалого звершення, Катрін. Я справді хочу з тобою поділитися, але до відльоту в Азовстан мені треба пропрацювати ще багато деталей. Я скоро буду.

— Так, милий.

Я поцілувала тебе в щоку, і двері, що ведуть назад до ліфта, одразу ж послужливо відчинилися. Чудово, тут за всім спостерігали! Точно не найкраща обстановка для з’ясування стосунків. Пішла уздовж жовтої лінії до виходу, а позаду знову спалахнули голограми, закрутилися, підвладні рукам оголеної фігури.

...Ти провiв долонею по мому стегну, наближаючись до талії. Ми добряче хильнули. Пожежа в клубі, невідомі переслідувачі, викрадена машина, відчуття страху... З відчиненого вікна готельного номера долинав гуркіт машин. У мене так давно нікого не було! Ти доторкнувся до моїх грудей, трохи погладив їх і почав розстібати блузку. У мене злегка запаморочилося в голові — алкоголь, як і вся ніч, був надто міцним. За кілька хвилин ти вже милувався моїми оголеними грудьми. Я перестала приховувати збудження, що нахлинуло на мене, і провела рукою по твоїй спині. Думки почали плутатися — я ніби собі не належала, усе змішалося...

Ти з цікавістю розглядав моє обличчя, ніби бачив його вперше. Немов помітив щось, чого не бачили інші. Упевненість — твоя головна риса. Іноді це здається навіть кумедним, оскільки ти не був одним із тих залицяльників, що постійно роїлися навколо мене, думаючи тільки про себе. Але що точно надавало тобі незаперечного шарму — це повна, абсолютна відсутність страху. Це робило тебе жахливо цікавим і, не приховую, дуже небезпечним.

Я відчула твої губи між стегон і мимоволі здригнулася. Чоловіки, які колись намагалися мене спокусити, одразу стерлися з моєї пам’яті. Нікого з них не цікавила я. Вони лише старанно намагалися нав’язати мені, ким хотіли бути в моїй реальності.

— Ти справжній! — простогнала я.— І Ти подаруєш мені свободу...

Моя посмішка змішалася з важким і уривчастим диханням. Ти на мить зупинився, подивився мені в очі й різко увійшов у мене. Цієї миті вся твоя сила передалася мені, і я відчула твою нескінченність. Відчула себе безмежною. Точка повного обнулення.

Ти різко перевернув мене й міцно взяв за талію. Ми рухалися все швидше. Я вхопилася руками за спинку ліжка. Усе зникло. Нічого не було: ані мого дитинства, позбавленого друзів і пустощів, ані мого батька, який знецінював кожен мій крок, ані корпорації, що поглинула моє життя. В очах оточення у мене було все, але я все своє життя не мала найголовнішого — власного голосу. Моє життя було розплановане на вічність. Я не знала, як вийти з цього стану, адже ніхто й ніколи не навчав мене цього. Мені потрібен був хтось, хто допоможе вирватися з цієї сансари. І цієї миті, відчуваючи твої руки на своїй талії, я раптом усвідомила, що нікого, крім тебе, не було — тільки ти. Важко сказати, як довго це тривало...

Потім час спалахнув, і ми, притулившись одне до одного, зупинилися. Ти цілував мене в плече, і я відчувала, як ти все ще нуртуєш усередині мене. Як слід не віддихавшись, іще зовсім гарячий, ти прошепотів:

— Від чого ти хочеш звільнитися, Катрін?

Здається, це було страшенно давно. Ба ні, від того вечора минуло менше року…

* * *

Учора в Лабораторії я зрозуміла, наскільки грандіозною є твоя праця. Відчула себе нікчемною, зайвою, такою, що втратила привабливість у твоїх очах. А «завтра» наближалося катастрофічно повільно. Я картала себе, але нічого не могла робити цілу добу. Вдалася до самоїдства, звинувачуючи себе в тому, що раніше не виявила цікавості до твоєї роботи й тому втратила зв’язок із тобою.

Я пленталася з кімнати в кімнату великого будинку нездійснених бажань. Спочатку весільний подарунок батька зворушив мене, із такою ретельністю і в такому секреті був підготовлений він для нас. Але наш із тобою будинок я розлюбила вже за кілька місяців після весілля. Картин і скульптур тут не було — дизайнер інтер’єру залишив нам із тобою простір для спільного вибору. На жаль, ми так і не зробили цього.

Сьогоднішній день я вирішила присвятити суто жіночим справам. Тим, що мені так подобалося раніше, у перші й найкращі місяці нашого спільного життя. Відлежалася у ванні, натерлася ароматизованою олією з легким запахом ладану, який ти любив, зачесала волосся догори, пам’ятаючи, як ти захоплювався вигинами моєї шиї. Потім переміряла всю білизну, поки не зупинилася на перлового кольору шовку без швів і мережив: хотілося простоти й природності. Сама ця діяльність наповнила мене теплом, і я подумала, як сильно ми обділяємо теплом себе, коли забуваємо робити приємне коханим.

Штучний інтелект будинку на ім’я «Аманда» допомагала мені у міру своїх здібностей — підказувала, де лежать свічки, замовила вечерю з французького ресторану, точно розрахувавши час її прибуття, склала плейліста, який я їй описала як «романтика, але без шмарклів!» Аманду було запрограмовано давати несподівані, але завжди доброзичливі відповіді. Навіть коли я посилала її під три чорти, вона відповідала лагідно і з таким тактом, що я ловила себе на теплих почуттях до цього набору мікросхем.

Я присіла на веранді. Тут ми з тобою раніше любили проводити вечори. Дивилися на вогні міста вдалині і балакали про все на світі. Спогади про початок наших стосунків спливли самі. Чітко пам’ятаю, що закохувалася я в тебе повільно, але впевнено. Ти просто все робив правильно від самого початку, не залишаючи мені часу для сумнівів. Якби між нами тоді виникли паузи, можливо, нічого б і не зрослося. Але ти діяв блискавично, і це вразило мене. Адже саме цього — сміливості, щоб діяти — мені часто бракувало.

Великий переломний момент для мене був, за іронією долі, пов’язаний із твоєю роботою. Твій перший проєкт, коли ти захопився ідеєю ощасливити хворих, які помирають від раку, а потім і всіх, хто чекає швидкої смерті. Ти казав, що саме я надихнула тебе на це, коли поділилася з тобою своєю самотністю і своїм болем через смерть матері. Ти казав, що робив цей проєкт для мене, з любові до мене... І був засмучений, коли я навідріз відмовилася відчувати цю реальність. Ми навіть посварилися через це.

«День у раю», або «Останній день у раю», як проєкт називався спочатку, розроблявся протягом кількох місяців. Робота тривала в обстановці повної секретності. Процесом керував особисто мій батько. Крім тебе, в проєкті брав участь Рамбан, усі акціонери, а також близько сотні технічних фахівців, які населяли підземні поверхи «Транс-Реаліті». І все це — під керівництвом найдорожчого залученого фахівця в історії корпорації, Ігаля Мізрахі, який несподівано загинув за кілька днів до запуску.

Ідея для цієї персональної реальності запала тобі в голову в мене на очах. Ми з тобою були на могилі моєї матері в двадцяту річницю її смерті від раку. Я давно не бувала на старому кладовищі й цього разу не витримала і розплакалася. Ти тоді втішав мене, розпитував про часи, які я намагалася забути. І мені раптом стало легше. Ти забрав мій вантаж собі, а потім раптом почав виявляти цікавість до хоспісів, будинків для літніх людей.

Саме тоді й було покладено початок цьому шаленому режиму роботи: ти працював у Лабораторії цілодобово, повертаючись лише пізно вночі. Озброївшись корпоративним устаткуванням, ти занурював смертельно хворих у персональні реальності, які допомагали їм забути про біль. Можливо, ти був першою людиною у світі, котра усвідомила, що персональна реальність може мати терапевтичний ефект. Ти розробив три версії симуляції: піднесено-релігійну, любовно-пасторальну й умиротворено-психоделічну. Особистими моментами ці схеми доповнював уже сам пацієнт, якщо він на той момент мав достатню для цього інтенсивність мозкових хвиль.

Так з’явилася торгова марка «День у раю» від корпорації «Транс-Реаліті». Гасло рекламної кампанії обмежили одним словом, що йшло за назвою проєкту:

ДЕНЬ У РАЮ — ГАРАНТОВАНО

Утім, досить суперечливий момент полягав у тому, що назва не відповідала дійсності. Хоча користувачеві здавалося, що він провів у персональній реальності цілу добу, насправді тривалість його подорожі складала близько пів години. Але юридичний департамент зумів залагодити цю проблему на етапі реєстрації торгової марки.

Коли «День у раю» було випущено на ринок одразу в двох десятках країн, це викликало справжній бум. Одні звеличували його як зразок гуманності щодо старих, які помирають. Інші казали: гуманність, нівроку,— за таку-бо ціну! Треті відповідали другим: нормальна ціна — замість того щоб купувати нову машину, краще зробити гідний подарунок своєму дідусю чи бабусі. Четверті втручалися: це все від лукавого, «Транс-Реаліті» — підступи антихриста і так далі. П’яті цікавилися, чи можна купити продукт, якщо тобі двадцять два роки й ти ні на що не хворий. Але тих, хто не чув про «День у раю» і не мав би щодо цього питання власної думки, просто не залишилося.

Твоє обличчя в супроводі хльосткого формулювання «Конструктор Реальності» з’явилося у верхніх рядках найпопулярніших ресурсів. Ти щодня давав інтерв’ю, а користувачі соцмереж перетворили тебе на мем, що символізує нездійсненні мрії та ілюзії. До того часу ти вже чудово розумів, що звичайною людиною тебе назвати не можна. До необхідності давати інтерв’ю ти поставився саме як до примусу — гігантські банери з твоїм портретом спочатку тішили й бавили, але ти швидко втратив до них цікавість. Однак твій інтерес до створення реальностей невдовзі почав нагадувати одержимість. Ти отримував насолоду від влади над емоціями, над враженнями людей, від їхнього заново набутого досвіду.

Від спогадів мене відірвав шурхіт коліс твого автомобіля, що в’їжджає до підземного гаража. Кинувши погляд на годинника, я здивувалася. Ти запізнився лише на пів години. «Золтан приїхав»,— повідомила «Аманда», як мені здалося, теж із ноткою здивування. Моє серцебиття одразу ж почастішало, але я залишилася чекати тебе в будинку. Я вже робила кроки до тебе назустріч — тепер твоя черга.

Ти з’явився на веранді за кілька хвилин. У руках у тебе була склянка води, в очах — втома.

— Що таке, люба?

— Вечеря холоне.

— Я не голодний. Виліт до Азовстану лише за чотири години, треба трохи поспати... Ти чимось засмучена? Тому приходила до лабораторії?

Знизавши плечима, я відвела погляд.

— Ні. Просто хотіла тебе побачити.

— Ти одразу знала, хто я й що я робитиму,— відповів ти, ніби прочитавши образу в моїх очах.

— А ось тут ти помиляєшся, милий. Невже ти не помічаєш, як сильно змінився?

Притьмом допивши воду, ти витримав паузу, неначе розмірковуючи над моїми словами.

— Пусте. Я завжди був таким!

— Яким? Голим у підземеллі — оповитим кабелями, датчиками й алгоритмами? — уїдливо спитала я. Мені бракувало сил бути терплячою, образа все одно давалася взнаки.

— Невже ти не бачиш, що перебуваєш в опозиції до справи всього мого подальшого життя? Моя робота не просто розвага, це частина великого плану. Як ти не розумієш?

— Раніше я тебе розуміла. Зараз — ні.

— Тобі варто поїхати зі мною до Азовстану.

Не знаю навіть, чи потішила мене твоя несподівана пропозиція.

— Дізнаєшся більше про проєкт, який тебе так хвилює, а заодно проведемо час разом. Як тобі такий план?

Цієї миті мені здалося, що в твоєму погляді промайнув колишній Золтан. Азартний, пристрасний, готовий до пригод. Ти сів поруч зі мною і почав цілувати. Твій запах, такий близький і рідний, змусив мене забути про все, і я почала стягувати з тебе сорочку просто у вітальні, ти накрив мене своїм тілом. Емоції, навіяні спогадами про щасливі дні, переповнювали мене. Я зняла сукню і, міцно обнявши тебе, віддалася своїй пристрасті.

Однак протверезіння й збентеження нахлинули миттєво після оргазму. Там, де я хотіла побачити пристрасне кохання, була лише звичка. Я підвелася і швидко вдягнула сукню, яку скинула на підлогу.

Твої поцілунки сьогодні були відчуженими й млявими: здавалося, ти виконував чергову роботу — не дуже важливу, але все ж таку, яку не можна передоручити комусь іншому. Раніше ми кохалися, а тепер мене не полишало відчуття, ніби ти лише намагаєшся відпрацювати свій подружній обов’язок. Або ще гірше: відвернути мене. Це було настільки гидко усвідомлювати, що відтепер я була ладна на все.

Повнiстю готова до вильоту в Азовстан, я зустріла тебе в холі нашого будинку. Ти поцілував мене і, взявши за руку, повів у бік машини, що чекала на нас.

Корпоративний літак чекав на безкрайньому бетонному полі аеропорту. Стюарди швидко закинули наші сумки в багажне відділення й запросили зайти до салону. Ще сонні, ми трохи помилувалися світанком, після чого зайшли до літака й усілися на свої місця. Чи то від надлишку емоцій, адже ми так давно не були разом, чи то від утоми, чи то від усього разом ти одразу ж знову заснув. Я теж збиралася подрімати, але потім випила кави (з коньяком) і вирішила провести цей час із користю.

Я знала, що в планшеті у тебе містяться терабайти документації за всіма проєктами, й вирішила покопирсатися в деталях. Обережно, щоб не розбудити тебе, я розблокувала планшет твоїм пальцем і приготувалася до пошуку відповідей. Переглянула прес-релізи, геть заплуталася в технічних звітах, розчулилася від відеокліпу із вдячними користувачами... а потім, нарешті, знайшла те, від чого всі мої страхи й підозри поновилися з новою силою.

Це був звіт Рамбана (підписаний усіма акціонерами) про виконану роботу «з усунення несприятливих піар-скандалів, пов’язаних із побічними ефектами «Дня в раю». Мультимедійний звіт містив уривки зі статей жовтих видань, поліцейських доповідей, медичних висновків, а також кілька відеофайлів. Виявляється, уже за кілька днів після запуску проєкту стало відомо про несподіваний «збій програми». Проблема в тому, що вирахувати точний час смерті смертельно хворого або літнього користувача виявилося досить складно. Багато з тих, хто скористався персональною реальністю, і далі нидіти дні, а то й тижні, неймовірно страждаючи. Я читала свідчення та інтерв’ю, сповнені скарг нещасних. Бідолашні люди, які або змирилися зі своєю долею, або отримували розраду в релігії, раптом з усією гостротою відчули безвихідь свого становища. Повернення до їхнього безнадійного життя для них ставало нервовим струсом, вони благали про повторення, вимагали зробити персональну реальність постійною...

Серед таких виявився високий відсоток людей, які не бажали жити після свого «Дня в раю». Вони викидалися з лікарняних вікон, душили себе крапельницями, вводили собі у вену повітря. За кілька тижнів після запуску новини повідомляли, що самогубців було близько п’яти сотень. За місяць їхня кількість уже наближалася до тисячі. «Не так уже й багато, якщо йдеться про мільйони користувачів»,— зазначалося в звіті. І все ж відсоток самогубств був набагато вищим за стандартний для цієї категорії. Заголовки жовтих видань були більш категоричними.

«ДЕНЬ У РАЮ» — УЗАКОНЕНА ЕВТАНАЗІЯ? — запитував один із них.

УБ’ЄМО СТАРИХ — ГАРАНТОВАНО — додавав інший, переінакшивши розкручений гасло проєкту.

Я вжахнулася від масштабів і ницості всіх подальших дій компанії. Фінансова частина звіту містила інформацію про чистий прибуток у кілька мільярдів після «компенсацій» страховим компаніям, на яких Авґуста майстерно юридично перевела всі стрілки. Указували суми виплат за мовчання сім’ям загиблих, хабарі журналістам і посадовим особам, особам у лікарнях за фальсифікації статистики та актів про смерть, включно із замовчуванням піар-скандалу за рахунок викидів «гарячих» новин, що відволікають увагу.

Коли величезна індустрія «Транс-Реаліті» запрацювала «на повну», згадки про «День у раю» було витіснено з верхніх рядків іншими новинами: корупційні скандали, викрадення особистих даних, сексуальні пригоди відомих політиків. У світі, де сенсація живе не довше за метелика-одноденку, ти можеш робити що завгодно, не боячись, що про це пам’ятатимуть завтра. Крім того, була навіть доповідь відомого політика з уряду (того самого, якого я бачила з Рамбаном у ресторані). У ній ішлося, що робити висновки зі статистики самогубств за кількома сотнями смертельно хворих із більш ніж півмільйона учасників у 67 країнах занадто рано. Треба було проаналізувати всі фактори тощо. Також було наведено повну статистику щодо регіональності та демографії учасників плюс план «переформатування проєкту».

«Парламентська комісія з розслідування не знайшла вагомих доказів того, що рішення хворих людей поквитатися з життям — результат саме використання продукту “Транс-Реаліті”» — доходив він висновку у фінальній частині.

«Усе це журналістські домисли, і найлютіші наклепники обов’язково відповідатимуть за свої слова. Ми моніторимо пресу, а юридичний департамент готовий зберегти добре ім’я нашої компанії» — йшлося в прес-релізі Рамбана, який, здається, так і не знадобився. Контрзаходи спрацювали настільки добре, що навіть до мене не долинуло жодного відгомону цього скандалу. Ну скажіть, кому цікаво, як пішли з життя люди (у результаті, їх виявилося кілька тисяч), які й без того рахували свої останні дні? Певно ж, не підкупленим журналістам і продажним лікарям, навіть дещо дешевшим родичам загиблих.

Відклавши планшет убік, я звернула погляд до тебе. Що ж, ти не лише через свою зайнятість віддалився від мене. Здається, тобі зовсім не хотілося, щоб я дізналася про цей бік твоєї роботи. Мені неначе дали ляпаса.

Крихiтний аеропорт столицi Азовстану, з підсліпуватим одноповерховим будинком в одному кінці та єдиною злітно-посадковою смугою в іншому. Покриття в багатьох місцях порепалося, і якби країна не була такою посушливою, напевно, з тріщин поросла б трава. Незважаючи на сутінки, повітря було таким спекотним, ніби з салону літака ми втрапили до величезної пічки. На щастя, хаммер-лімузин, присланий президентом, чекав на нас біля трапу.

— Тобі раніше доводилося вечеряти з президентами? — порушив ти тишу, коли ми опинилися в машині.

— Кілька разів, у дитинстві.

— А в персональній реальності можна зустрічатися з президентами щодня! Навіть із померлими.

— Навряд чи це дало б мені задоволення.

Ти уважно подивився на мене, намагаючись розгадати зміну в моєму настрої. Я не хотіла тебе насторожувати, починаючи довгі розмови. Тому лише посміхнулася у відповідь.

— З ким із правителів ти б хотів повечеряти, Золтане?

— Я хотів би зустрітися з принцом Гаутамою ще до того, як він став Буддою,— відповів ти.

Ми ще деякий час розмовляли, хоча я не могла як годиться зосередитися, розмірковуючи про те, що прочитала в літаку. Досить скоро лімузин заїхав на територію президентського палацу з монументальним оздобленням і золоченими колонами на фасаді, з підсвіченими фонтанами й мармуровими левами, з пафосними монументами, схожими на воскові фігури, і з нескромним автопарком біля входу.

У супроводі почту, одягненого у ділові костюми (безперечно озброєного), ми пройшли лункими коридорами, де мармур перемежався золотом, а квітчасті килими — химерними кахлями. Двоє супроводжувальників відчинили перед нами різьблені двері, і ми зайшли до просторого залу з довгим столом посередині. На скатертині лежали золоті ножі та виделки, біля тарілок із химерними візерунками стояли позолочені келихи, і, здається, навіть квіти у вазах були якимось чином позолочені.

— Цікаво, чи багато гостей очікують? — запитала я.

Замість відповіді ти звів очі до люстри, у якій, за всіма канонами, було б логічно розмістити «жучка».

— Я дуже задоволений тим, як нас приймають,— повідомив ти за кілька секунд.— І пан президент — чудова людина. Кортить побачитися з ним.

Я усміхнулася, а тобі вдалося зберегти незворушний вираз обличчя. Цієї миті двері відчинилися, й до зали увійшов президент у супроводі хлопчика років шести — мабуть, молодшого сина. Президент Азовстану виявився кремезним азіатом, із повним широким обличчям і глибоко посадженими лукавими очима. Незважаючи на спеку, він був одягнений у глухо застібнутий костюм, зачісував назад темне волосся, що ледь почало сивіти, а також велику увагу приділяв своїм густим вусам, які обрамляли міцно стиснуті губи. На його синові був золотий халат із червоною підкладкою. Мені впало в око, наскільки хлопчик був серйозним і зосередженим. Здавалося, він успадкував від батька лише найгрізніші риси. Я подумки порівняла його зі старшим сином президента, Набілем, який видався мені набагато більш відкритим і м’яким.

Президент привітався з тобою, простягнув свою чіпку руку мені. Почався обмін люб’язностями, під час якого господар палацу щосили намагався показати, що він не якийсь там азійський диктатор, а освічений космополіт, після чого запропонував усім сідати. Низка офіціантів в одну мить накрили стіл розкішними стравами. Вази з фруктами, паруючі тарелі плову, гори пряного м’яса на позолочених тацях і навіть павич, фарширований інжиром і курагою. Компанії, що зібралася за столом, знадобилося б не менше доби, щоб з’їсти бодай половину цього.

— Дозвольте запитати, пане президенте,— сказав ти.— Що саме ви думаєте про реальність, яку створили на ваше замовлення? Адже, якщо я не помиляюся, ви мали можливість оцінити її першим?

Під завісою президентських вусів пробігла задоволена усмішка. Було очевидно, що він устиг неодноразово протестувати секс із супермоделлю.

— Я вам так скажу. Якщо я й сумнівався в цій авантюрі раніше, то тепер... Лише сумніваюся в тому, що хочу ділитися цим із іншими! А як це працюватиме?

— Для входу до персональної реальності потрібні три компоненти: активуюча капсула, що містить мій генетичний код, спеціальний ґаджет і словесна мантра. Ми не можемо забезпечити індивідуальними пристроями всю країну, тому розробили технологію безконтактного транслювання персональної реальності. Усе, що потрібно,— запустити наш додаток на будь-якому пристрої, підключеному до мережі,— він і стає психопроєктором. Потім — випити капсулу і вимовити мантру.

— І все?

— Звичайно, також має бути активною трансляція із супутника, контролювати яку також будемо ми.

— Ця технологія вже десь застосовувалася?

— Масово — ні. Поки лише проводили тести на локальному рівні. Але ми плануємо вивести її на глобальний ринок після того, як вона пройде тестування на регіональному.

— Під регіональним ринком ви маєте на увазі мою країну?

— Не зовсім. Протягом кількох місяців технологію персональних реальностей було випробувано на десятках тисяч відвідувачів автоцерков у декількох містах світу,— вів далі ти.— Ефект карколомний. Абсолютно всі користувачі побажали повторити пережитий досвід, а для великої кількості людей він став основним видом дозвілля. Кількість самогубств і злочинів різко скоротилася. Технологія набула такої популярності, що навіть породила власний чорний ринок.

Мільйони парафіян автоцерков? Я про це навіть і не підозрювала.

— Уже за кілька днів ми поставимо вам першу партію капсул активації,— мовив далі ти.

— А коли щось піде не так?

— А що може піти не так, пане президенте?

— Припустімо, люди почнуть божеволіти після під’єднання до ваших передавачів.

— Люди, так чи інакше, весь час під’єднані до різних передавачів,— посміхнувся ти.— Супутники, інтернет, мобільний зв’язок. І періодично вони божеволіють. Якщо негативний ефект залишиться в межах стандартної статистики, нам нема про що турбуватися.

На цьому моменті я насилу стрималася, щоб не заперечити. Як же це ти, після всіх наслідків «Дня в раю» можеш так легко обговорювати людські життя?

Президент задоволено кивнув.

— Це буде справжній подарунок для мого народу, персональний рай для кожного. Як сказано у Священній книзі: «Воістину, мешканці раю сьогодні поринуть у втіху». І я маю висловити подяку вашому Рамбану — вибір моделі був просто ідеальним!

— Дякую, пане президенте.

— Я саме подумав... словесна мантра для запуску програми, чи може це бути, наприклад, «Слава Азовстану»? Або «Слава президенту Азовстану»? Ми завоювали незалежність лише десять років тому, тож, самі розумієте, патріотичні настрої є вкрай важливими для нас.

— Користувач обирає мантру сам. Річ навіть не в словах, а в ключових емоціях користувача, які активують персональний алгоритм.

— Гордість за свою країну не може бути такою емоцією?

— Може, безумовно. Але частіше користувач прив’язує мантру до чогось більш особистого.

— Не розумію.

— Персональна реальність не була б персональною без якогось особистого ключа. Таким ключем є емоція. Ностальгія. Страх. Хтивість. Надія. Саме ця емоція завдає напрямок усьому переживанню й адаптує його під конкретну людину. Ми просканували мільйони людей, виявили кілька груп таких ключів і запрограмували їх в алгоритм. На щастя, їх не так багато, кілька десятків. До речі, схожим чином працює і вихід із реальності. Ми впроваджуємо в симуляцію персональний образ-тригер, який перед завершенням сеансу нагадує клієнту, що той мріє.

— Гемонське щеня!..

Я мало не підскочила. А ти розсміявся разом із президентом. Я зрозуміла, що то був не епітет, зверненений до тебе, а щось інше.

— Щеня?

— Завжди лізе до мого сну невчасно! — вишкірився президент.

— Так, це ваш тригер для виходу. Якби не «гемонське щеня», ви б так і лежали нерухомо, не знаючи, що перебуваєте в персональній реальності. А потім померли б від задоволення і виснаження.

— А у вас є тригер, Золтане?

Трохи зніяковівши, ти глянув на мене. Я слухала з цікавістю. Здається, за ці півгодини я дізналася про персональні реальності більше, ніж за весь минулий рік.

— Є. Це ворон.

Потягнувшись за персиком, що лежав у вазі, хлопчик перекинув соусник із яскраво-червоною рідиною, за що негайно отримав від тата дзвінкого запотиличника. Інша б дитина розридалася, а цей хлопчик тільки кинув на батька хижий погляд з-під лоба. «Колись він скине батька, щоб зайняти його місце»,— подумалося мені.

— Ваша дружина, Золтане, не вимовила сьогодні ані слова,— зауважив президент.

— Для мене завжди задоволення слухати розмову розумних чоловіків. Ваш старший син до нас не приєднається?

— Останнім часом він не в гуморі. На щастя, крім шести дочок, Аллах нагородив мене двома синами.

«Дочки за щастя не вважаються»,— подумала я. В цьому було щось до болю знайоме.

— Насправді я хотіла запитати вас про дещо...— квапливо мовила я, помітивши, що він намагається розгадати мої думки.— Навіщо вам усе це? Я маю на увазі персональну реальність із Кароліною.

— А самі ви як гадаєте?

— Думаю, річ не в майбутніх виборах. Це було б занадто просто.

Президент посміхнувся. Обернувшись на стільці, він дивився тепер просто мені в очі.

— Звичайно, ви маєте слушність, Катрін. Ми не випадково призначили запуск цього проєкту за день до виборів, але річ зовсім не в них. Я виграю й ці вибори, і наступні, й ті, що відбудуться за ними. А коли я стану занадто старим, щоб керувати країною, моє місце посяде один із синів.— Він погладив молодшого по голові, ніби й не було жодного запотиличника хвилину тому.

— Тоді навіщо це все? У вас є влада, є гроші. Чого ви ще хочете?

— Катрін! — обернувся ти до мене.

— Ні-ні, усе гаразд,— зупинив його президент.— Цілком слушне запитання. Річ у тім, Катрін, що я хочу того ж самого, чого хочуть усі люди. Щоб мене любили — оце й усе. Не боялися, не підлещувалися, не підлабузнювалися. А саме любили. Щоб тримати народ у покорі, потрібно багато зусиль. Але жодних зусиль не потрібно, якщо мої люди любитимуть мене щиро й усім серцем — як люблять батька...

— Або як Бога,— закінчила я за нього.

За столом запанувала пауза, яку син президента заповнив плямканням: персик він уже з’їв і тепер обсмоктував кісточку.

— Якщо сучасні технології дадуть нам можливість стати богами, то нерозумно цим не скористатися,— нарешті з прохолодою в голосі промовив президент.

— Але будь-яка технологія — це не лише дар, але й загроза! — не здавалася я.

— Яка загроза в тому, щоб зробити своїх підданих щасливими?

— Скуштувавши цей плід, вони можуть захотіти більшого...

— І я дам їм більше! — розсміявся він.— Чого не зробить правитель, улюбленець свого народу, щоб ця любов не згасала!

— Катрін схильна все драматизувати,— втрутився ти.

— Трохи драми не зашкодить,— погодився президент.— І в цьому палаці, і в моїй країні. Простий народ драму любить. Завтра, коли прибуде Кароліна Шиллер, ви самі в цьому переконаєтеся.— Він плеснув у долоні.— Перепрошую, Золтане, ви знаєте, що ваше ім’я нашою мовою звучало б як «султан»? До речі, у мене є для вас сюрприз.

Двоє офіціантів завезли до залу столик на колесах, посеред якого височіла варена бараняча голова на золотій тарелі. Відповідно до задуму кухаря, після приготування очі було вставлено назад в очниці, і тепер баран дивився на присутніх із сумом і докором.

— Шановні гості! — вигукнув президент, коли все це поставили на стіл.— Назва цієї страви перекладається як «Голова султана». Її їдять руками. Спочатку ви, Золтане! Раджу почати з очей.

Ти ошелешено подивився на мене. Я навмисно зберігала незворушний вигляд, бажаючи подивитися, як ти даси цьому раду.

— Пане президенте,— пробурмотів ти,— я розумію, що цю страву пропонують лише дорогим гостям... І що відмова від неї може вас образити...

— Та розслабтеся ви, Золтане! — розреготався хазяїн.— Це просто жарт, ми ж не дикуни якісь! Гей, заберіть-но це!

Коли офіціанти прибирали страву зі столу, ліве око випало з очниці барана і, прокотившись столом, зупинилося біля мене.

— Ви йому сподобалися, Катрін! — весело промовив президент.— Як у вас кажуть... Накинув оком!

Пiсля розмови з азовстанським диктатором у мене залишився дивний післясмак на кшталт дежавю. Хоча сам президент і обстановка палацу були дуже екзотичними, десь і колись усе це вже відбувалося. Тільки коли ми залишали президентський палац, мені сяйнуло. Батько! Суперечки з ним, які я мала ще в юності, залишали таке ж саме усвідомлення безвиході. Я завжди відчувала безпорадність перед абсолютним прагматизмом на межі з цинізмом. Тому й ненавиділа його більше за інші людські вади.

Нас відвезли до помпезного президентського готелю, розташованого неподалік від центру столиці, поки що майже зовсім порожнього. На решту гостей чекали ближче до другої половини наступного дня. За словами керуючого, який особисто зустрів нас у лобі, готель був призначений лише для офіційних делегацій та нечисленних гостей президента.

Нам дістався один із номерів на верхньому поверсі. Сусідні апартаменти чекали на Рамбана, який мав прилетіти завтра разом із Кароліною. Для самої Кароліни приготували «королівський номер», який займав половину нашого поверху. З нашого вікна відкривався мальовничий вид на місто. Невеликий діловий центр виблискував новенькими хмарочосами. Велика долина навколо нього була забудована двоповерховими будиночками, вибіленими сонцем. До центральної площі з усіх боків міста стягувалися криві вузькі вулички. Дві прямі стріли державних трас, які виблискували в каламутно-бежевому серпанку, нагадували, що ми перебуваємо в країні з сильним централізованим правлінням.

Ще з учора мені кортіло обговорити з тобою «День у раю», але я не знала, з чого почати цю розмову. Я мучилася й жадібно чекала зручного моменту, який підкаже мені, як правильно вчинити.

Ми прокинулися пізнього ранку, стомлені спекою, перельотом і недосипом попереднього дня. Ти запропонував оглянути визначні пам’ятки, і я одразу ж погодилася: гарна можливість запитати про все, що мене турбує.

Оскільки Азовстан, м’яко кажучи, не можна було назвати центром світу, пам’яток у столиці виявилося небагато, і вони були дуже передбачуваними. На центральній площі — величезний позолочений пам’ятник президенту. Завдяки спеціальному механізму статуя оберталася слідом за сонцем, тож обличчя глави держави постійно випромінювало сяйво. Кілька мечетей і медресе, яких не можна відрізнити одне від одного, а також старий королівський палац, відтворений за стародавніми кресленнями. Кілька разів промайнули новенькі білборди з анімованою рекламою Кароліни Шиллер, але через жорстку цензуру від супермоделі залишилися самі очі й лукава посмішка крізь вуаль. Решту було неначе випадково закрито квітковими візерунками.

Відійшовши від центру, ми опинилися в районі, що явно не був призначений для очей гостей країни. Тут повсюди впадала в око злиденність. Автівок на вулицях майже не було, великі сім’ї тулилися в тісних будиночках. Із дворів долинало мекання й мукання худоби, супроводжуване смородом хліва й кухонним чадом. Босоногі, погано вдягнені діти, що висіли ґронами на парканах, зникали, щойно ми наближалися. Увесь цей час я намагалася зрозуміти, як ця невибаглива публіка сприйме «Хочу Супермодель». Про це я заговорила, коли ми вирішили повернути до готелю.

— Знаєш, Золтане, ця твоя нова ідея з топмоделлю, так само як і «День у раю», призначена для людей, які марно прагнуть щастя. Чому так? — Я зайшла здалеку.

— Цей простий народ нічим не відрізняється від будь-якого іншого простого народу,— використовував ти вчорашнє формулювання президента.— І що далі мрія від життя, то щасливіші люди, коли її переживають,— відповівши на моє запитання, ти відволікся на галас сімейного скандалу, який чувся з вікна над нашою головою. Потім усміхнувся мені — бачиш, усе як усюди.

— Мені не подобається цей вислів — «простий народ»,— зауважила я.

— Я узагальнюю, звісно.— Ми попленталися далі курною вулицею.— До цього публіка у нас була ексклюзивна, з витонченими смаками. Та й «День у раю» не кожен міг собі дозволити. Тож я б не порівнював ці два проєкти. У них є тільки одна спільна риса — більшість людей відчувають однакові пристрасті: заздрість, страх, надію, приниження.

— А кохання?

— Є й кохання, але його дуже мало. Воно скороминуще. І так само часто ним керують страх і приниження. Люди ніби ховаються в цьому своєму коханні, хапаються одне за одного, знаходять виправдання в ньому свого жалюгідного стану. А в персональній реальності кохання вічне. Там панує спокій.

— Любов до себе?

— Та яка різниця, якщо, крім тебе, там нікого немає? — вигукнув ти.— Кет, я б насправді хотів, щоб ти спробувала персональну реальність, а потім міркувала про неї.

Я присіла на лаву біля перехрестя, щоб потерти втомлені щиколотки. Ти стояв біля мене, спостерігаючи за сонними перехожими. Узявши тебе за руку, змусила сісти поруч.

— Чому ти вважаєш, що твої персональні реальності кращі за реальне життя?

— Я так не вважаю.— Ніжно провівши рукою по моєму волоссю, ти допоміг мені підвестися.— Одне без іншого неможливе. Персональні реальності існували завжди, але до цього моменту вони були більш примітивними — релігії, соцмережі, наркотики, кіно, навіть твої книжки.

— Ну ти й порівняв!..

— Так і є. Більшість людей перебувають у кабалі, якої вони навіть не усвідомлюють. Робота, діти-внуки, норми поведінки, закони, чужа думка. Вони це все не обирають і нізащо б не обрали. Цю кабалу нам нав’язують обставини. А потім ми йдемо на компроміси — постійно. А компроміси роблять нас іншими — зовсім не тими, ким ми хотіли бути у своїх мріях... Погоджуючись на операцію з долею, ми завжди втрачаємо себе. Ми заручники того, що ти називаєш «реальним життям»,— від нього ми страждаємо найдужче!

Повз нас прогуркотіла вантажівка, набита клітками з курми, які голосно квоктали. Чудова ілюстрація до твоїх слів. Ми підвелися й пішли далі, до площі, яку вже помітили за верхівкою позолоченого президентського пам’ятника.

— А персональна реальність? — запитала я вже м’якше.

— У персональній реальності немає печалі. Там абсолютний спокій, недоступний за життя — лише коли все закінчиться. І я створюю цей рай за персональними лекалами. Це не просто наближення до джерела. Ти сам стаєш джерелом.

— А як же щастя? Усі ми прагнемо щастя.

— Катрін, така доросла дівчинка, як ти, має знати, що це лише змістовна пастка. Вона була розроблена прадавніми маркетологами, щоб одні люди працювали, а інші ними керували. Щастя не існує! Усе, що ми можемо отримати,— це короткочасні моменти насолоди. І одвічну надію на те, що в майбутньому нам стане краще. Ці рідкісні моменти ми називаємо «щастям». Але це повна ілюзія.

— Якщо все так сумно, ваша технологія могла б подарувати людству шанс на краще життя. Та лише в ідеальному світі і в руках по-справжньому святої людини.— Десь поряд знову пролунав галас сімейного скандалу: крики чоловіка і крики жінки, яку явно били.— Адже, як бачиш, умови не ідеальні, і мій батько аж ніяк не святий.

— Ти схильна його демонізувати. А він просто йде до своєї мети. І це велика мета.

— Про яку мету ти говориш? Він створює нову релігію, і в ній ти просто його дилер — дилер реальності.

— А що поганого в нових релігіях? — ти продовжив свій монолог, пропустивши повз вуха мій крик душі.— Останнім часом вони виникають дедалі частіше: спорт, шоу-бізнес, медіа, тренінги особистісного зростання. Але ми створюємо дещо зовсім нове — те, що змінить увесь світ!

— Змінить, так! Але чи зробите ви його кращим? Невже ти справді в це віриш? — вигукнула я. Мені довелося говорити голосніше, адже на площі було набагато більше гамору, ніж серед вуличок.— Скільки б мій батько не розповідав про рай задешево для всіх стражденних, його справжня мета зовсім інша. Це навіть не гроші. Мільйони людей віддадуть йому найцінніше, що в них є,— свої потаємні бажання. Ти хоч уявляєш, яку владу матиме людина, яка має доступ до такої інформації? Гадаєш, він поділиться цією владою хоча б із тобою, своїм ручним месією?

— Мені не потрібна влада, Катрін,— відповів ти.— Людська душа — це дзеркало, оповите павутинням печалі й безнадійності. Я теж дзеркало, але те, що не відбиває, а все поглинає. У кожній людині живуть страх і біль, а я забираю їх собі. Я полегшую страждання.— Ти кивнув швейцарові, який відчинив перед нами двері готелю, давши мені дорогу.

— О Господи, ти бодай себе чуєш? Порноролик за участю супермоделі — це, по-твоєму, полегшення страждань?

Мій вигук лишився без відповіді, оскільки ми вже увійшли до лобі. На нас дивилися. Порівняно з ранком тепер у готелі було дуже людно. Прибули делегації та VIP-гості з інших міст Азовстану. Усюди було чути різні діалекти, метушилися слуги, повагом походжали поважні персони. Деякі з них підходили до тебе й шанобливо віталися. Схоже, твоя слава докотилася й до цих місць — принаймні, до правлячих верств. Я фиркнула і швидко пішла вздовж усього лобі нагору, щоб перевдягтися перед церемонією.

Ми стояли з тобою на прямому проспектi, що веде з центру міста до президентського палацу. Нас оточувала охорона й можновладні гості, а далі, скільки погляд міг охопити, вулиці заповнювали азовстанські чоловіки. Усі чекали прибуття Кароліни Шиллер із аеропорту, а я передчувала, з якою помпою наш пафосний Рамбан його обставить. І не помилилася.

Хода почалася з віддаленого ревіння десятка мідних труб, у які дули музиканти, одягнені в національні балахони. Їх вишикували на платформі, що була обвішана квітами й нагадувала мені катафалк. Долинув дріб барабанів, здійнялася вгору сигнальна ракета, і з-за музичної платформи виїхала процесія білих машин. Я піднесла до очей бінокль, який мені послужливо простягнули. У лімузині з відкритим верхом стояла Кароліна Шиллер у білій сукні.

Стилісти Рамбана не пошкодували коштів, щоб зробити її максимально сексапільною. Декольте її сукні доходило майже до пояса, розріз спідниці оголював ногу до верху стегна, плечі були відкриті, а у вуха та на шию повісили дюжину діамантових прикрас. Кароліна старанно махала рукою, підкидала волосся й роздавала повітряні поцілунки. Її машину за периметром оточували танцюристи й танцівниці у строкатому вбранні, які кружляли в танці кохання, намагаючись не втрапити під колеса.

Натовп заревів, у повітря здійнялися тисячі рук. Доброзичливі азовстанці, яких ми зустрічали вдень на вулицях, зараз раділи, немов одержимі релігійним екстазом. Воістину президент чудово знав свій народ.

Кавалькада машин наближалася, поки вусаті поліціянти стримували натовп. Почувши ляскання й шипіння з боку палацу, я озирнулася. Ще кілька сигнальних ракет ознаменували появу на сходах палацу самого президента. Він стояв на узвишші, одягнений у халат золотого кольору, і прихильно помахував своїм підданим. Саме тут скупчилися нечисленні телекамери державного телеканалу, зависли дрони, які увічнювали кожен момент історичної зустрічі президента і його подарунка народу — богині кохання, одягненої в біле.

Кароліна зійшла з підніжки лімузина. Погойдуючи стегнами, вона почала підніматися доріжкою, яку розгортали просто перед нею, обсипаючи її пелюстками червоних і білих троянд. Президент спустився на одну сходинку. Супермодель присіла в реверансі й узяла президента під руку. Той простягнув її руку вперед, ніби показуючи всім — «це вам» (натовп вибухнув захопленими вигуками),— і повів за собою до палацу.

— Як вам моя вистава? — раптом почула я знайомий голос. Рамбан стояв поруч, самовдоволено оглядаючи те, що відбувається.

— Дивовижно, Паоло! — злукавила я.— Здається, вам довелося непогано рощедритися на все це?

— Зовсім ні. Президент не дав нам ні за що платити. Він і справді велика людина.

Паоло говорив це абсолютно щиро. Я озирнулася на тебе. Ти теж дивився на те, що відбувається, із захопленням.

Наступного дня пiсля прибуття Каролiни президент Азовстану провів вечірку для обраних, яка, на відміну від ходи, була організована зі смаком. Захід проходив у саду, де кожне дерево було підсвічене окремим ліхтариком, а доріжками походжали павичі. Хвостаті птиці плуталися під ногами у закутих у смокінги офіціантів, які обносили публіку частуваннями. Здавалося, що й павичі, і «пінгвіни» з тацями — частина добре зіграної театральної трупи. Щодо гостей, то на святі була здебільшого місцева еліта. Ані зарубіжних дипломатів, ані іноземних журналістів я тут не помітила. Президент і його гостя поки що не приєдналися до решти. Натомість мені вдалося знайти в натовпі знайоме обличчя — це був президентський син Набіль. Зустрівшись із ним поглядом, я усміхнулася йому. Він кивнув у відповідь.

Цієї миті тебе атакувала місцева знімальна група. Мені довелося піти за вами до місця зйомки. Я розмістилася на дивані поруч із тобою так, щоб не потрапляти в кадр. Ти сидів у кріслі нога на ногу і майже не жестикулював.

— Президент підносить своєму народу подарунок, якого ще не знав жоден народ у світі. Нові технології зробили це можливим, а щедрість президента — доступним для кожного азовстанця. Це не просто одноразовий дар. Це початок нової ери, де соціальний статус, вік, освіта, місце проживання не мають значення. Наша корпорація готує всьому світу великий сюрприз. Тепер кожен зможе отримати свій персональний рай. Сьогодні ти можеш перебувати в одній реальності, завтра — в іншій. Це ніби система супутникових каналів, тільки замість приймача — твоя власна душа. Це можливість зазирнути в глиб себе, пізнати свої найпотаємніші думки, таємні пориви та надії, щоб здійснити їх.

Я підвелася з дивана — не було сил далі це слухати. Доріжкою саду добрела до круглого майданчика з фонтаном посередині.

Із динаміків почувся урочистий марш, підсвічування забарвило сад у яскраві кольори, а прожектори, спрямовані на сходи палацу, вихопили дві фігури, які спускалися до гостей. Це був президент у супроводі Кароліни. Гості зааплодували. Коли оплески стихли, ще довго чути було перешіптування. Тутешня еліта була добре обізнана з тим, хто така Кароліна Шиллер. На відміну від простих мешканців, із якими ми встигли поспілкуватися, тут знали і її попередню кар’єру, і плітки та скандали, що супроводжували її. Мене знову пересмикнуло: всі розмови про Кароліну супроводжував вульгарний відтінок. Так кажуть про доступну жінку, водночас принижуючи її й передчуваючи власний розпусний епізод з її участю. Чоловіки грубо реготали, смакуючи деталі, жінки нервово хихикали, ревнуючи і приховуючи свою ненависть, а може, й заздрість. Незважаючи на те що я перебувала на вулиці, у мене з’явилося відчуття задухи, розболілася голова.

У пошуках ковтка свіжого повітря я заглибилася в сад. Пройшовши довгою кипарисовою алеєю, виявила кілька альтанок. В одній із них я й сховалася, насолоджуючись спокоєм і відносною тишею.

Мені здавалося, що тепер я знала трьох Золтанів. Золтана-стажиста я покохала. Він був сміливим і справжнім, із ним мені від самого початку було легко. Зовсім недавно я відкрила для себе Золтана-месію. Він вражав своєю харизмою, відданістю справі створення нових світів... у яких не було місця для мене. Тепер дедалі виразніше проступав Золтан-торговець. Його я побачила вперше і ще не знала, як до нього ставитися. Щоб визначитися у своєму ставленні до торговця, треба зрозуміти, як ти ставишся до товару. А тут у мене були найбільші запитання.

Хто ти, Золтане? Вільна людина, яка сповідує свої принципи, чи клон мого розважливого, безжального батька? А може, ти — лукавий кар’єрист і боягуз на кшталт Рамбана?

— Невже ти наважишся на це приниження? — раптом долинув до мене юний чоловічий голос.

Британська англійська з горловим акцентом. Я прислухалася. Той, хто говорив, був від мене за кілька альтанок, долітали лише уривки фраз.

— Це падіння, страшніше за яке неможливо нічого уявити! Як ти зможеш із цим жити?

Я придивилася крізь огорожу. Біля входу до альтанки стояв Набіль. Того, до кого він звертався, приховувала від мене декоративна колона, яку вінчав символ Азовстану — степовий орел, що стискає в пазурах змію.

— Мені шкода, що ти так переймаєшся...— промовив у відповідь жіночий голос. Це могла бути лише Кароліна Шиллер.— Я гадала, наша з тобою історія закінчилася ще в Сінгапурі.

— Навіщо тобі це? Заради грошей?

— Ні, річ не в грошах... Господи, який же ти наївний! Ти ще зовсім не знаєшся на жінках і на тому, що їм дійсно потрібно. Якби річ була в грошах, усе було б набагато простішим. Уяви, адже мені вдасться те, що не вдавалося жодній жінці в світі,— ощасливити одразу шість мільйонів чоловіків, стати їхньою коханою!

— Коли ми були з тобою наодинці, я гадав, тобі досить мене одного!

Кароліна розсміялася.

— Тієї ночі так і було,— сказала вона.— Ти спалахнув зараз, бо ревнуєш. Але я для тебе лише нова іграшка, а потім ти захочеш собі нову — яскравішу, молодшу...

— Ні!

— Саме так, мій хлопчику. Ти морочиш голову, але й сам її втрачаєш іноді. Не муч нас.

Схоже, я стала свідком набагато інтимнішої розмови, ніж ті, що зазвичай відбуваються на офіційних прийомах. Якби при мені обговорювали палацовий переворот чи глобальну фінансову махінацію, я б почувалася комфортніше.

— Знаєш, чого мені хочеться просто зараз? Сісти у свій літак і врізатися на ньому в статую батька на центральній площі. А ще краще — у нього самого!

— Золотий хлопчик урізається в золоту статую! — засміялася супермодель.— Пізно щось змінювати. Твій батько все вирішив, я все вирішила. Я не належу собі за умовами угоди, і тобі теж належати не можу.

— Ти справді цього хочеш?

— Що тебе дивує? Я лише погодилася подарувати людям прекрасну фантазію.

— Ти даруєш їм себе! Невже ти не бачиш, що через щось уявне втрачаєш себе справжню?

Кароліна розсміялася, трохи штучно, як мені здалося. Вони ще неголосно обговорювали щось.

Коли я наважилася вийти з альтанки за кілька хвилин, Кароліни вже не було. Натомість Набіль стояв біля альтанки, схрестивши руки на грудях і втупившись у простір перед собою.

— Це ви? — перевів він погляд на мене.— Ви все чули?

— Мимоволі підслухала. Даруйте.

— Усе одно.— Він насупився, але не йшов.

— Але ж я розумію вас,— вирвалося в мене.

Набіль подивився на мене з подивом.

«Що ти робиш, Катрін? — подумала я.— Ти ж приручаєш його». Але мені так хотілося поділитися бодай із однією душею, що не охоплена гарячкою майбутньої події.

— Справді? Ви теж уважаєте, що вона пихата, егоїстична...— Він замовк у пошуках досить образливого епітету.

Я усміхнулася.

— Я не це мала на увазі. Цей... «подарунок народу», певно ж, відгонить якимось абсолютним егоїзмом. З усіх боків. Ваш батько хоче любові народу. Кароліна хоче бути богинею кохання. А місцеві чоловіки хочуть кохання з Кароліною. І всім начхати на решту!

Здається, я розлютилася. Навіть мало не додала, що Золтану начхати на мене. На щастя, Набіль був надто зосереджений на своїх переживаннях, щоб прочитати підтекст моєї тиради.

— А ви можете її зупинити?

— Я? Ми ледь знайомі!

— Але ви — дружина Конструктора Реальностей! Може, вам відомо щось, чого не знаю я? Може, існує якась небезпека, якийсь ризик, який не спадає на її... легковажну думку?!

Він дивився на мене, чекаючи підтримки. Я мовчала. Його обличчя спотворилося, ніби він ладен був заплакати.

— Але ж ви теж у цій ситуації! Невже вам байдуже, що ваш чоловік створює всю цю розпусту? Це ж неначе... зрада!

— Добирайте слів! Мій чоловік зацікавлений у створенні світів, а не в оголених принадах вашої кралі!

Видавши все це, я відвернулася. Мій спалах протверезив його. Але не позбавив його слова правдивості. Незграбно вклонившись, Набіль попрямував у бік палацу. «Стривайте!» — збиралася гукнути я йому вслід, але слова застрягли в горлі. Що я можу йому сказати? Що порадити? Головний біль знову повернувся, і я відчула, що більше не можу протистояти йому. Над яскраво підсвіченим палацовим фасадом спалахнули пальми феєрверків.

— Який чудовий вечір,— ні до кого не звертаючись, промовила я, дивлячись, як спалахи салюту розпадаються на химерні галактики над моєю головою.

Уже пізно ввечері, коли ти спав, на терасі нашого номера я думала над словами Набіля. Зрада. Егоїзм. Ризик. Усе це озивалося в мені, наповнюючи душу неясною тривогою. І тут раптом я почула приглушений звук із сусідньої тераси — звідти, де містився номер Кароліни. Я перехилилася через перила. Так і є, стоячи біля перил свого балкона за кілька метрів від мене, Кароліна Шиллер витирала сльози. Нас розділяла лише декоративна кована перегородка.

— Кароліно, ви плачете?

Вона обернулася до мене.

— Я не знаю... Усе так складно.

— Я чула вашу розмову з Набілем, випадково,— зізналася я.— Він охолоне, дайте час.

— Він був таким наполегливим у Сінгапурі. А я такою окриленою... Золтан просто підкорив мене своїми словами. А тепер мені, напевно, страшно.

Незважаючи на її сльози, я відчула щось на кшталт жорстокості.

— Вас щось не влаштовує? — майже офіційно запитала я.

— Не знаю! Усе це так незвично. Гроші фантастичні, і сама думка про...— Вона затнулася.— Я лише жінка. Я боюся. Я почуваюся... продажною!

— Ну що ви! Просто в ролі богині кохання ви тепер належите не лише собі, але й усім людям,— слова Рамбана, сказані про Золтана в ресторані, виявилися вельми доречними.— Ви даруєте їм щастя. Хоча ви якраз, скоріше, продаєте, але це не так уже й важливо.

Вона придивилася до мене, намагаючись зрозуміти, підколюю я її чи втішаю. Дякувати Богу, темрява південної ночі не видала мене. Кароліна зітхнула.

— Напевно, ви маєте рацію. Чим це відрізняється від зйомок ню? Майже нічим.

— Абсолютно,— сардонічно посміхнулась я.

— Ви впевнені, що все мине без проблем? Я про трансляцію.

— Не бачу причин хвилюватися.— Я дивувалася своїй холодності, але не могла не помітити задоволення, яке отримувала, відштовхуючи її вологі виливи.— Упевнена, що фахівці корпорації попередили б вас про можливі ризики.

— Так, так.— Витерши сльози, Кароліна спробувала посміхнутися.— Золтан теж так говорив. Він просто приголомшливий.

Твоє ім’я знову різонуло мене. Ось чого я не хотіла чути від жінки, з якою... Я спробувала впоратися з емоціями.

— Добраніч, люба.

За кiлька днiв пiсля повернення з Азовстану я наважилася на експеримент. Восьмий дистрикт — саме про нього говорили бізнесмени в ресторані Рамбана: нібито там можна було спробувати «День у раю». Десь біля автовокзалу. Не надто точна адреса, але я сподівалася, що зможу знайти потрібне місце.

До цього я жодного разу не пробувала персональних реальностей. Мені ніколи не подобалися наркотики, і в мене не було впевненості, що цей, новий, припаде мені до смаку. Я пам’ятала свої експерименти з нелегальними спогадами Memnotech і важке повернення до реальності після них. Тому між зануренням у персональну реальність і улюбленою книжкою під келих вина я завжди обирала друге. Іноді навіть по два келихи.

Хоча в дочки Саула Ґааді було безліч можливостей випробувати цю технологію a la privee, сьогодні я вирішила зробити це на правах рядового користувача. Щоб потрапити до восьмого дистрикту, скористалася дешевим таксі. Вирішила не замовляти його через «Аманду» (впевнена, що від Іґґі, а отже, й від батька це б не сховалося), а просто махнула жовтій машині на людному перехресті. У пропахлому марихуаною салоні я продиктувала автопілоту адресу автовокзалу й обрала режим інкогніто, яким у Новому Сінгапурі, вважаю, користувалися не так уже й рідко.

Таксі зупинилося перед заїздом на підземний паркінг. Автопілот скоромовкою запропонував викликати мені носія вокзалу, белл-боя з найближчого готелю і навіть чоловічий ескорт. Я ввічливо відмовилася, хоча перспектива опинитися зовсім самій у ненайкращому районі міста здавалася мені дедалі менш привабливою. Вийшовши з машини, я повернулася обличчям до центрального входу й озирнулась навсібіч.

Автовокзал восьмого дистрикту — мабуть, одне з найбільш людних місць Сінгапура. Тисячі й тисячі пішоходів, скутерів, автомобілів роїлися навколо. Дво- і триповерхові автобуси, які в’їжджали й виїжджали з його неосяжної пащі, були схожі на будинки, що зірвалися з фундаменту, мешканці яких і далі живуть своїм життям, поки за вікном пропливають незнайомі пейзажі. Сотні магазинчиків, кнайп, масажних салонів, караоке намагалися перекричати одне одного яскравими вивісками. У цьому візуальному божевіллі мені вдалося впізнати знайомий символ — емблему інтерактивної церкви. Ухилившись від кількох носіїв із баулами на візках, я підійшла ближче. Церквиця була розташована в підвалі під квітковим магазином. На запльованих сходах, що ведуть униз, у забутті скорчився наркоман. Мені довелося вивернутися, щоб не зачепити його ногою.

Нарешті я опинилася в холі автоцеркви, розрахованої на три кабінки. Дві з них були зайняті, центральна — вільна. Зайшовши до неї, я опинилася в невеликому затемненому приміщенні зі стінами-екранами — трохи більшому за туалетну кабіну, трохи меншому за вантажний ліфт.

БУДЬ ЛАСКА, ОБЕРІТЬ РЕЛІГІЮ — запропонував мені напис на екрані.

Тицьнула в перший-ліпший пункт меню. Суфізм. Згадалося захоплення батька цим ученням. Чом би й ні?

ПЛАТНИЙ ЧИ БЕЗКОШТОВНИЙ РЕЖИМ

Я обрала платний. Коли оплату було проведено, мені запропонували кілька опцій на вибір: від стандартної молитви до бесіди з наставником. Зупинилася на бесіді, надто вже ніяково мені було в цьому місці. Мене огорнуло світло від полум’я багаття, а на стелі з’явилися зірки та півмісяць. Голос із динаміків заспівав щось мовою фарсі, а на екрані виникли субтитри, які віщають про зречення від мирських благ, благочестя та прагнення до вдосконалення.

— Будь благословенна, сестро наша,— співуче вимовив тихий голос згори.— Чи можу я запропонувати тобі цитату зі священних текстів? Чи ти бажаєш послухати притчу?

Я згадала, як батько намагався долучити мене до суфізму від самого дитинства. Він часто згадував священні тексти, посилався на притчі, навіть рекомендував зустрітися з духовними лідерами цього вчення. Але це цікавило мене набагато менше, ніж звичайні книжки, а бунтарський характер, успадкований від мами, завжди штовхав до суперечок. Згодом батько зарікся спрямовувати мою духовну освіту, полишивши мене на саму себе.

— Мене цікавить «День у раю»,— рішуче оголосила я своєму невидимому «наставнику».

Тривала пауза. У динаміку щось писнуло.

— Уточнення,— почула я вже інший голос.— Це алегоричне формулювання чи мається на увазі конкретна послуга?

— Другий варіант.

Знову пауза, але коротша.

— Тоді я маю повідомити, що «День у раю» — сертифікована послуга, яка надається тільки за передплатою, певній групі парафіян.

— Абонементу в мене немає. Однак я теж належу до певної групи парафіян. Вельми платоспроможної.

Знову пауза.

— Зачекайте,— відповів уже інший голос.

«День у раю» повністю забороненим не був, а лише суворо ліцензованим, зусиллями Авґусти. Я чекала, гадаючи, чи правильно визначила канал збуту напівлегальних реальностей. Наскільки я знала, нелегальний Memnotech колись поширювався саме через автоцеркви в депресивних районах.

Динамік знову ожив.

— Ви маєте зробити переказ на рахунок, указаний на табло, після чого вам буде доставлено цей пристрій. Його використання, так само, як і ризик транзакції,— цілком ваша відповідальність. Ви згодні?

— Так.

Прикладаю браслет до зчитувача, списуються гроші, на суму я навіть не дивлюся. У стіні-екрані переді мною відкривається ніша, в якій бачу сріблясту діадему — девайс для сканування мозкових хвиль. Під ним — капсула в прозорій упаковці і знайома пластикова мушля. На екрані з’являються інструкції. Спочатку — сканування. Потім — ковтаю капсулу. Після цього — приєднати до вуха ґаджет-мушлю. З’явилося й почало наростати вже забуте відчуття, ніби в голові забігали крихітні бульбашки. Я ледь не здригнулася від несподіванки, коли інструкції на екрані змінилися твоїм обличчям.

— Ласкаво просимо, Катрін,— сказав ти, дивлячись мені просто в очі. Моє ім’я прозвучало ніби механічно, і я здогадалася, що воно синтезується програмою під кожного користувача. Я полегшено видихнула. Ти продовжив: — Зараз ти перемістилася до свого власного світу. Світу твоїх мрій і сподівань. Ти не знатимеш, що мариш. Насолоджуйся щастям і вічністю. Але знай: на тебе чекають назад. Тому запам’ятай твій персональний тригер для виходу.

Ти підняв руку долонею вгору — над нею виник і затріпотів синій метелик.

— А тепер скажи фразу-мантру, яка задасть вектор твоєї персональної реальності.

Мені було досить одного слова.

— Мама.

Молитовна кімната взялася брижами й зникла. Перше, що я відчуваю,— порив теплого вітру, сповнений крапельками морської води. Мене огортає хмара світла, в якій поступово проявляються деталі. Ряд білих потинькованих арок, що відокремлюють терасу будиночка від рівного піщаного пляжу. Блиск морської гладіні вдалині. І величезне небо — синє, високе, яке буває тільки в дитинстві. Я стою на терасі, відчуваючи безмежне щастя від своїх нових сандалій і випрасуваної рожевої сукні з оборками. А терасою до мене йде мама з глечиком води. Кохана, красива, ніжна... Я біжу до неї, щоб показати жменю черепашок, яких назбирала вранці. Вони маленькі, шорсткі зовні, з перламутровим відливом усіх відтінків червоного всередині. Особливо я пишаюся довгастою, спіральною, з шипом на кінці. Мама розповідає мені про рака-самітника, який живе в порожніх будиночках молюсків, і навіть показує, як він рухається. Я регочу — нічого смішнішого в житті не бачила! Мама сміється теж. Ми копаємо ямки в клумбі, щоб посадити різнобарвні петунії, розчісуємо Монморенсі, який гавкає на джмелів, що пролітають повз, смажимо креветок, спостерігаємо в бінокль за яхтами. Перед сном мама читає мені початок казки французькою, обіцяє закінчити читання наступного дня. Вона цілує мене в губи й каже, що я найкрасивіша дівчинка на світі. Я посміхаюся, адже мама й не помітила, що просто на голову їй сів великий синій метелик...

Я повернулася до реальності зі сльозами щастя на обличчі й кілька хвилин сиділа, втупившись у стіну. Скільки ж мені тоді було? П’ять років. Лазурове узбережжя. Ми були у відпустці, удвох, а потім мама поїхала — її викликав батько в якихось термінових справах. Няньці дочитати книжку я не давала, чекала, щоб це зробила мама. Але цього не сталося — мами не стало. Той день залишився найщасливішим у моєму житті — мій персональний рай. Якого я щойно зазнала лише за півгодини з усією силою незамутнених емоцій дитинства. І який відчувався як вічність.

Двері автоцеркви відчинилися, запрошуючи мене забиратися. Мені не хотілося іти з цього тісного задушливого приміщення. Я прагнула повернутися назад, терміново зануритися з головою в запах моря й мамине тепло! Зробивши зусилля, я зібрала волю в кулак і попленталася вгору сходами, потім вулицями, в напрямку парку. Навіть вуличний галас і тепле міське повітря не одразу повернули мене в день сьогоднішній.

Я пленталася газоном із коротко стриженою травою повз річкові трамваї, дивилася на хмарочоси Сіті, що здіймалися за затокою, і думала, думала. Тепер я розуміла, яким потужним наркотиком була персональна реальність. Розуміла стариків-самогубців. І навіть почала розуміти усю підступність і розмах проєкту «Хочу Супермодель». Не розуміла лише одного. Ця сила, яка неначе магнітом притягувала мене тепер до персональної реальності,— чи добра вона, як хороша книжка або сімейне фото? А чи зла, як героїн?

Із цими думками я пройшла половину парку і щойно присіла відпочити в обшарпаній альтанці-пагоді, як завібрував телефон. Із подивом прочитала на екрані «МАРК». Уже й не пам’ята ю, коли бачила його востаннє. Якось непомітно він зник із корпорації, і я майже забула про його існування.

— Катрін, вітаю.— Його голос звучав напружено. Можливо, він вирішував, чи варто представлятися після такої тривалої паузи в спілкуванні.

— Привіт, Марку! Як справи? — весело відповідаю я. Несподівано для себе я була рада поговорити з кимось із минулого, до всіх цих сумнівів і переживань останніх днів. Але Марк не підтримав мого настрою, його голос залишився нервовим і приглушеним.

— Нам треба поговорити. Терміново.

Iще одна засмальцьована тачка доставила мене до високих воріт будинку, в якому раніше мешкав Марк. Будинок здивував мене — він ніби постарів і занепав. Ворота були навстіж відчинені й, судячи з трави, яка виросла під стулками, не зачинялися вже з півроку. Я пройшла через них, переступивши через кілька порожніх пакетів. Здається, Марку довелося звільнити прибиральника. Високі пальми вздовж басейну розрослися, гірлянди сухого листя звисали зі стовбурів і утворювали купи під ними. Здається, садівник теж утік. Фасад будинку посірів і вкрився плямами від дощів, великі вікна були немиті, шезлонги навколо басейну вицвіли, а сам басейн мене взагалі вразив. Воду в ньому було спущено, але на дні утворилася величезна смердюча калюжа, в якій бозна що могло плодитися. Мені коштувало значних зусиль згадати гарних дівчат, які хлюпалися в цьому басейні, і чомусь стало дуже сумно.

Марк зустрів мене на порозі. На відміну від будинку, він не дуже змінився, лише втратив зухвалий лиск, притаманний йому раніше. Він був одягнений у вицвілий халат, домашні штани й капці. Розкрив мені свої обійми, як за старих часів.

— Катрін! Вибач, я тут сам, тож ходімо на кухню, зваримо каву разом.

Незважаючи на його слова, я помітила в сусідній кімнаті дві кудлаті голови, що стирчали над диваном, над якими клубочився димок. Мабуть, приблудних растаманів Марк за людей не вважав.

— Що трапилося, Марку? — одразу спитала я, поки він морочився з кава-машиною.

— Поки що нічого, але може трапитися.

— Ти більше не працюєш у корпорації? — Я обвела поглядом обстановку. Усередині все було не так погано, але лиск також було втрачено.

— А, ти про це. Уявляєш, я не знаю. Паоло поступово припинив давати мені доручення в офісі, потім і організацію вечірок передали комусь іншому. Будинок мені чомусь залишили, але виділяти гроші на його утримання припинили. Від департаменту Чопри не можу нічого добитися, зарплатню отримую — оце й усе.

— Я запитаю в батька.

— Не треба. Коли вже потрапив у немилість, краще не нагадувати про себе. Мене все влаштовує, більш-менш. Звісно, сумую за минулим... Але не всі в корпорації сприймають зміни так само, як я.

Марк подав мені горнятко кави, уважно стежачи за моїм виразом обличчя.

— Не всіх усе влаштовує?

— Те, що я тобі скажу, може мати довгострокові наслідки. Це має залишитися між нами.

— Обожнюю каву зі свіжими плітками.

— Ні-ні, що ти. Але... Акціонери незадоволені.

Я поставила чашку.

— Усі?

— Майже всі. Я вирішив поговорити з тобою, тому що тільки ти можеш допомогти уникнути великих ускладнень.

— Ти сам вирішив?

— Сам чи не сам — неважливо. Головне, що я не боюся тобі це розповісти. Мені просто нічого втрачати.

— На відміну від Рамбана? Це виходить від нього?

— Про це я не можу тобі нічого сказати, вибачай.

— Тоді нам нема про що розмовляти. Я не беру участі в корпоративних інтригах і не бажаю слухати якісь чутки.— Я приготувалася встати.

— Саула треба зупинити! — вигукнув Марко.

Я затрималася. Помітивши мої вагання, Марко квапливо продовжив:

— Так, усе настільки серйозно. Я знаю, ти намагалася триматися осторонь справ корпорації. Тому можеш не знати, що вона — на межі розпаду. Причини дуже серйозні. І наслідки будуть не менш серйозними. Я кажу про реальні загрози, Катрін, а не просто питання контролю над акціями. Ти готова про це почути без розкриття моїх джерел?

— Продовжуй.

— Моє завдання — донести до тебе розуміння ситуації. А подробиці тобі належить з’ясувати самій. Більшість акціонерів налаштовані рішуче, але причини в усіх різні. А ще — різні інтереси, адже ти знаєш, як вони одне до одного ставляться. Усе йде до великого розбрату, до неконтрольованої реакції, яка може закінчитися плачевно для всіх. І я кажу не лише про бізнес.

— Марку, годі вже загальних фраз. Чим невдоволені акціонери?

— Трансферизмом.

— Що це? — Я насилу пригадала, що десь уже натрапляла на це слово, поки порпалася в комп’ютері у Золтана.

— Новий проєкт «Транс-Реаліті». Дуже важливий, глобальний. Можна сказати, в ньому реалізується місія корпорації.

Ось тут я по-справжньому насторожилася. Корпоративні сварки траплялися в компанії й раніше. Власне, нинішній склад акціонерів став наслідком природного відбору й виживання за більш ніж два десятиріччя її існування. Але зазвичай причиною чвар були питання контролю над правлінням, розподілом фінансів, сфер впливу. Щоб акціонери виступали проти самої місії компанії — такого я не пригадую. А ще мої побоювання з приводу діяльності компанії раптом отримали потужне підтвердження.

— Що ж я можу зробити?

— Акціонери в розбраті. Крім того, кожен боїться висунутися першим. Навіть Чопра, а цей селюк ніколи нічого не боявся. Усі розуміють, що Саул жорстоко розправиться з кожним, хто загрожує справі всього його життя.

— А я — поза небезпекою. У цьому річ?

— Що ти, ні. Річ не в цьому. Просто ти можеш знайти якийсь компроміс, не знаю... Стати третьою стороною, яка отримує доступ до всіх.

— Чудово звучить, тільки щось я в це не вірю. Ти ж бо сам на чиєму боці, Марку? — Я пильно на нього подивилася.

— Я відмовляюся обирати сторону.

— Он як? Після того як батько засунув тебе в кут, як зламаний пилосос? Не вважай мене за дурепу.

— Я не вважаю.— Він геть розгубився.

— Хоч би як я ставилася до батька, я б не вступила до жодної змови проти нього...

Я затнулася. Мені хотілося поділитися з ним побоюваннями, переживаннями, своїми відчуттями з приводу того, що я пережила сьогодні в молитовній кабінці. У душі знову сколихнулося відчайдушне бажання повернутися до будиночка на березі моря, що розтанув у хвилях часу. Марк знервовано дивився на мене, чекаючи відповіді. Я підвелася.

— Не кажи нікому про нашу розмову.

— Не хвилюйся, я вмію зберігати секрети.

Я пішла до дверей. На порозі обернулася.

— А ось тобі треба бути обережнішим. Можливо, басейн твій і занедбаний, але «жучки» Іґґі Бьольверка можуть, як і раніше, чудово працювати.

Мої фiнальнi слова Марку були не бiльше ніж нагадуванням, що все таємне стає явним, і брати участь у підкилимних інтригах я не збираюся. Однак зустрітися й поговорити з топами компанії мені ніхто не міг заборонити, дізнається про це батько чи ні. У мене була власна мета — маю дізнатися про всі приховані загрози трансферизму і зрозуміти, чи варто мені побоюватися за тебе й за нас.

Почала я своє розслідування з Авґусти Юстас, із якою, так уже склалося, я була ближчою, ніж з іншими. В останні місяці ми хоча й не були нерозлучними подругами, бачилися не рідше разу на тиждень — на концертах, на відкритті виставок або на вечерях у нових ресторанах. Ці зустрічі найчастіше не призначалися заздалегідь, а траплялися самі собою. Я бачила в Авґусті близьку за способом мислення людину і навіть у якомусь сенсі наставницю, раділа кожній нашій зустрічі... Але цього разу все було інакше. У вівторок після обіду я знайшла свою старшу подругу у фітнес-центрі корпорації, а точніше — в басейні.

Авґуста саме закінчила плавати й сиділа в одному із шезлонгів, витираючи волосся рушником. Вона посміхнулася мені, ніби чекала мого візиту. Я присіла поруч. «Як стрімко ти постаріла, Авґусто»,— подумала я, дивлячись на неї. Це не було старіння зовнішнє, виражене новими зморшками, в’ялістю шкіри, огрядністю тіла. Скоріше йшлося про якесь внутрішнє, приховане згасання. Лукаві вогники, які раніше блищали в її очах, кудись зникли, ніби щось у ній вичерпалося.

— Що новенького? — запитала вона.

— Нещодавно були із Золтаном в Азовстані. Цікавий дослід.

— Так-так, підготовка до запуску йде на повну.

— Ти задоволена тим, як усе складається?

Авґуста насторожено глянула на мене.

— Завжди є відчуття, що можна було щось зробити... інакше. А що саме ти чула?

— В останню нашу зустріч Рамбан був стурбований, не знаю чому. Ось і вирішила у тебе запитати.

— Те саме відчуття може бути й у нього.

— А особисто тебе, Авґусто, що турбує?

Вона зітхнула.

— Я старію, моя дівчинко.

— Припини, Авґусто!

— Може, просто втомилася. Але дедалі важче піднімати себе вранці, розумієш?

— А як же твої палкі коханці?

— Усе дістало. Я дедалі більше отримувала задоволення в роботі, але в останній рік усе якось...— Вона замовкла. Я вирішила їй допомогти.

— Тебе теж турбує Трансферизм? — пригадала я слова Марка.

— Теж?

— Авґусто, тобі не здається, що батько рухає нас усіх у небезпечному напрямку?

— Чи небезпечний, не знаю. Але, хай йому грець, нашою думкою він якось перестав цікавитися. І взагалі, увесь час він проводить із Золтаном. Вони зачинилися в лабораторії, приймають там усі важливі рішення. Не так я бачила наше майбутнє, і своє зокрема!

Вона явно розлютилася.

— А як? — запитала я.

— Не знаю, наскільки ти в курсі планів корпорації. І, мила, вибачай — не моя справа тобі про них доповідати.— Вона подивилася на мене з відтінком надії.— Але ти ж-бо не чужа й мені, і всім іншим. Поясни, чому твій батько став таким недоступним? Чому не виконує обіцянки, які дає нам усім?

— Золтан теж став недоступним.

— Золтан був таким... Перспективним. Ти ж знаєш, як ми всі його одразу полюбили. Пестували, навчали, вели до вершин. Мені прикро, що він навіть не заходить тепер.

— А про які обіцянки ти говориш?

— О, Саул уміє задурювати голову перспективами. Я майже бачила себе в новій ролі богині правосуддя. Величезні храми, юрби шанувальників, найвища мудрість, вічна справедливість...

— Ти говориш про якусь персональну реальність?

— Схоже на те. І Саул, мені здається, мав своє бачення. Мене цікавила регулятивна функція. Ти чула про експеримент, проведений у в’язниці? П’ятдесяти найбільш злісним порушникам порядку давали «День у раю». Поведінка покращилася настільки, що половина з них навіть отримала дострокове звільнення. А уяви все це в масштабах суспільства! Раніше цю функцію виконувала релігія, від якої тепер сама лише шкода. Громадська мораль і законодавча система стали кращим регулятором, ніж божественні приписи. А Трансферизм — то це взагалі необмежені можливості. У правильних руках, звісно.

Вона осіклася, помітивши, що розпатякалася.

— Я не можу тобі всього говорити, із міркувань конфіденційності. Даруй, ми тут усі пов’язані. Запитай свого батька, га? — Надія в її очах переросла в благання.

— Запитати про що?

— Запитай — чому він...— Авґуста замовкла.— Що з нами буде? Ось про що запитай. Тому що ми не знаємо. А незнання породжує страх. А страх...

Я не повірила своїм очам — вона мало не розплакалася. Авґуста Юстас, залізна матрона, яка тримала в шорах усю корпорацію, поводилася, ніби полишена коханка. Не пам’ятаю, що я говорила. Обіцяла, здається, ми обіймалися, домовилися «зустрітися й напитися» — звичайна жіноча балаканина, коли все важливе вже сказано.

Але ще більше мене вразив Фо Ці, з яким я побачилася наступного дня. Чи ви бачили колись розгніваного Будду?

— Я своїми руками взяв його, як шматок сирої глини, і виліпив із нього того, кого тепер знає весь світ! — Фо походжав кабінетом, люто хекаючи і розмахуючи руками.— Ми всі працювали над проєктом «Золтан», і не для себе — для всього людства! Я уявляв собі гармонійний світ, який побудовано на любові і який дає щастя кожному. Порівняно з персональними реальностями, які Золтан створює, медитації та духовні практики — жалюгідна копія! Ми могли навчати людей добра, немов маленьких дітей, на прикладах, за рахунок їхніх власних переживань. Приймати збентеженими, а відпускати умиротвореними! У мене було стільки ідей! Але мене навіть не питають! Я контролюю фінанси і стежу за балансом — я!

Я сиділа на дивані в його кабінеті, з чашкою зеленого чаю, сторопіла від того, що відбувається. Фо Ці гепнувся поруч, мало не роздушивши кушетку своїм тілом, і узяв мене за руки.

— Ми дуже засмучені, люба. Дуже!

Розгніваний Будда, заплакана Юстиція... Я навіть зраділа, коли в кабінеті Іґґі Бьольверка мене повідомили, що бос перебуває невідомо де і невідомо коли з’явиться знову. Істеричного Одіна я точно бачити була не готова. А ось Чопра мене зовсім не здивував. Його грім і блискавки справляли заспокійливий ефект — бодай щось у цьому світі залишилося незмінним. Ось тільки таких слів про батька він ніколи не казав. Та й ніхто інший.

— Бісів шахрай! Обвів нас усіх круг пальця! Мало йому влади?! — гримів Чопра з-за свого столу.— Крутив нами всіма, а тепер вирішив, що крутитиме всім людством. Причому — сам! Ми побудували для нього абсолютну машину для керування, ми її налагодили... А тепер — усе, дякую вам, до побачення! На всі важелі тиснутиме великий і премудрий Саул Ґааді! Оце вже ні!

Я спробувала зупинити його жестом, але Чопра лише відмахнувся.

— Мені начхати, що він дізнається! Я йому в обличчя це все скажу, ось тільки доберуся!

— Я поговорю з ним...— спробувала вставити, але ревіння Чопри мало не знесло папери з його столу.

— До біса розмови! Ми будемо діяти, зрозуміло? Так йому й передай!

Я їхала в ліфті хмарочоса, намагаючись зрозуміти, що ж я з’ясувала. Відповідей на свої запитання я не отримала. Марко мав рацію, акціонери незадоволені своїм становищем, але все, про що вони мене просили,— лише вплинути на батька. Ось тільки я й гадки не мала, як до нього підступитися.

Персональний гiперлуп батька мчав мене від станції, розташованої під фундаментом «Транс-Реаліті» зі швидкістю сімсот кілометрів за годину. Повз прозорі стіни капсули миготіли міські будівлі, потім — заводські корпуси та вежі комунікацій, пасажирський порт і, нарешті, води Джохорської протоки. Труба гіперлупа пірнула у тьмяно підсвічений тунель. Загалом, їх було дванадцять — в юності я приписала кожному тунелю свій місяць. Січень був найдовшим, Лютий, Березень і Квітень миготіли майже одразу один за одним. У Грудні капсула сповільнювалася і плавно в’їжджала на кінцеву платформу.

Будинок батька розташувався на острівці Убін на північний схід від міста. Раніше милуватися його чарівною природою любили туристи і тут жило близько сотні місцевих жителів. Та коли острівець уподобав Саул Ґааді, їх переселили, й Убін закрили для відвідування. А батько звів тут свою резиденцію.

Поява на поверхню з Грудня завжди вражала погляд — перед пасажиром відкривалася зелена долина між трьома пагорбами, одним із яких звивалася гірська річка, а другим видирався ескалатор, просто до величної темної будівлі, резиденції Ґааді. Третій пагорб, найвищий, було відведено під супутникові тарілки, величезні ретранслятори і власну обсерваторію батька.

В урочисті дні ескалатором піднімалися розкішно одягнені гості. Він спеціально рухався повільно, щоб усі мали можливість насолодитися краєвидом. На мій подив, сьогодні ескалатор був порожній, а сама я скористалася ліфтом, який підняв мене на перший ярус будинку. «Ласкаво просимо, Катрін»,— пролунав голос, який я у себе вдома називала Амандою, а батько взагалі ніяк не називав — подібних сентиментів він не визнавав. «Ваш батько чекає на вас у...» — штучний інтелект зробив паузу, мабуть, установлюючи місцеперебування батька,— «...медіазалі». «Дякую, дорогенька!» — відповіла я. Голос, ніби не чекаючи такої чемності від людини, став теплішим: «Я пришлю офіціанта з напоями. Що ви бажаєте?» — «Те саме, що й батько». Мені було байдуже. Очікуваної мною вечірки, схоже, не було, і це мене починало турбувати. Чому батько хотів мене бачити, причому, чи за випадковим збігом,— лише за добу після мого спілкування з акціонерами? І чи не через важливу розмову зі мною він скасував прийом, що мав відбутися цього дня?

Медіазал, який містився на верхньому, третьому, ярусі будинку, забирав половину поверху. Стіну, звернену до долини, заповнювала величезна панель, яка, за бажанням батька, могла служити панорамним вікном або поліекраном. Екранів у цьому залі було безліч — від «пульта Управління Світом», як я його називала, біля правої стіни, до відеоінсталяцій біля лівої — уся кімната мерехтіла й рухалася, доставляючи в резиденцію батька новини, біржові зведення, сигнали відеоконференцій. Я увійшла до залу й зупинилася, не одразу знайшовши в цьому хаосі батька. Він стояв у чорному светрі, джинсах, босий, на тлі долини в нього під ногами. Я зазначила, що від часу нашої останньої зустрічі він дуже засмаг. Схоже, його відсутність за останні місяці пояснювалася подорожами на Середній Схід, які у нас не заведено було обговорювати.

— Із днем народження, тату! — промовила я, простягаючи привезений подарунок. Це був алхімічний амулет, який дістався мені на аукціоні в Шотландії. Батько їх колекціонував.

Він усміхнувся, підійшов до мене, ніжно поцілував.

— Дякую, люба! Як бачиш, сьогоднішній вечір я вирішив провести в колі сім’ї. Ти і я.— Він розгорнув подарунок, блиснув на мене задоволеним поглядом.

— Ти не кликав гостей?

— Із віком я стаю більш відлюдним. Та й навіщо? Поглянь.

Він кивнув на екрани відеоконференцій, на яких одне обличчя змінювало інше. Політики, знаменитості, еліта світу щось говорили, але звук було вимкнено. Батько обернувся до мене з багатозначною посмішкою, ніби кажучи: «Бачиш, як я ціную тебе, відсунув усіх убік».

— Тобі точно не треба приймати привітання?

— Я їм потрібний більше, ніж вони мені.

— Твоя велич дедалі посилюється.— Я не втрималася від іронії.

— І це не межа.— Він відповів серйозно.— Сідай-но. Ми давно відверто не балакали.

Зараз почнеться, подумала я, займаючи місце на дивані і приймаючи з рук слуги келих із коктейлем. Колись я намагалася жити в цьому будинку, але манія величі батька й віддаленість цього місця завжди мене пригнічували. Тому я втекла до готелю під приводом близькості до нічного життя. Насправді ж подалі від нього. Його гігантоманія не була мені близькою, як я потім дізналася, те саме відчувала й мама. Його ж наші почуття мало хвилювали. І в результаті він отримав порожній зал із головами, що нечутно говорили. Без тепла, без любові. Самотність бога.

— Як тобі Азовстан? — запитав він, сівши навпроти.

— Принаймні був шанс провести час із чоловіком.

— Так, так.

— Ти зовсім його монополізував, тату. Так і триватиме?

— Звісно, ні. Ми завершуємо роботу над чимось справді великим.

— А потім?

— Потім ти будеш разом із Золтаном. Тобі уготовано ключову роль у майбутньому людства.

Я подивилася на нього, намагаючись зрозуміти, чи, бува, не іронізує він. Але батько дивився на мене серйозно і навіть урочисто. Я різко відставила келих.

— Тату, мені не потрібна ніяка роль! Я хочу мати нормальну сім’ю. Хочу бути щасливою зі своїм чоловіком.

— А чому ти не запитаєш свого чоловіка, чи бачить він щастя так, як це бачиш ти? Чи знала ти раніше, скільки щастя може дати простенький «День у раю»?

Господи, уже про все устиг пронюхати! Ховатися й викручуватися з батьком завжди було марно. Я зухвало підвела голову.

— Про бунт акціонерів, що назріває, ти теж знаєш?

— Я знаю набагато більше, ніж ти. І дуже пишаюся твоєю поведінкою в цій справі.

— Що я такого зробила?

— Виграла мені час. Тепер я готовий зустріти загрозу як належить.

— Загрозу?

Він підвівся, підійшов до екрана-вікна. Бесіда між батьком і дочкою не склалася — утім, як завжди, і ми знову розмовляли про його справи.

— Я хочу тобі дещо показати. Ці люди старанно вдавали, що хвилюються про тебе і що вірні мені. І ти їм вірила. Дивись уважно.

Він махнув рукою, жестом відправивши на екран файл відеозапису.

Усi акцiонери зiбралися. Чопра, Фо Цi, Авґуста і Бьольверк зустрічалися вночі, в контрольній рубці, підвішеній під самим склепінням одного зі складальних цехів капсул для автоцерков. Звідси відкривався вид на конвеєри, за якими пробігали точки лазерів, безшумно рухалися роботизовані руки, тут і там спалахували вогники мікрозварювання. У залі не було жодної живої душі. І бути не могло — приміщення мало статус «абсолютна стерильність». Доступ до нього був тільки у двох супервайзерів, яких Чопра відправив у термінові відрядження. А какофонія радіосигналів у цеху виключала можливість прослуховування ззовні, в чому присутніх на початку зустрічі запевнив сам Іґґі Бьольверк.

— А внутрішнього прослуховування ти не припускаєш? — пробурчав Фо Ці, вмощуючись на незручному стільці й намагаючись відхекатися після підйому сходами.

— Моя присутність на цій зустрічі уже має виключити подібні підозри,— холодно відповів Бьольверк.— Я вірний корпорації, а не особисто Саулу. Але, здається, ми домовилися — охорона чекає на вулиці.

Фо Ці озирнувся на двох амбалів, що стояли на майданчику за дверима офісу.

— Вони глухонімі. І взагалі, дзуськи б я без них сюди видерся.

— Ти нам не довіряєш? — єхидно усміхнулася Авґуста.

— А як вам можна довіряти? Користуєтеся моєю добротою! У Чопри частка вдвічі більша, а в тебе взагалі вчетверо, чому це, цікаво?

— Я з’явився в Правлінні раніше за тебе,— встряв Чопра.

— Ну, то й грець тобі, хоча щодо Індії ми ще не договорили,— обернувся Фо Ці до індуса.— Але вона? Вона ж-бо з’явилася пізніше за нас обох!

— А я не корчила з себе добреньку, а всі попередні роки купувала нові частки по всьому світі! Хто тобі заважав? — парирувала Авґуста.

— Купувала? Грабіж, насильство, обман! І їй дістається вся Європа, обидві Америки і навіть деякі частини наших країн...

— Досить чвар! — Чопрі увірвався терпець.— Ми тут не парафіян ділити зібралися! Ви розумієте, що й цих територій ми не отримаємо, якщо чогось не зробимо?

Фо Ці розгубився.

— Як не отримаємо? Взагалі?

— А ти гадав, Саул із тобою не спілкується через творчі розбіжності? — фиркнула Авґуста.— Я теж так спочатку вважала, коли ми обговорювали деталі «божественного перезавантаження». І щодо створення своєї реальності навіть не сперечалася — все ж у медіа й технології Саул тямить краще за нас. Але зараз питання навіть не в тому, який алгоритм буде під контролем у тебе, а який у мене. Він узагалі вирішив без нас обійтися.

— Чому ти така впевнена?

— А сам не здогадуєшся? Давно ти бачив його на зборах правління? Посилає замість себе Рамбана. А азовстанський проєкт? Ми його бойкотуємо, а Саул навіть не відреагував. Про що ще це може свідчити?

— Але в мене домовленості! — підхопився Фо Ці.— З урядами, корпораціями — там мільярдні суми! Ви уявляєте, які скандали...

— Дорогенький, у мене домовленостей не менше,— перервала його Авґуста.— І не скандалів я боялася б, а справжнісіньких війн. Хто може поручитися, що Саул не обвалиться під вагою завдання, не породить хаосу? Ми стояли біля витоків усієї цієї затії, були йому опорою. Ми б стали опорою людства, а одне з одним завжди б домовилися. А зараз його опора — Золтан, який сліпо виконує всі його забаганки.

— Це катастрофа... В алгоритму не може бути тільки один куратор! Це... Це справжнісінький кінець світу таким, яким ми його знаємо! — Фо Ці з благанням подивився на Авґусту, а та перевела погляд на Іґґі Бьольверка.

— А ти чого мовчиш? — запитала вона.— Чи тобі твоя Скандинавія вже не потрібна?

— Я відповідаю за безпеку в корпорації, а не за бізнес-процеси,— відповів той.

— Ти співробітник компанії чи особистий охоронець Саула? — не спиняла наступу Авґуста.— Якщо голова правління діє проти інтересів акціонерів, це й тебе стосується!

— Я підкорюся будь-якому рішенню правління, яке буде винесено з дотриманням протоколу,— ухилився від відповіді Іґґі.

— Так, ми маємо підписати формальний протокол! — скинувся Фо Ці.— До запуску Трансферизму залишилися лічені місяці, час діяти! Нехай не забуває, хто ми!

— Ти хотів сказати: ким ми були,— пробурмотіла Авґуста.

— Ви як діти! — обірвав їх Чопра.— Усі ваші протоколи — дурниця! Коли все запрацює, Саул остаточно викине нас із корпорації. А, може, й гірше...

— Це ти про що? — насторожився Фо Ці.

— Я про те, що трапилося з Мізрахі,— похмуро відповів Чопра.— Який збіг — потрапив в авіакатастрофу саме тоді, коли його розробки перейшли у власність компанії.

— Ви перебільшуєте,— подав голос Іґґі.— Я особисто проводив розслідування — пілот літака Мізрахі не впорався з керуванням.

— Або йому хтось допоміг не впоратися,— не вгамовувався Чопра.

— І що нам робити? — Авґуста знову прозвучала незвично безпорадно.

— Ми маємо його випередити. Гадав, я один такий, але дівчисько допомогло нам усім зустрітися й нарешті знайти спільну мову. Тепер нумо вирішувати. Або ми — або він.

— Націляєшся на нового голову правління? — посміхнувся Іґґі.

— Яка різниця! Принаймні я вас не кину. Ви всі мене знаєте. Але діяти треба швидко й рішуче. Технологія готова, всі розробки перебувають у власності компанії. Якщо потрібний новий конструктор реальності — я вам його знайду. Питання лише в тому, щоб узяти керування на себе. Усі згодні?

Я жахнулася, бо нiхто не заперечив. На відео, знятому прихованою камерою, акціонери, яких я вважала своїми другими батьками, схвально кивали на недвозначні пропозиції Чопри.

Батько зупинив запис. Поглянувши мені в обличчя, він ніби прочитав мої думки.

— Так, Катрін. Вони планують позбутися мене. Фізично.

— Чому ти так вирішив?

— Ти ж чула. Скинути мене вони не можуть. Залишається...

— Не може бути! Хто зробив цей запис?

— Неважливо. Та я й не спираюся на одне-єдине відео, у мене достатньо людей, яким я все ще довіряю. Повір, небезпека цілком реальна. Не тільки для мене, але й для Золтана. І, гадаю, для тебе теж.

— Але чому? Про що вони всі говорять? Цей глобальний проєкт — у чому його суть?

— Зараз дізнаєшся. Я розкрию тобі весь масштаб мого задуму. Ти зрозумієш, чого бояться ці жадібні боягузи. Вони, доню моя, кажуть про найбільше творіння Золтана, твого чоловіка і мого прийомного сина. Про Глобальний Трансферизм. Він поглине всі комунікації, замінить спілкування і перенесе людство в нову еру. Трансферизм скине з п’єдесталу старих богів і дасть нам можливість побудувати новий світ — без чвар і суперечностей.

Батько підвівся, відійшов до дверей і жестом перетворив панорамне вікно на величезний екран із логотипом «Транс-Реаліті» на чорному тлі.

— Ти станеш першою, хто це побачить. Це презентація Трансферизму, яка вийде на всіх екранах світу в один чудовий момент. Катрін... Ти потрібна мені. І повір, ти будеш щасливою, уже дуже скоро. Я тобі це обіцяю.

Він клацнув пальцями, запускаючи відео.

Лавина голосів затопила кімнату, невидимі люди бурмотіли, вигукували, голосили багатьма мовами. Скоро я зрозуміла, що вони молилися. Логотип почав мерехтіти, і какофонію звуків прорізав ясний глибокий голос... Я навіть не одразу впізнала, що це ти.

— Якщо тебе не приймає суспільство. Якщо твоя кар’єра застопорилася. Якщо особисте життя перетворилося на рутину...— лунав у темряві голос Конструктора Реальності.— Якщо твої молитви залишаються без відповіді, і ти почуваєшся безпорадним, розгубленим і самотнім. Якщо ти страждаєш без друзів і родичів, які пішли з життя, і хочеш побачити їх знову...

Із темряви екрана почали проступати обличчя, звернені вгору, сповнені надії, відчаю. Білі, чорні, чоловічі, жіночі, різного віку, вони всі волали до когось угорі. А мерехтливий логотип «Транс-Реаліті» раптом залишив екран і став наповзати на глядача, змінюючись білим світлом у бездоганному 3D. Виявляється, зображення проєктувалося просто на сітківку моїх очей.

— Спеціально для тебе, і тільки для тебе, ми створили новий світ!

Логотип у формі літери «Т» спалахнув, випускаючи хвилю світла, яка розігнала темряву і змила з екрана всі обличчя, крім одного. Я мало не скрикнула, впізнавши себе. Судячи із зачіски та одягу, 3D-сканер, захований десь у залі, устиг створити мою копію і використовував її в презентації. Я дивилася сама собі в очі, з надією і впізнаванням... Нічого більш «персонального» й уявити собі неможливо.

— Хай би де ти перебувала і ким би ти була, ти можеш просто зараз розкрити нове значення життя. Ми вилікуємо твій біль, ми дамо тобі впевненість. Ми знаємо, яким жорстоким є сучасний світ, ми висушимо твої сльози і врятуємо від болю! Ми зробимо тебе вільною і щасливою!

Вільною, щасливою... Я почала допомагати батькові, коли мені виповнилося двадцять три, одразу після академії медіа-арту. Він ніколи не просив мене про це, я вирішила сама. Або вирішила, що вирішила сама,— як завжди. У золотої дитини є безліч переваг — наприклад, привілей не працювати. Але мені потрібна була не лише батьківська любов, а і його визнання — усе до банальності просто. Свобода це? Навряд чи. Щастя? Я його так і не знайшла. Так само, як і визнання батька.

— Ми кличемо тебе в Трансферизм, першу в історії людства релігію, засновану не на вірі, а на знанні. Тепер ти точно знаєш, яким буде твій персональний рай, бо ми сконструюємо його для тебе на основі твоїх найпотаємніших бажань.

Мій персональний рай... Я знову відчула хвилю ностальгії за домом на березі моря, за мамою, за дитинством. Так, тієї миті я була щасливою. І відчайдушно хотіла повернутися туди, пережити цей момент знов і знов. Не встигла я про це подумати... На екрані з’явився той самий будинок, із тим самим морським берегом.

Ось тут мені стало ясно, що презентація не просто прокручувалася перед моїми очима у вигляді запису — вона створювалася на ходу, зчитуючи індивідуальні параметри того, хто дивиться. Причому образи черпалися з результатів сканування особистості, яке я пройшла в капсулі автоцеркви перед входженням до персональної реальності. Я навіть не хотіла думати про етичність такого використання, настільки сильно цей прийом працював на емоційному рівні. Батько і справді був генієм у мистецтві медіапрезентацій.

— Трансферизм дає тобі три обіцянки. Перша: ти зможеш дозволити собі перебування в раю ще за життя. Твій рай — створений тобою. Підключайся до персональної реальності скільки завгодно і втілюй у ній свої бажання: зустрічайся з коханими, живими або тими, що пішли, твори, радій, живи так, як ти завжди мріяла.

Спочатку я «мріяла» про кар’єру медіадіви — як смішно зараз звучить це слово. Я встигла попрацювати на трьох медійних платформах, але скрізь мені здавалося, що я взялася не за свою справу. Мас-медіа нагадували мені зомбування населення — величезний обман, за яким не було нічого, крім отупіння. Тоді, відчувши масштаби моєї розгубленості, Паоло Рамбан узяв мене під крило і крок за кроком увів у курс справ Креативного департаменту. Так я почала під його керівництвом працювати над зв’язками з громадськістю. Це було вже після того, як батько перекинув більшість своїх активів на новий мегапроєкт — моделювання персональних реальностей для тих, хто здатний за це заплатити.

«Громадськість», із якою мені доводилося працювати, зводилася до десятка мультимільйонерів, заражених професійним захворюванням — втратою здорового глузду на ґрунті безмежних можливостей. Насправді, коли ти свій, із такою аудиторією досить легко працювати. Цим людям треба просто дати те, чого вони хочуть! А оскільки вони ніколи не розуміють, чого хочуть, їм можна давати все, що завгодно, головне — вимагати за це неймовірні гонорари, тоді вони не відчують підступу. Коли твої фінансові ресурси воістину безмежні, мабуть, особливо боляче відчувати обмеженість власних можливостей.

Хай як банально це звучить, існує величезна кількість речей, відчуттів і переживань, які не можна отримати ні за які гроші. Хоч би ти був тричі мільярдером, ти не можеш відтрахати гарем перського шаха. Ти не можеш спуститися на дно первісного океану, щоб побавитися там із викопними рептиліями. Ти не можеш, стоячи за спиною Да Вінчі, спостерігати, як він накладає перші мазки на полотно, де згодом з’явиться обличчя Джоконди. Так, ти можеш прикупити собі острів і злітати туристом у космос, але який мільярдер цього не може!

І я побачила перших користувачів — багатіїв і політиків, людей, у яких, здавалося б, було все для щастя... Які відчайдушно намагалися втекти в персональну реальність, тоді ще примітивну, більше схожу на атракціон у парку розваг. Тому що тільки там вони могли бути знову молодими, зустріти давно померлих кумирів або пережити екзотичні пригоди. Вони витрачали на це величезні гроші, ніби намагаючись продати своє старе життя й купити за нього нове.

— Друга обіцянка Трансферизму: ти дізнаєшся, що таке вічність. Технологія «Транс-Реаліті» позбавить тебе від страхів, болю та сумнівів.

Цей страх я бачила в очах як найбагатших клієнтів, так і звичайних людей, варто було їм на мить виткнути голову з виру повсякдення. Страх смерті. Страх старості. Сумніви у виборі, жалі про минуле... Яким контрастом цьому страху було відчуття вічності, яке я пережила свого «Дня у раю». Ніби ніколи не припиниться цей день, нікуди не зникне мама, не розчиниться в минулому білосніжний будинок. Невже це так просто, перемогти страх смерті — лише закинутися нанопігулкою і підключити мозок до серверів «Транс-Реаліті»? А що ж потім? Жити з невигойним бажанням повернутися назад в ілюзію, мріяти про збільшення дози «реальності» й ніколи не отримати її назавжди?

— І третя обіцянка...

Краєвиди прекрасних рівнин і гір, що супроводжували слова про вічність, змінилися білосніжним простором, посеред якого стояв ти. Ти ніби дивився просто в душу, коли вимовив те, від чого я похолола.

— Ти здобудеш безсмертя. Твої думки, бажання, емоції і твоя унікальна особистість назавжди стануть частиною нового дивного світу. Там ти житимеш не в спогадах своїх близьких, а у формі чистої свідомості, що навічно поселилася у створеному тобою і спеціально для тебе раю. Трансферизм дарує привілей жити власним життям у будь-якому вимірі і в будь-який момент. Завдяки персональним реальностям ти можеш отримати будь-яке відчуття і будь-який досвід. Чи не цього бажає кожен із тих, що живуть? У лоні Трансферизму вже сьогодні ти отримаєш те, що старі релігії обіцяли людям тисячоліттями.

Піднявши руку, ти клацнув пальцями, і білий простір навколо тебе заповнили люди — щасливі, із променистими очима, в білому одязі, вони оточили тебе, ніби Бога.

— Трансферизм. Твій персональний рай чекає на тебе. Зв’яжися з офіційним представником «Транс-Реаліті» у своєму регіоні, щоб отримати докладні інструкції для під’єднання.

Зображення згасло. А я так і стояла, сторопіло дивлячись перед собою.

Величезний екран набув прозорості, знову ставши панорамним вікном. За ним стелилася долина, яка швидко темнішала в сутінках, що насуваються,— я побачила її по- новому. Ніби це була казкова долина з презентації Трансферизму, що обіцяє мені вічне життя. Світ ніколи не буде колишнім для мене.

Підійшовши до мене, батько почав пояснювати, скількох технічних інновацій потребувало створення презентації, які її формати будуть випущені в інформаційний простір, а які поширюватимуться індивідуально,— він задумав медіа-подію, грандіозний одночасний запуск по всьому світі...

Я кивала головою, удавала інтерес, а сама не могла перетравити того, що почула. Обіцянка вічного життя остаточно перетворювала атракціон «персональна реальність» на релігію, що здатна залучити мільярди адептів, підпорядкувати собі їхні думки та бажання. На моїх очах відбувалося небачене — могутня медіакорпорація «Транс-Реаліті» перетворювалася на церкву. Володіючи такими інструментами впливу, про які старим релігіям годі було й мріяти. І це давало одній людині — голові корпорації — неподільну та вічну владу над світом. Ось про що говорив батько. Ось через що переймались акціонери.

Кiлька днiв пiсля вiзиту до батька я провела в загальмованому стані, намагаючись упорядкувати свої думки й опанувати емоції після всього, що я напередодні дізналася про Трансферизм. Нарешті я чітко збагнула, що турбувало мене особисто. Але мені так бракувало когось, із ким я могла обговорити свої побоювання! На тебе надії не було: ти щодня зникав іще до світанку, адже наближався історичний день — день запуску азовстанської персональної реальності. Огидної порнографічної оргії, за яку невеличкий царьок купував визнання народу.

Того дня я помітила, що нажлуктилася нівроку, тільки ближче до обіду, коли почала збиратися й мало не перечепилася через власний одяг. Моя присутність на запуску «Сексу з моїм чоловіком» не була особливо потрібною. Так само, як і в принципі моя присутність у всій довбаній корпорації. Одначе дідька лисого я пропущу це видовище. Мене вело за собою щось темне, первісне, схоже на суміш відрази та цікавості. Почуття, яке відчуваєш до гієни, що здихає. Якщо вже я причетна до падіння світу в прірву, то бодай займу місце в першому ряду.

За цей день мені чотири рази телефонував син президента. Перший раз я прийняла дзвінок, заздалегідь знаючи, що почую, і не помилилася. Набіль був у нестямі від ревнощів — то благав, то чогось вимагав. Урешті-решт він мене стомив, і я більше не брала слухавку. Він почав закидати мене повідомленнями, які я навіть не переглядала. Та й що я могла вдіяти, навіть якби захотіла? Ти закохався в богиню повій, мій хлопчику!

— Перепрошую? — обернувся водій, і я зрозуміла, що сказала це вголос.

Коли я прибула до конференц-залу на двадцятому поверсі, там уже зібралися співробітники, причетні до трансляції,— ти, батько і Рамбан. Акціонерів не було. Водночас було досить багато очкариків із підземних поверхів, яких можна було впізнати за розхристаним виглядом і помаранчевими бейджами. Усі, переходячи з місця на місце, збуджено перемовлялися. Біля довгої стіни було встановлено ряд екранів, поки що без зображення, перед якими всі сідали. Я сіла на диван у кутку, подала знак офіціантові, який розносив напої. Атмосфера панувала святково-напружена, як у центрі управління польотами перед запуском ракети. Думка про ракету мене насмішила. Я так і уявила величезну надувну Кароліну Шиллер, що летить із розсунутими ногами над Азовстаном. Мабуть, я занадто голосно реготнула, чим видала своє місце розташування батькові.

— Катрін, ходи-но до нас! — помахав він мені, вказуючи на місце поруч із собою.

Ти теж обернувся. Вигляд у обох був такий щасливий, що мені дуже схотілося хлюпнути на вас із келиха. Але я стрималася й пішла на поклик, намагаючись не видати, наскільки вгашена. На щастя, ви були надто захоплені налаштуванням зв’язку з Азовстаном, переговорами з підземеллям за інтеркомом і показниками датчиків, що виникали на екранах.

— Усе готово! — нарешті оголосив Рамбан.

Батько глянув на годинника й кивнув. Паоло, своєю чергою, кивнув якомусь дрищу в білому халаті. Екрани один за одним спалахнули. На правій половині екранів виникли види азовстанських вулиць, майже безлюдних. На лівій мінилося лого «Транс-Реаліті» і назва проєкту. А в центрі виник президент Азовстану, що сидів у своєму палаці в оточенні міністрів і пошту. Набіля серед них я не побачила.

— Пане президенте, ми готові запускати трансляцію сигналу! — урочисто проголосив Рамбан.

— Добре, добре...— Той на вигляд був трохи знервованим.— Усе готово, так? Ви там спостерігаєте?

— Ми стежимо за статистикою підключень.— Ти глянув на датчики.— Майже дев’яносто відсотків. Просто неймовірно!

— Бачили б ви явку в мене на виборах. Там усі сто! — реготав президент.

Один із міністрів щось сказав, і навколо столу президента догідливо захихотіли.

— Каже, на побачення з супермоделлю приходить менше, і це правильно. Дотепний підлабузник, треба його підвищити,— тішився президент.

Пролунав сигнал таймера, усі в кімнаті замовкли.

— Отже, ми запускаємо трансляцію! — скомандував Рамбан технарям.

На кількох екранах праворуч з’явилися картинки з камер спостереження, встановлених у будинках азовстанців. Кілька чоловіків розмістилися в зручних позах із блаженними усмішками на обличчі, хто поруч із телевізором, хто — підклавши під вухо мобільний телефон. А на екранах ліворуч, які досі були затемнені, з’явилася Кароліна.

Це був калейдоскоп образів, які транслювали на всю країну з допомогою супутників і використовували як алгоритм для створення персональної реальності. Вони напливали й змішувалися: то виникала чарівна усмішка, відкритий для поцілунку рот, то груди, то вигин стегна, то руки. Усе потопало в рожевих і білих тонах і випромінювало такий заряд ніжності й еротизму, що навіть технарі відірвалися від своїх приладів і принишкли.

Запанувала тиша. На екрані швидко змінювали один одного інтер’єри: пастуша хижа, чиновницький палац, студентська кімнатка, претензійні апартаменти, гуртожиток для трактористів... Нові й нові чоловіки: з ледь помітним пушком під носом і з густою бородою, сивочолі та чорняві, огрядні й худорляві, голі й одягнені, у золотих перснях і з руками, замащеними овечим лайном... Президент у своєму кабінеті подався вперед, спостерігаючи за своїм народом, а народ, як ми могли бачити через камери спостереження, застиг, немов боячись сполохати видіння.

Я очікувала мастурбації або інших плотських рухів тіла, але нічого цього не було. Лише обличчя чоловіків, які марили, розгладилися, посвітлішали. Так спить дитина, яка дивиться щасливий сон. Поки всі чоловіки в кімнаті задивлялися на образи прекрасної Кароліни, я вдивлялася в ці обличчя. Це було чудово... можна порівняти лише з обличчями тих, що моляться, які я спостерігала на великодній месі.

— Усе! — Голос Рамбана пролунав серед повного мовчання.

Лише тут я помітила, що вже минуло двадцять три хвилини. Усі в кімнаті заворушилися, перешіптуючись і перезираючись. Дивилися на батька. А той дивився на азовстанців.

Чоловіки почали прокидатися. Один сів і втупився з усмішкою в стіну, де висів календар із портретом президента. Інший із радісним криком кинувся до сусідньої кімнати бозна навіщо. Відразу кілька з них подивилися просто в камеру, незрозуміло, зніяковіло чи злякано, як діти. Всього за кілька хвилин на вулицях столиці почався рух. Чоловіки сотнями вибігали з будинків, сотні об’єднувалися в тисячі, усі вони щось вигукували. Рамбан запустив на екран відео з іншого ракурсу, звідки було видно, що натовп стікається на площу із золотою статуєю президента посередині. Кожен із учасників стихійної демонстрації намагався пробитися до пам’ятника, щоб доторкнутися до постаменту. Декому навіть удавалося піднятися по головах інших і притиснутися губами до позолочених ніг.

Президент, який спостерігав за всім цим, сплеснув руками й засміявся. Його почали вітати. Батько теж мав задоволений вигляд, чекаючи, поки в палаці втихомиряться, щоб заговорити.

Загальну ейфорію перервав гуркіт, і всі обернулися на один із екранів. Там коїлося щось дивне. У ворота президентського палацу врізався старенький пікап, яким півтора десятки чоловіків, збуджено репетуючи, намагалися перебратися на подвір’я. Пролетіло кілька каменів, один із яких збив камеру спостереження.

— Палац беруть в облогу! — вигукнув хтось у нашій кімнаті.

Президент теж нарешті звернув увагу на те, що відбувається, різко віддав наказ. У кабінеті здійнялася метушня. А біля воріт одразу ж стало сіро й тісно від безлічі поліціантів, озброєних короткими автоматами й люто розкидали бунтівників. Пролунало кілька пострілів, здійнялася димова шашка, і натовп розбігся навтьоки, залишивши за собою кілька нерухомих тіл. Я скрикнула від жаху.

— Рамбане,— сказав батько крізь зуби, і той швидко перемкнув усі камери на вулиці з радісною юрбою простолюду.

Батько, перезирнувшись із тобою, раптом посміхнувся. Несподівано для мене посмішка з’явилася й на обличчі диктатора.

— Трясця, вони вимагають іще! Просто зараз! — прокричав президент у камеру.

— Тепер вони цілком у ваших руках,— кивнув йому батько.

— Що ж, вітаю вас, Ґааді! Ви чарівник.

— Нічого б не було без нашого геніального Конструктора Реальностей.— Батько поплескав тебе по плечу, ти теж усміхався.

Усі усміхалися. Вся бісова кімната раділа! Поки десь на курній вулиці помирали люди.

Ти наздогнав мене в коридорі, схопив за руку. Я спробувала вирватися.

— Дай мені спокій!

— Припини істерику. Ти п’яна?

— Мене нудить, Золтане. Від тебе й від того, що ти робиш! Від вашої радості! Ти не бачив, що там сталося?

— Нещасний випадок...

— І «День у раю» — теж нещасний випадок? Усі ті люди похилого віку та хворі, які вкоротили собі віку через ваші маніпуляції свідомістю. Скільки ще людей має загинути?

— Катрін!

— Так, я все знаю... і давно! Скільки ще ви гратиметеся з людськими долями? Скільки ще буде жертв, Золтане? Скільки ще тобі потрібно, щоб зупинитися і замислитися?

І я розридалася.

Востаннє ми з тобою були по-справжньому близькими під час нашого медового місяця. Це була єдина мить мого дорослого життя, коли я почувалася частиною сім’ї. Батько був уважний до мене, а щодо тебе поводився як наставник, що пишається своїм учнем. Будинок був розкішним весільним подарунком, але набагато більшим став цілий місяць на приватному мальдівському острові. Ми жили в двоповерховому бунгало, каталися на каное, займалися дайвінгом і годинами віддавалися пестощам на березі. Батько завбачливо залишив нам усе необхідне для комфорту, включно з мало не річним запасом шампанського. Ти грався як хлопчисько, ганяючись за скатами на мілководді, а ввечері ми не поспішаючи готували вечерю, теревеніли, розповідали одне одному історії та сміялися. Час зупинився, і, здавалося, так буде завжди.

На жаль, після нашого повернення батько відвіз тебе на Середній Схід. Вас не було аж три місяці, а повернувся ти схудлим, натхненним та... іншим. Ти розповідав, що провів час серед суфіїв, керував духовними практиками і пізнавав стародавні вчення. Відтоді я тільки й спостерігала, як ти віддаляєшся від мене. Гадаючи, невже мій закоханий хлопчисько більше не повернеться до мене?

Мій нервовий зрив після запуску азовстанської реальності протверезів тебе. Того ж вечора ти почав умовляти мене вирушити з тобою до Непалу, провести час удвох, бодай кілька днів. Не одразу, але я погодилася.

Містечко під назвою Нагаркот розташувалося в Гімалаях на висоті понад дві тисячі метрів. Це місце багато означало для тебе. Ти навіть охрестив його по-своєму — «Золтанленд». Із терас готелів і ресторанів, розташованих тут, відкривався запаморочливий вид на засніжене Гімалайське пасмо, а також на уступи селянських полів, що східцями йшли вниз. Ці поля всіх відтінків, від жовто-салатового до темно-зеленого, перемежовувалися бурими плямами скель на тлі білосніжних вершин.

Першого вечора після приїзду ми в спокійному мовчанні милувалися заходом, рівного якому я не бачила в житті. А другого дня відвідали індуїстський храм. Поки ми блукали серед безлічі кам’яних зображень із тонким різьбленням, розміщених навколо стародавнього святилища, ти розповідав про троїстість божественних сил Брахми, Вішну та Шиви, які символізують ідеальну єдність Усесвіту. Брахма — душа світу і джерело буття. Вішну — творець і спокутник, який відповідає за збереження всього, створеного Брахмою, періодично з’являвся в людському образі, щоб навести лад у світі, який поринув у вади й помилки. Вішну вважали ще й творцем і спокутником, котрий знищує старе і встановлює нове. А останній із тріади, яскравий, войовничий і суперечливий Шива,— бог смерті й руйнівник часу, квінтесенція чоловічого первня.

Із цікавістю слухаючи твої розповіді, я ніби заново звикала до тебе. Гірські пейзажі, розмірений побут, твій спокійний голос і турбота діяли на мене заспокійливо. Навіть не хотілося згадувати про хвилювання минулого місяця, говорити про серйозне. Ти помітив, наскільки я була рада побути далеко від великого світу, і запропонував вирушити в триденний похід у гори, з єдиним провідником. Я одразу ж погодилася.

На світанку ми вийшли з нашого готелю і весь наступний день неквапливо просувалися вперед гірськими стежками. Іноді наш провідник, юний непалець Діпак, зупинявся й повідомляв нам краєзнавчі дані ламаною англійською. Однак швидко зрозумів, що нам це не потрібно, і лише вказував рукою на чергові принади. У розміреному темпі ходьби й тиші гірських стежок кристалізувалися ті думки, якими я хотіла з тобою поділитися. Ми розговорилися другого дня, сидячи на схилі гори з видом на долину, в центрі якої виблискував струмок, схожий на язик змії.

— Трагічні наслідки є у будь-яких великих винаходів,— говорив ти.— Скільки людей постраждало, потрапивши під колеса перших автомобілів? Про потяги й літаки я вже не кажу. А скільки було вбито електрикою? Або радіацією? Звичайно, я шокований тим, що трапилося в Азовстані. Але благо, яке створюємо ми,— воно варте того!

— Mилий, люди не божеволіли, покатавшись на автомобілі.

— Ніхто й не божеволів. Вони лише хотіли ще.

— Я про це й кажу. Як і у випадку з «Днем у раю», вони хотіли ще. Навіть ціною власного життя. Такий ефект є тільки в одного винаходу — у наркотиків.

Ти розсміявся не без досади.

— Тільки мій «наркотик» не вбиває тіло й душу. Навпаки — він дарує людям щастя. Вічне щастя. Тому що завдяки персональним реальностям люди можуть отримати будь-який досвід...

Я згадала презентацію Трансферизму і неквапом заговорила.

— Мене лякає вічність. Не сама по собі, а ваша, синтезована. Під’єднавшись до платформи трансляції реальностей, ми вже ніколи не будемо колишніми.

— Кет, ми тільки даємо людям те, чого вони хочуть. Що в цьому страшного?

— Це ж-бо й страшно. Ми довіряємо технологіям те, що раніше не довіряли навіть найближчим людям,— свої потаємні мрії. Легко даючи бажане, ви забираєте щось більш важливе. Справжнє. Те, до чого люди не приходять свідомо, розумієш?

— Не зовсім.

— Пам’ятаєш експеримент із мишами, яким під’єднали електрод до центру задоволення в мозку? Вони померли від виснаження, натискаючи на педаль.

— Ми про це подбали, коли запрограмували тригер для виходу й обмежили сеанс до двадцяти трьох хвилин.

— Я не про це. Завантаживши копію своєї особистості на сервери корпорації, ми непомітно для себе втратимо те, що складає нашу ідентичність. Ми втратимо власні душі. Люди не завжди знають, чого хочуть. Вони думають, що будуть щасливими, якщо пересплять із Кароліною Шиллер, і повторювали б цей момент до нестями. Забуваючи, що моменти щастя — це як винагорода за тяжку працю, за помилки, за пошук. Ти позбавляєш людей цієї можливості. По суті, ти позбавляєш їх волі.

— Ні, я позбавляю їх страждань.

— Страждання — частина життя.

— Послухай-но себе, Катрін. Говориш про страждання і про вибір як про щось неминуче. Звучиш як справжня католичка.— Ти невдало спробував пожартувати.

— До чого тут релігія, Золтане? На виборі й помилках побудована вся еволюція! Той самий християнський Бог дав людям свободу вибору, щоб вони помилялися, страждали і через це розвивалися. Трансферизм же — квиток в один кінець!

— Найбільші страждання — саме через помилки та сумніви. Може, ти і маєш рацію в масштабі всього людства, але на рівні конкретної людини, мене наприклад,— що мені від цього розвитку, якщо я живу в персональному пеклі? У всіх нас є дещо в житті, що ми б хотіли змінити. І ми завжди тягаємо цей вантаж із собою. І найчастіше від нього страждаємо. Мучимося. Соромимося. Трансферизм позбавляє всього цього.

Тут мені не було чого заперечити, крім того, що подібний підхід відгонить абсолютним егоїзмом. Утім, чи це мені, дочці мільярдера, міркувати про загальне благо?

— Може, персональний рай і кращий за персональне пекло... Але як же всі ці жертви? Чи не боїшся ти, що з часом на пекло перетвориться все, що не є персональною реальністю?

— Не бачу причин.— Ти задумливо провів рукою по волоссю.— Можливо, змістяться пріоритети і люди більше не шукатимуть щастя в споживанні або розвагах...

— ...а отримувати його з рук «добренького» диктатора?

— Чому ти в усьому шукаєш підступ? Невже так складно просто повірити нам?

— Мені хочеться вірити, коханий. Вірити, що ти не мариш.

Ти посміхнувся.

— Припустімо, що марю. Але в цих мареннях є ти, ці гори, це повітря. Тобі погано в цьому раю?

— Ні, тому що він справжній.

Ти був такий захоплений, а я така розгублена... Притулившись до тебе, я відчула імпульс пристрасті й обірвала потік твоєї мови поцілунком. Опустившись на траву, ми почали пестити одне одного, як божевільні. А потім злилися в єдине ціле, втративши контроль над собою.

Ми поверталися з походу, тримаючись за руки, підштовхуючи одне одного і сміючись ні про що, як двоє закоханих підлітків. Навіть Діпак дивився на нас з усмішкою, такими щасливими ми здавалися. До готелю ми дісталися вже в темряві і ще довго пристрасно кохалися на відкритій терасі, міняючись місцями і ніжно пестячи одне одного між поривами пристрасті. Потім ти відніс мене на широке ліжко. Я заснула, дивлячись на твій чудовий профіль, над яким гірський вітер розвівав білі фіранки.

Прокинулася я пізно, близько обіду, сама. Постіль була зім’ята, а шафа вивернута навиворіт. Тебе ніде не було. Я блукала кімнатою, з подивом відзначаючи сліди твого квапливого зникнення. Від різкого дзвінка телефону я здригнулася.

— Місіс Ґааді? Ваш чоловік просив зателефонувати вам опівдні й перепросити. Йому необхідно було терміново повернутися до Сінгапура.

— Що трапилося?

— Даруйте, він нічого не сказав. Просив забезпечити вам перебування в готелі або відбуття додому, за вашим бажанням, і поїхав.

— Дякую.

Я засмутилася. Мене охопило недобре передчуття.

Твiй телефон не вiдповiдав, i тут гострою здогадкою промайнула думка ввімкнути телевізор. Новини з позначкою «ТЕРМІНОВО» йшли в цілодобовому режимі. На каналі СNN вертоліт завис над венеційським готелем, поки диктор захлинаючись говорив щось про запобіжні заходи, вжиті венеційською поліцією, запити преси та мізерну інформацію, наявну на цей час... А під картинкою висів пульсуючий кривавий банер: «КАРОЛІНА ШИЛЛЕР ЗНАЙДЕНА МЕРТВОЮ В ГОТЕЛІ». Я додала звуку.

— ...Причини смерті супермоделі ще не встановлено, однак, згідно з інформацією центрального директорату кримінальної поліції, не можна виключати версії самогубства або передозування наркотиками. Ця трагічна подія до глибини душі шокувала не лише представників світу моди, але й простих людей...

У літаку я намагалася подивитися всі новинні ресурси, які розповідали про те, що трапилося з Кароліною. Інформації було небагато — в основному різні домисли та інтерв’ю з різними персонажами: відомий дизайнер, робітник у синій уніформі, кілька топ-моделей, хіпстери-перехожі. Усі в один голос повторювали: у це неможливо повірити, адже вона була така молода і прекрасна — неначе якщо ти бездоганно гарна, смерть має тебе обминати.

Однак я зізналася собі, що в цій історії щось не сходиться. Перед початком проєкту «Хочу Супермодель» у корпорації, напевно, вивчали звіти про фізичний і психічний стан міс Шиллер. Жодного слова про наркотики, жодного натяку на схильність до суїциду. Навіть якщо експерти про щось промовчали, то бульварна преса мала б щось розкопати. Ба ні, Кароліна Шиллер мала практично бездоганну репутацію. А всі сенсації, що пов’язані з її особистим життям, зводилися лише до зміни коханців — мільйонера змінював мультимільйонер і далі за зростанням.

Чомусь я не змогла змусити себе зателефонувати тобі. Ти теж не виявляв ознак життя. Здається, ми були не готові розмовляти одне з одним, поки не розсіється завіса туману над цією трагедією. У смерті Кароліни було щось особисте для нас обох. Ти був архітектором її неоднозначного перфомансу. А я могла б стати голосом розуму, який запобіг би йому. Те, що смерть Кароліни якось пов’язана з проєктом «Хочу Супермодель», мені було очевидно, хоча жодних доказів у мене не було.

Прилетівши до Сінгапура, я набрала номер Рамбана, коли їхала з аеропорту. Той довго не відповідав, а потім прийняв дзвінок, ніби поспіхом.

— Ти вже чув?

— Звісно.— У його голосі відчувалося напруження.

— Чи маєш інформацію, якої поки що немає в новинах?

— Ми вивчаємо це питання, Катрін, але поки що нічого певного. Гадаю, сьогодні, трохи пізніше, поліція запропонує офіційну версію.

Мене починало дратувати його явне бажання позбутися мене, і я запитала прямо.

— Паоло, кажи чесно. Смерть Кароліни пов’язана з тим, що вона працювала з нами?

На іншому кінці дроту запанувало мовчання.

— Це не телефонна розмова, люба,— промовив нарешті Рамбан.

— Інакше кажучи, ти цього не виключаєш?

— Я нічого не можу виключати. А тепер вибачай, я повернуся до роботи. Журналісти атакують мене з усіх боків.

— Що їм відомо про проєкт для Азовстану?

— Нічого, крім наших прес-релізів. Принаймні ніхто не пов’язує участь Кароліни в проєкті та її смерть. Якщо ми поводитимемося розумно, цього зв’язку може й не виникнути.— Останню фразу він вимовив із притиском.

Я нічого не відповіла. Моя рішучість дошукатися правди стала тільки сильнішою. Для мене сумнівів не було — смерть Кароліни не просто пов’язана з персональною реальністю, а є її прямим наслідком.

Замість того щоб їхати додому, я зняла номер у першому-ліпшому готелі — мені треба було попрацювати подалині від «жучків» Бьольверка і всюдисущого погляду батька. Опинившись у номері, я почала гарячково збирати дані, щоб дізнатися про загибель супермоделі якомога більше. У відкритих джерелах інформації набралося небагато. Кароліна пішла з життя в пентхаусі, куди вона в’їхала за тиждень до цього. Її тіло виявив офіціант, який доставив до номера пізній сніданок, замовлений звечора. Сам офіціант чомусь був недоступним для інтерв’ю, за нього давав коментарі сонний на вигляд адвокат. Жодних подробиць про причини смерті не розголошувалося. Представники італійської поліції, так само як і PR-служба покійної супермоделі, просили громадськість утриматися від домислів із приводу події.

Я зв’язалася з агентом Кароліни, наплівши, що мені доручено зустрітися з ним від імені корпорації. Але мене явно випередили: той усіляко відхрещувався, уникав конкретики й зображував біль від утрати (хоча нескладно уявити, як він озолотиться на хвилі народного горя й ексклюзиву, пов’язаних зі смертю його клієнтки). Відсутність відповіді — теж відповідь. Мої підозри тільки посилилися. Орендувавши машину на весь день, я проїхалася кількома агентствами, що конкурують із корпорацією батька. Ті були вельми здивовані моїм візитом — все ж таки дочка Саула Ґааді давно й міцно асоціювалася у них із «Транс-Реаліті». Після чергових привітань я намагалася з’ясувати в них якісь подробиці. Але отримувала лише погано приховане невдоволення тим, як загадково поводилася поліція і як агресивно — корпорація мого батька. Виявляється, «Транс-Реаліті» скупила всі ексклюзиви й повністю контролювала інформаційний потік. Знайомий почерк. Я вже бачила подібне у звіті щодо «Дня в раю». Вичерпавши всі інші ідеї, я зателефонувала Іґґі Бьольверку, адже була впевнена, що начальнику Департаменту безпеки точно щось відомо.

— Люба, я знаю про цю справу не більше, ніж ти,— лунав голос шведа в телефонній слухавці.— Цей інцидент не входить до моєї компетенції. На відміну від твоєї безпеки. Ти де? Усе гаразд? Саул запитував про тебе.

— Зі мною все гаразд. Просто треба побути на самоті. Намагаюся якось примиритися з тим, що трапилося.

— Трагедія, незрозуміла, несвоєчасна... Мені шкода, що я не був уповноважений убезпечити її.

Я завмерла. Остання фраза не могла не бути натяком. Бьольверк занадто розумний, щоб кинути подібну фразу випадково. Убезпечити? Від чого? А може, це була прихована загроза?

— Так, так,— пробурмотіла я, гарячково міркуючи, чи маю показати Іґґі, що прийняла інформацію до відома, а чи прикинутися валянком.— Мені теж шкода.

Іґґі ввічливо попрощався, пославшись на термінове засідання правління. А я звернула увагу на ще одну загадку. Він нічого не запитав ані про тебе, ані про нашу відпустку. В корпорації відбувалося щось велике й таємниче... Дуже недоречно згадалася змова акціонерів, і серце похололо від думки, що я зараз нікому не можу довіритися: ані тобі, ані батькові, ані акціонерам, ані лукавому Паоло, ані хитрому Іґґі. Я зовсім сама, як мертва Кароліна у своєму венеційському готелі. Бідна Кароліно, що сталося з тобою? І що я могла зробити, щоб ти була жива?

Почало сутеніти, я й не помітила, як провела у своїх розслідуваннях майже пів дня. Не знайшовши нічого і не знаючи, що робити далі. Увімкнувши світло, я пройшлася номером, намагаючись привести думки до ладу. Телефон на столі раптом ожив, і я схопила його, чекаючи сама не знаю чого. Обличчя на визначнику було мені незнайомим — середніх років тайка, з короткою стрижкою і бейджем на шиї. НІНГ БУАКАО. Це ще хто? Той, хто телефонує, запитував відеочат. Я швидко зачесала скуйовджене волосся.

— Як ви дізналися мій номер? — кинула я замість привітання.

Тайка примружилася і, не поспішаючи відповідати, обвела очима кімнату у мене за спиною.

— Місіс Варго, я представляю незалежну журналістську організацію «Вікілікс Глобал»...

— Я не даю інтерв’ю хакерам.

Нінг Буакао моя відповідь не збентежила. Вона вела далі, ніби мене не чула.

— Нам стало відомо дещо пов’язане з проєктом вашої корпорації в республіці Азовстан.

Запанувала пауза. Я вагалася між бажанням дізнатися, про що вона говорить, і страхом бовкнути щось не те.

— І не тільки,— додала журналістка, помітивши моє збентеження.— Місіс Варго. Я кажу про наслідки, до яких синтезована реальність призводить у реальному житті.

— Що саме вам відомо? — нарешті видушила я.

— Це не важливо, місіс Варго. Важливо, що відомо вам.

— Повторюю, я не...

— У нас немає мети створити сенсацію, місіс Варго. Хоча доступ до всіх найбільших новинних ресурсів у нас є.

— Чому ж? — різко кинула я.— Робіть! Наш піар-відділ тільки й чекає на ваші фейки.

— Тому що ми хочемо, щоб це зробили ви.— Вона дивилася на мене з таким нахабством, що мені захотілося негайно перервати зв’язок. Але чомусь я цього не робила.

— Мені нема чого вам сказати.

— Подумайте, місіс Варго. Я розумію, що ви не хочете виступати проти власного батька. Але ваше своєчасне втручання здатне врятувати безліч життів. Тисячі. А може, й мільйони.

Я похолола. Неначе голосом тайки зі мною говорила моя совість, мої страхи. Але я справді не знала, що робити... і панічно боялася дізнатися.

— Я знайду вас, якщо знадобиться,— пробурмотіла я.

— Не забудьте відвідати похорон Кароліни Шиллер післязавтра. Гадаю, вам це буде цікаво.

Вона перша припинила трансляцію, навіть не попрощавшись. А я, підвівшись із місця, попрямувала до мінібару. Хвилювань на сьогодні у мене назбиралося на добру склянку віскі. А роздумів — на довгу безсонну ніч.

Цього вечора я заливала хвору совість у барі готелю, байдужим поглядом відшиваючи ошатних чоловіків, які раз у раз намагалися до мене підсісти. Але що більше каламутилася моя свідомість, то дужче нила душа, не даючи спокою. Мені хотілося повернутися на той балкон, поговорити з Кароліною знову, цього разу — уважно вислухати. Може, тоді вона не поринула б у депресію, не закинулася б смертельною дозою снодійного. Якщо це й насправді те, що сталося. А ще мені хотілося втекти від усього цього: від змови акціонерів, від оргії на шість мільйонів осіб, від чоловіка, що засліплений амбіціями, і батька-соціопата. Від настирливої Нінг Буакао. Утекти до... білосніжного будиночка на березі моря, де можна збирати мушлі й рахувати зорі з мамою.

Таксi, восьмий дистрикт, автовокзал. Вийшовши з машини, я знайшла очима логотип автоцеркви й завмерла. Від дверей і до дальнього кута на тротуарі простягнулася довга черга людей, кілька сотень, які зібралися провести тут ніч. Вони влаштовувалися на розкладних стільцях, передавали термоси, дехто навіть розгортав спальні мішки. Більшість із них належали до релігійних конфесій: безліч голомозих буддистських ченців у помаранчевих, жовтих і сірих тогах, кілька індуїстів і сикхів у чалмах, невелика групка католицьких священників, галасливе скупчення мусульман. Усі вони жваво перемовлялися із собі подібними, неначе перед якоюсь радісною подією, і насторожено поглядали на решту груп. Пройшовши вздовж черги, я переконалася, що вона і справді веде до сходів підвалу, де минулого разу не було ані душі, крім одного уколотого наркомана. Тепер, на свій подив, я побачила того самого наркомана, цілком тверезого, ба більше, він активно роздавав номерки всім охочим і встигав говорити одразу з усіма.

— Перепрошую, тут іще є автоцерква? — запитала я його.

— Беріть номерок, запуск о восьмій ранку! — вигукнув той. А потім придивився до мене уважніше й хитро підморгнув.— Чарівна пані повернулася по добавку?

— Ви мене пам’ятаєте? — здивувалася я.

— Стійте, стійте! — гримнув той на людей, що його оточували. Потім кивнув мені головою, запрошуючи зайти у двері. Я з побоюванням пішла за ним. На сходах він перейшов на шепіт.

— Офіційний запуск «Одкровення» тільки завтра... Але для особливої категорії клієнтів я можу влаштувати й раніше. Навіщо вам, багата леді, стояти всю ніч у черзі?

— Гроші не проблема. А що це за «Одкровення»?

— Ви що, новини не дивитеся?

Я подумала, що й справді, була настільки поглинута розслідуванням смерті Кароліни, що не звертала уваги ні на що інше. І ось тепер згадалося, що мигцем бачила кілька рекламних роликів «Транс-Реаліті» про запуск персональних реальностей на релігійну тему. Так ось що це за «Одкровення».

— Я б хотіла отримати «День у раю».

— Ой, ой.— Він зацокав язиком.— Це вже аж ніяк неможливо, багата леді! Трансляцію повністю зупинено, усі файли видалені. Та й навіщо вам цей мотлох? «Одкровення» набагато краще, спробуйте — ви будете в повному захваті! І триває всього вісім хвилин, а за відчуттями — той самий день. Вони там усе зробили за останнім словом! Я сам уже встиг спробувати...— Він закотив очі, зображуючи захоплення. Мені стало ніяково.

— Гаразд. Скільки?

— Для всіх безкоштовно, але якщо ви хочете отримати передпрем’єрний запуск... Розумієте, я наражаюся на певний ризик...

— Мені все одно, давайте.

Він провів мене вниз сходами до підвалу, де виявилося, що до старих трьох молитовень додалися ще три аналогічні кабінки. «Наркоман» увів код на дверях однієї з них, зовсім новенької, і вони засвітилися екранами.

— Дотримуйтеся інструкцій. Тільки оплата на вході, даруйте вже.

Я доклала браслет до його портативного зчитувача, вбивши якусь суму навмання, явно більшу, ніж він розраховував. Напис на дверях запропонував обрати релігію. Це щось новеньке, раніше вибір робився вже всередині. Я запитально подивилася на провідника.

— Обирайте будь-яку. Вони всі круті!

Тицьнувши пальцем у буддизм, я опинилася всередині новенької молитовної кабінки. «ЛАСКАВО ПРОСИМО, КАТРІН!» — виник напис на моніторі. Ну, звісно, я своє сканування вже пройшла, повторний візит був простішим. Пристрою для сканування особистості я не знайшла, натомість у нижній панелі відкрився отвір, звідки викотилася нанокапсула. Мушлі-девайсу теж ніде не було. Я здогадалася, що в нових кабінках було встановлено дистанційний транслятор — зменшену версію того, що використовувався в Азовстані.

ПРИЙМІТЬ КАПСУЛУ І ВИМОВТЕ СЛОВО-МАНТРУ.

Я заспокоїлася.

— Мама.

Мама сміється своїм сріблястим сміхом, дивлячись, як я розправляюся з жовтуватим фруктом. У нього соковита кисло-солодка м’якоть і шкірка з ялинцевим запахом. Ми сидимо на сходинках селянської хати, де добрий старий пригостив нас водою і двома манго.

— Не забрудни сарі, люба! — Вона подає мені миску.— Ти маєш бути гарною, коли ми підемо до палацу раджі. Уже зовсім близько.

— Він дасть нам грошей?

— Хтозна. Сина раджі, Сіддхартха Гаутаму, вважають найдобрішою людиною у світі! А ще кажуть, що він майбутній великий цар, який одного разу ощасливить усіх людей благими діяннями. Впевнена, він не відмовить бідолашним людям, які втратили будинок.

— Він гарний?

Мама гладить мене по щоці.

— Добра людина буде гарною завжди, навіть якщо їй сто років і бракує ноги.

— Я його побачу?

— Його ніхто не бачив. Кажуть, батько побудував для нього три палаци, і весь свій час Сіддхартха проводить у саду за високим муром, де медитує і віршує.

Ми продовжуємо балакати, поки крокуємо дорогою між зеленими заростями й полями. Мені подобається, як тепла курява пестить мої голі п’яти. А ще подобаються мамині розповіді, яких не бракувало весь тривалий шлях сюди від нашого села. Зовсім не хочеться згадувати, що свій останній рис ми з’їли ще вчора вранці, а срібні сережки були останнім нашим скарбом після пожежі.

Палацові стіни засліплюють мене білизною і вражають величчю. Ми пробираємося крізь юрби калік і жебраків, які зібралися на галявині перед ворітьми. Мама займає місце в черзі. Люди навколо нас терпляче стоять на спеці, обговорюючи доброго сина раджі. Я чую безліч варіацій історії про великодушного принца, яку мені розповідала мама.

Мені стає нудно. Я запитую маму, чи можна піти подивитися на віслюків. Мама пестить мене по голові, не припиняючи розмови з іншою жінкою. І ось я мчу уздовж палацової стіни, стрибаю через лежачих людей і пробираюся під возами. З-під ніг у мене вихоплюється маленька бірюзова ящірка — я женуся за нею зі сміхом, намагаючись зловити. Навіть не знаю, як я опинилася в заростях біля дальньої стіни. Величезні камені палацової стіни тут напівзруйновано й підмито дощем. А під ними єноти прокопали підземний хід. Слідом за ящіркою я пірнаю в нього і опиняюся в прекрасному саду.

Ящірка приводить мене до просвіту між пишними заростями ялівцю, де перемовляються двоє бородатих дядьків у білому одязі, із сувоями в руках. Я завмираю, злякавшись, що мені накрутять вуха і проженуть... але несподівана поява принца Гаутами змушує мене забути про свої страхи.

Пишнотілий принц іде до білосніжних чоловіків, розмахуючи руками і щось бурмочучи. Про те, що це Гаутама, я здогадуюся за їхньою реакцією — настільки улесливо обидва схиляються в уклоні. Але його вигляд мене дивує. Обличчя принца розчервонілося, вкрилося крапельками поту, а хода була такою самою, як у нашого сусіда-п’яниці.

— Я придумав! Я все придумав! — кричить він, розкинувши руки й обхоплюючи ними обох брахманів одразу.— Друзі мої! Послухайте-но. Я маю...— Він робить паузу, ніби готуючись повідомити про якесь неймовірне відкриття.— Я маю піти в народ!

Брахмани, швидко перезирнувшись, допомагають Гаутамі вмоститися на килимку під деревом. У них це не одразу виходить — принц ледь не падає.

— Наймудріший Сіддхартха, яка чудова ідея! — вигукує той, що вищий, коли всі троє всідаються на матах.— Запиши це, Маро.

— І як це станеться, найпрекрасніший? — обережно цікавиться другий брахман, розгортаючи сувій.

— Зараз! — Принц припадає до глека, поки його співрозмовники терпляче чекають.— Загалом так. Учора гуляв я садом і сам не помітив, як дійшов до огорожі. Я опинився в тому місці, де раніше не бував, оскільки воно приховане за густими заростями. Розсовую я гілки кущів,— а там, виявляється, є невеличке віконце в стіні! Що він там пише, Сумане?

— Кожне слово великого Гаутами має бути донесене до народу,— чемно відповідає той, поки Мара продовжує строчити в сувої.— Продовжуй, ми слухаємо тебе.

— Визираю я в це віконце й бачу дуже дивну людину, яка бреде дорогою. Правду сказати, я злякався — спочатку мені здалося, що це якийсь дивовижний звір.

— Яке образне порівняння! — каже Суман із захопленням.— Але ще краще тут дати якийсь опис, трохи яскравіший.

— Опис? — Принц Гаутама киває і робить іще один ковток із глечика.— Дивне створіння, худорлявий, старий, у якомусь лахмітті... Що ти там пишеш?

— «Його худорлявий тулуб пригинався до землі, його обличчя було покреслене борознами, а замість одягу його тіло прикривало подерте ганчір’я. Він у всьому не був схожий на тих людей, яких мені доводилося бачити досі»,— читає Мара з сувою.

— І він тебе налякав? — уточнює Суман.— Чи не занадто?.. Може, зацікавив, здивував? Що думаєш, Маро?

— Так, для народу принц має бути сміливим,— обережно погоджується брахман-писар.

— Та цур вам! Ні, не налякав... ви маєте рацію. Змусив замислитися. Дивлячись на нього, я зрозумів, що життя за межами палацу зовсім не таке, як усередині цих стін. Там, за огорожею, існують страждання й нещастя, старість і невблаганна смерть...

— У мене просто дрижаки по спині! — розчулюється Мара, записуючи.

— Так ось що я подумав.— Сіддхартха відкидає глечик і намагається підвестися, але потім здається.— Я вирушу в подорож! Поневірятимуся світом, інкогніто, спатиму в рівчаках і дивитимуся на людей навколо! На їхні страждання, злидні, дізнаватимуся про їхні біди. А коли повернуся до палацу — відчиню скарбницю й роздам усі мої багатства!

— Неймовірно! Чудова легенда! Ми негайно все це опишемо й поширимо.— Суман і Мара розпливаються в усмішках.— Нам давно треба було дати людям надію, і ось вона!

— Стривайте! — Принц насупився.— Я серйозно про мандрівку. Завтра ж і вирушу.

Суман і Мара знову перезираються.

— Але ж, наймудріший... Навіщо тобі наражати себе на небезпеки?

— Як це навіщо? Я хочу бути потрібним людям... Творити добро. Ти ж сам сказав — це прекрасний вчинок.

— Дозволь я розповім тобі притчу,— каже Суман.— Про золотоперу пташку.

— Золотоперу? Що ж, розповідай.

— Вона жила на прекрасній зеленій горі, мій принце. Щодня вона прокидалася в променях вранішнього сонця, злітала на найвище дерево і співала від щастя, ділячись ним із лісовими мешканцями внизу. Але одна річ не давала їй спокою. Із цього дерева їй було видно іншу, далеку гору — ще вищу й зеленішу. Щоранку думала золотопера пташка про цю гору. А чи не краще там? Чи не вищі там дерева? А може, там теж комусь бракує її співу? І одного разу вона зважилася. Багато днів і ночей летіла вона до далекої гори — голодувала, страждала від спраги й утоми, втрачаючи свій блиск. І, долетівши, сіла на найвище дерево, почала співати... Але не змогла. Голос покинув її, разом із золотими пір’ям і щастям. А гора, до якої вона дісталася, виявилася такою самою, як і та, з якої вона прилетіла. Ба більше, з нового місця її стара гора здавалася набагато вищою і прекраснішою, ніж нова.

— Це чудова притча, Сумане. Але я вже прийняв своє рішення. Нехай притчі розповідають про мене! — відрізав принц.

— Притчі й розповідатимуть. Але навіщо тобі для цього втрачати свої золоті пера? Хіба погано тобі тут, у цьому саду?

— Мені, звісно, добре, а як же тоді іншим?

— Інші будуть щасливими, почувши легенду про твої мандри. А ти будеш щасливий тут. Щасливий принц — щасливий народ!

Принц замислюється.

— Взагалі-то я неабияк зголоднів,— нарешті вимовляє він.

— Трапеза чекає на тебе в палаці. І завжди чекатиме, поки даруєш ти селянам своє заступництво, а містянам — свій захист. Ти на своєму місці, Сіддхартхо. І в палаці, і в думках людей. Ти — золотопера пташка, без якої життя мешканців гори безрадісне й позбавлене надії. Тож співай! А поневіряння з гори на гору залиш суєтним банякам.

— Можливо, ти й маєш рацію,— здається принц.— Гаразд. Злидарів уже запустили до воріт? Нехай слуги перекажуть їм те, що ви записали. А потім я іще щось вигадаю.

— Звісно, наймудріший! — вигукують Мара і Суман в один голос, допомагаючи принцу підвестися. Він перевальцем іде до палацу, не помічаючи, як його співрозмовники хитро посміхаються один одному за його спиною.

Я виходжу назад і бреду до місця, де залишила маму. Виявляється, та вже шукала мене. Вона отримала від «найдобрішого принца» жменю рису й іще одне манго. Проте ані шеляга їй не дали, і навіть побачити когось, крім палацового слуги, їй не вдалося. Мама явно засмучена, хоч і намагається жартувати. Вона розповідає мені, як багато нового дізналася від людей про доброго принца Гаутаму. Але я чомусь не хочу говорити їй про те, що бачила. Почуття жалю до бідолашної довірливої мами мало не змушує мене розплакатися.

— Дивись, який гарний метелик! — раптом скрикує вона.

Коли я ступила з підвалу в гаряче нічне повітря восьмого дистрикту, моя душа все ще залишалася у стародавньому саду. В якому на моїх очах сталася дивна подія. Принц Сіддхартха Гаутама, який став згодом Буддою, не виходив із палацового саду, як говорили священні тексти. Я на власні очі бачила хитрих крутіїв, які складали легенду про мандри принца-благодійника. І самого «благодійника» — п’яницю й пустомелю, що відгородився від людських страждань у своєму комфортному маленькому світі. В реальності того, що я побачила, було складно сумніватися! Я ніби відчувала ще смак манго, теплу куряву під ногами й мамину руку на своїй щоці. Чи можна було сказати те саме про релігійні тексти?

Хоч я й не була прихильницею буддизму, навіть я відчувала якесь складне почуття — суміш розчарування, свободи від мани й щемливої гіркоти втрати. Прекрасна казка про принца Гаутаму, який приніс просвітлення людям, виявилася лише казкою... А як було насправді? Я подивилася на чергу з буддистських ченців, які терпляче чекають ранку, щоб доторкнутися до свого просвітленого учителя. Що звідують вони? Може, їхній досвід у саду Гаутами буде зовсім іншим? А що переживуть у кабінці автоцеркви католики? Невже їхній месія теж відмовиться зійти на Голгофу?

Запитання тіснилися в моїй голові, притупивши сум’яття від дивної смерті Кароліни. Я більше не звинувачувала в тому, що трапилося, тебе. Це почуття заглушали інші емоції. Не без сарказму я привітала себе з цим і вирішила, нарешті, зателефонувати тобі. Набрала номер. Ти не відповідав. Другий раз, третій. Спробувала всі можливі способи зв’язку. Ти ніби випарувався. Індикатор заходження в мережу в усіх застосунках показував, що тебе не було онлайн... сімнадцять годин.

Тривога різонула гострим ножем. І згадалися слова Іґґі. А що, коли слідом за Кароліною невідома загроза дісталася і до тебе?

Я мало не вибiгла на перехрестя, намагаючись спіймати таксі. Я ладна була мчати до Іґґі й вимагати пояснень, летіти до батька по допомогу, телефонувати до поліції й залучати до справи журналістів! Але, опанувавши себе, зупинилася. Паніка — поганий порадник, я маю все як слід обміркувати.

Я відсахнулася — біля мене різко загальмував чорний кадилак. Опустилося тоноване скло, і чиясь смаглява рука з водійського місця простягнула мені телефон.

— Що це? — Я сторопіла від несподіванки.

Рука вимогливо потрусила телефоном. У глибині машини я розгледіла чувака з дредами й тату на пів обличчя. Усміхнувшись мені, він іще раз тицьнув у мій бік телефоном. Машини за кадилаком почали сигналити, але хлопця це анітрохи не бентежило.

Я боязко взяла слухавку, приклала до вуха.

— Так?

Мені відповів незнайомий жіночий голос.

— Слухайте уважно. Золтан у нас.

— Де? Що з ним?

— Сідайте в машину — і скоро про все дізнаєтеся. Нікому нічого не кажіть, позбудьтеся свого телефону і будь-яких електронних пристроїв. Та й сумочку вашу доведеться залишити, в ній є «жучок».

— Чому я маю вам вірити?

Замість відповіді телефон тихо задзвенів. Я зблідла. На надісланій фотографії був ти. Ти лежав на спині, розкинувши руки, очі були заплющені. Не знайома мені тісна кімната... Я знову піднесла слухавку до вуха.

— Хто ви?

— Друзі. Немає часу пояснювати. До зустрічі.

Викинувши свою сумочку в смітник, я залізла в кадилак. Машина рушила з місця. На великій швидкості ми промчали вузькими вуличками, потім звернули в широкий тунель, де до нас приєдналися ще дві абсолютно ідентичні машини. Вони їхали за нами до кінця тунелю, а біля виїзду з нього, порівнявшись із нами, роз’їхалися в різні боки. Розумно. Якщо за нами й стежили з повітря, то тепер вони точно розгубилися, за якою машиною рухалися. Не знижуючи швидкості, ми проскочили кілька районів і в’їхали у знайоме мені з фотографій місце. П’ятий дистрикт Ґейланґ, найвідоміший у Сінгапурі район червоних ліхтарів.

Тут ми сповільнилися, і не дивно — людей була сила-силенна. Я уявляла собі цей район зовсім не таким. Раніше він видавався мені яскраво освітленим супермаркетом сексу, а виявився блошиним ринком, де збували товар сумнівної якості. Господи, Золтане, як тебе сюди занесло? Що ти шукав тут? Утім, якщо ти хотів залягти на дно, то більшого дна не знайти в усьому місті.

Головна тутешня вулиця, що розсікає дистрикт за діагоналлю, не мала назви. Лише порядковий номер. Але завсідники цього району прозвали її Pussy Road. По обидва боки тягнулися веселі бари, стрип-клуби та готелі на годину. Не було й сьомої вечора, тож вулиця щойно починала засвічувати вогні, причепурюючись, немов повія перед робочою ніччю. Що ж стосується борделів, то вони сором’язливо ховалися за фасадною частиною Pussy Road. Однак тисячі їхніх працівників різної статі та віку вже тинялися бруківкою, видивляючись клієнтів.

Машина припаркувалася біля закладу з промовистою назвою «Bar 69», і я в супроводі водія пірнула у вузький провулок. Ніхто не звертав на нас особливої уваги — тільки суто діловий інтерес. Ну що такого, багата розпещена дівчина вирішила розважитися! Хто вам потрібен, мадам,— леді чи бой? Або леді і бой? А може, леді-бой? Немає проблем — у нас знайдеться все, чого ви шукаєте!

Нарешті ми прийшли в непоказний бордель без вивіски, біля якого на нас чекала худорлява татуйована дівчина в чорному.

— Лінн,— представилася дівчина замість привітання.— Зайдімо.

Лінн? Я згадала її. Того вечора, коли ми з тобою втекли від пожежі в нічному клубі, ти прийшов туди з нею. «Мій вірний друг» — здається, так ти її представив.

Ми швидко йшли тьмяно освітленим коридором із безліччю дверей, на яких замість номерів виднілися стікери із зображенням різних тварин: поросяти, кішки, змії, скорпіона.

— Він тут.— Лінн ввела код на замку міцних дверей, які було позначено наклейкою з білим кроликом.

Штовхнувши двері, я опинилася в тісній кімнатці, що майже весь простір забирало квадратне ліжко. Посеред ліжка побачила тебе — ти марив і стогнав. Я кинулася до тебе. Прискорений пульс, переривчасте дихання, напівзаплющені очі...

— Золтане, що з тобою? Золтане, прокинься!

— Він не чує вас,— долинули до мене слова дівчини.

Не випускаючи твоєї руки, я оглянула кімнату. Біля однієї зі стін — напівпрозора душовa кабіна, біля іншої — скляна шафка, заповнена секс-ґаджетами. Замість вікна — монітор на всю стіну з увімкненим порноканалом.

— Давно він у такому стані? — обернулась я до Лінн. Вона лише знизала плечима.

— Він зателефонував мені перед тим, як закинутися. А може, щойно позапихався. Звучав він не дуже. Ми знайшли тут порожні обгортки від нанопігулок. Багато порожніх обгорток.

— Чому він зателефонував вам?

Мабуть, у моєму голосі почувся відчай, тому вона вирішила виявити великодушність.

— Можливо, він не хотів, щоб ви бачили його в такому стані. Адже ми жаліємо тих, кого любимо.

— А ви, Лінн...

— Що я?

— Гадаю, ви здогадуєтеся, про що я хочу запитати.

Вона усміхнулася.

— Ні, між нами давно нічого немає,— сказала вона.— Чесно кажучи, я вже сто років його не бачила.

Цієї миті ти раптом стрепенувся.

— Кароліна... Харон...— почула я твій глухий голос, що немов пробивався крізь товщу води.

— Він увесь час повторює ці імена,— повідомила Лінн.

— Хто такий Харон?

— Його вже немає серед живих. І гадаю, Золтан звинувачує себе в його смерті.

Так само, як і в смерті Кароліни, подумала я.

— Можете розповісти докладніше?

— Краще не треба. І, будь ласка, не згадуйте ніде цього імені, ви можете нас видати.

Вона підійшла до дверей.

— І про те, де він зараз, теж краще нікому не знати. Ми й вам зателефонували, щоб не здіймати зайвого галасу.

— Хто це ми?

— Зараз це не важливо. Повірте, тільки тут, і ніде більше, він у безпеці.

— Але він помирає!

— Не помирає й не помре, принаймні тепер,— спокійно заперечила Лінн.— Гемодинамічні показники нормалізувалися, дихання й сатурація на належному рівні. Усе, що йому потрібно,— це час і спокій. Рефлекси поки що знижені — ну, ви самі розумієте, із коми різко не виходять. Скоро свідомість повернеться.

— Ви лікар?

— Я про нього подбаю. Можете бути в цьому впевнені.

— Його не можна тут залишати!

— Послухайте-но,— в голосі Лінн пролунав метал.— Ви хіба не бачите, що він тут не заручник? Міг би встати й піти будь-якої миті. Якби не залипнув у своїх видіннях. Гадаєте, він був би ще живим, якби ми бажали йому зла? Гадаєте, ми б привезли вас сюди? Але я вам точно кажу — його шукають, і довіряти не можна нікому.

Від кожного її слова моє серце дедалі сильніше стискалося.

— Його хочуть убити? Хто?

— Повірте, що менше ви знаєте, то меншою є небезпека для Золтана і для вас. Але заради нього постарайтеся вигадати якесь виправдання його відсутності.

— Для кого?

— Насамперед, для свого батька. Мені час іти. Коли будете готові, машина відвезе вас назад до автовокзалу. Я вас знайду, коли він отямиться.— Лінн попрямувала до виходу.

Коли двері за нею зачинилися, я знову спробувала привести тебе до тями. Трусила за плечі, била по щоках, повторювала твоє ім’я. Але все марно. Занадто глибоко ти поринув у світ своїх видінь. Я посиділа поруч із тобою, гладячи тебе по голові. Трохи поплакала, потім опанувала себе. Відпочивай, Золтане, я візьму це все на себе.

Повертаючись назад із тим самим водієм, я знову опинилася перед автовокзалом. На мій подив, на мене чекав тут хлопчик, який тримав у руках мою сумку й телефон, які я викинула в урну.

Я приїхала до нашого будинку далеко за північ. «Аманда» повідомила про два дзвінки від батька. Він просив передзвонити йому, щойно я отримаю повідомлення. Гепнувшись на диван, я ввімкнула новини. Мої персональні налаштування за ключовими словами «Кароліна Шиллер» іще діяли, і на екрані замерехтіли новини про «Транс-Реаліті». Падіння акцій у зв’язку з піар-скандалом, інсинуації з приводу азовстанського експерименту, часто миготів добряче втомлений Рамбан, який невтомно повторював мантру про «все гаразд» і «корпорація докладає всіх зусиль»... Здається, журналісти все ж таки пов’язали смерть Кароліни з її участю в проєкті. Один експерт, розповідаючи про невивчений механізм зворотного квантового зв’язку, заявляв, що персональні реальності «дійсно впливають на наш світ». На цій програмі я зупинилася. Oднак незабаром я заплуталася в теорії і вкотре пошкодувала, що тебе немає поруч.

Утомленим жестом я погасила екран і в тиші згадала слова Марка: «Корпорація на межі розпаду». А тут іще з’явилася якась таємнича третя сила. За чорним кадилаком і дівчиною-охоронницею в татуюваннях явно стояли не перелякані акціонери й не мій батько. Якщо це якийсь організований опір... То на його появу я й чекала.

Дорогою до Венецi я уявляла собi пишний похорон: тисячі охоронців укупі з поліцією та карабінерами, натовпи туристів, роззяв і папарацці, невтомні джетсетери, незворушні хронікери, кутюрний бомонд, куртуазна богема, дипломати й аристократи. Поки я пробиралася каналами на невеликому катері, уявляла, як низка жалобників, одягнених у чорне, хизується перед численними камерами. Однак нічого подібного я не побачила.

Білосніжна закрита труна стояла на узвишші перед вівтарем у напівпорожньому соборі. Людей зібралося небагато, десятків із чотири. Спізнившись до початку поминальної меси, я тихо сіла в задньому ряду під звуки літургії, удостоївшись лише кількох спалахів від єдиного фотографа.

Я придивилася до присутніх. Праворуч сиділи родичі: кілька літніх жінок, в одній із яких я вгадала матір супермоделі. Така струнка, як і Кароліна. Вона сиділа прямо, дивлячись у простір перед собою. Зі спини було не видно виразу її обличчя, проте ані сліз, ані голосінь не було. Ліворуч перший ряд займали кілька чоловіків у костюмах із чорними пов’язками на руках — носії труни. Серед присутніх я розгледіла лису голову агента Кароліни, ту саму дівчину, що була на переговорах у «Транс-Реаліті», і тих самих двох чоловіків у сірих костюмах, адвокатів.

«Кароліна ніби прибула на свої останні переговори»,— з похмурою іронією подумала я. Більше нікого я не впізнала, тільки один качок із білосніжним волоссям раптом стрельнув на мене чіпким поглядом, і мені здалося, що я вже десь його бачила. Ну звісно ж, у Парижі! Тоді люди Іґґі з’явилися, щоб утихомирити розгніваного таксиста, якому я побила бампер. Іґґі й тут не випускає мене з-під нагляду.

Похоронна відправа закінчилася, шестеро чоловіків, піднявши труну, повільно понесли її до виходу, де чекала прикрашена квітами гондола. За ними потягнулися й родичі. Тепер я змогла розгледіти обличчя матері Кароліни, яка йшла в супроводі невисокої жінки років сорока. Щільно стиснуті губи, холодні очі, колись блакитні, а тепер сталево-сірого кольору, від миловидності Кароліни в матері не було й сліду. Але здивував мене вираз її обличчя. Якби я не знала обставин, вирішила б, що пані Шиллер ледве стримує гнів, який рветься назовні. Вона стримано кивала у відповідь на співчуття, а коли підійшла я, відсахнулась і зміряла мене холодним поглядом.

— Мадам, я не маю слів, щоб висловити...— почала я, але вона мене перервала.

— Ви з... корпорації? — Останнє слово вона ніби сплюнула мені під ноги. Австрійський акцент посилював різкість її вимови.— Що ви тут робите?

— Я знала Кароліну... трохи...

— Жадібна, розпусна погань! — мати Кароліни говорила, не підвищуючи голосу, але від кожного її слова я зіщулювалася.— Я успадкувала сотні мільйонів від дочки. І знаєте що? Кароліна, безсумнівно, у кращому світі й не пам’ятає зла. Але я витрачу всі ці гроші, щоб ваша диявольська компанія зникла з цього світу!

— Пані Шиллер! — До старої підскочив один із адвокатів.— Ходімо, на нас чекають.

— Ви мене зрозуміли? — Вона не відривала від мене свого безжального погляду.

Не знайшовши, що відповісти, я опустила очі долу. Жінка поряд із пані Шиллер взяла її за руку, але та відсторонилася і твердим кроком пішла за труною до гондоли. Жінка затрималася. Тільки тут я помітила, що вона віддалено нагадувала Кароліну.

— Перепрошую...— Вона затнулася, перебігаючи поглядом з мене на матір, що віддалялася. Потім перейшла на напівшепіт.— Мені необхідно вас про щось запитати... про сестру.

Я кивнула, і вона відвела мене вбік. Сестра Кароліни стискала пальці до побілілих кісточок, поки її очі шукали співчуття в моїх.

— Ми віримо, що Кароліна зараз у кращому світі. Я вірю! Але... я чула, що вона існує і десь іще. Її свідомість... Вона все ще жива?

Це не спадало мені на думку. Я спробувала щось відповісти, згадуючи твої пояснення.

— Резервна копія її особистості... У персональній реальності... Можна сказати, що — так.

Обличчя сестри Кароліни освітилося щасливою усмішкою.

— Благослови вас Господи! Її можна там зустріти?

Я геть розгубилася. Поки опале листя засипає могилу Кароліни, її особистість житиме в порнографічному «раю» для хтивих самців, де вона приречена займатися сексом знов і знов, незліченну кількість разів. Без кінця, без виходу, вічно. «Хочу Супермодель» у вигляді меморіалу... Чи про це мріяла «богиня кохання»? Чи такий «кращий світ» уявляють собі її мати, сім’я? Сестра Кароліни дивилася на мене з надією.

— Не знаю, як і відповісти.— Я не могла дивитися їй в очі.— Але... Це можливо, так.

— Я так і знала. Я знала! Прошу вас, передайте їй, що ми її любимо. Що ми побачимося!

— Я виконаю ваше прохання,— ледь видушила я.

Сестра Кароліни схлипнула, швидко обняла мене й пішла наздоганяти свою матір, утираючи сльози. А мені стало гірко. Запаморочилося в голові, до горла підкотила нудота. Здавалося, мене зараз знудить від запаху ладану і вигляду поховальних вінків. Я прийшла до тями від серії настирливих спалахів — до мене підскочив фотограф, зачувши запах скандалу.

— Не треба фотографій,— тихо промовила я.

Він почав щось палко заперечувати італійською, але не встиг закінчити. Камера випала з його рук і з тріском брязнула об кам’яну підлогу. Це сталося ніби випадково, але я помітила білосніжне волосся людини Бьольверка, що промайнуло за спиною фотографа.

Я зачинилася в номері готелю з пляшкою віскі. Запитання миготіли в моїй голові, думки блукали по колу, не знаходячи виходу. Чим стане для сім’ї Кароліни відкриття суті азовстанського проєкту? Чому журналістка Нінг Буакао радила мені поїхати на похорон? І чому сам похорон привернув так мало уваги? Останнє мені здавалося найдивовижнішим. Відповідь я отримала, коли, лігши на диван, машинально ввімкнула телевізор. І до кімнати полинув потік жахливих новин усіма мовами.

ХВИЛЯ ЗАВОРУШЕНЬ ПРОКОТИЛАСЯ ПО ВСЬОМУ СВІТІ

СПОНТАННІ АКТИ НАСИЛЬСТВА НАД РЕЛІГІЙНИМИ ЛІДЕРАМИ

АКТИ ВАНДАЛІЗМУ

РОЗГРАБОВАНО ХРАМ МАХАБОДХІ В ІНДІЙСЬКОМУ МІСТІ БОДХ ГАЯ

СВЯЩЕННУ СТУПУ БОДНАТХ У КАТМАНДУ ЗНИЩЕНО ВИБУХОМ

Господи, що це? Я перемикала з каналу на канал — світ охопило безумство. Буддійські терористи? Але ось іще новини:

ПІДПАЛ ХРАМУ СВЯТОГО ПЕТРА У ВАТИКАНІ

Біснуваті християни, що спалюють власні святині? Потік новин був таким щільним, що повідомлення про погроми в індуїстських храмах я побачила тільки на індійських новинних каналах. Повсюди поліційні сили придушували пограбування церков і синагог, розслідували напади на священнослужителів, евакуювали релігійні організації. А експерти в мультиекранах до хрипу сперечалися, чи є корпорація «Транс-Реаліті» відповідальною за законом за спонукання до насильства. Нарікаючи на те, що в результаті розголосу ефекту нової персональної реальності відвідувачів в автоцерквах тільки додається. Їхня кількість давала змогу обробляти майже п’ятнадцять мільйонів користувачів на день, тож сервісом уже скористалося близько п’ятдесяти мільйонів.

«Одкровення»! Я згадала цю дивну симуляцію, до якої так рвалися віряни. Утративши віру, вони відчули себе обдуреними й кинулися мститися, громити, знищувати все, пов’язане з тисячолітньою релігійною аферою. Не дивно, що новини про похорон Кароліни Шиллер уже нікого не цікавили! Бідолашна Кароліна... Якщо ти й стала богинею, то лише за тиждень до загибелі всіх релігій. І над цим стояв мій батько. І мій чоловік.

Дзвінок телефону відірвав мене від моїх думок. «Набіль». Коли я летіла до Венеції, то була цілком упевнена, що доведеться зносити привселюдні страждання золотого хлопчика. Але тільки зараз згадала, що його на похороні не було! Я схопила слухавку.

— Ало! Набілю!

— Так, це я.— Його голос звучав глухо.

— Я у Венеції. Вас не було на похороні?

— Але ж ви там були.

Мені зовсім не сподобалося, як звучав його голос. Запанувала пауза. Набіль заговорив, неголосно, ніби для себе, але кожне слово падало мені в серце краплями розпеченого металу.

— Її ґвалтували вдесятьох. По черзі й усі разом. Без зупинки, годинами. Щоб не було криків, придушили зашморгом. Входи тримали під наглядом, консьєржа взяли на мушку і накачали снодійним. Усе було добре підготовлено: паспорти, транспорт, зброю. Була готова й команда зачистки слідів. Кароліну б знайшли в каналі, зі слідами пограбування.

— Боже милий... Хто це був?

— Професіонали. Кілька зрадників зі служби безпеки Азовстану. Вони затрахали її до смерті, Катрін. Батько особисто розстрілював цю погань у пустелі. Тільки Кароліни це не поверне. І гріхів мого батька не змиє. Я помщуся. І йому, і вашому батькові, і вашому чоловікові.

— Набілю, послухайте...

— Це ви дали покидькам усвідомлення того, що Кароліна — їхня особиста шльондра! — Набіль перейшов на крик.— Промили всім мізки! Вони не самі вирішили, що їм замало, що вони можуть робити з нею все, що заманеться! І ви ще посміли з’явитися в неї на похороні!

— Набілю,— мій мозок працював із шаленою швидкістю.— Я на вашому боці! Знайдіть журналістку Нінг Буакао! Зв’яжіться з нею! Благаю, не робіть необачних вчинків!

Він мовчав.

— Будь ласка, вислухайте мене...

— Я знаю про вашу розмову з Кароліною на балконі,— перервав він.— Її запис потрапив до мене після обшуку в управлінні служби безпеки. І ви вважаєте, що я маю вас слухати?

Я похолола. Мій гріх повернувся до мене. Хвилина ревнощів, що обернулася трагедією... якій я і справді могла запобігти. Я відчувала свою провину. І розуміла людину, яка просто зараз погрожувала нам із тобою.

— Тоді я зробила помилку. Але обіцяю, що більше не залишатимуся осторонь!

— По суті, ці покидьки не винні,— промовив Набіль.— Справжній винуватець її смерті перебуває в офісі «Транс-Реаліті».

— Набілю, благаю, зробіть те, що я вас прошу! Знайдіть Нінг Буакао...

На тому кінці мене вже ніхто не чув. Я підійшла до вікна, мене всю тіпало. Я дивилася на мирний нічний вид Венеції, а в скронях пульсувала думка: «Як добре, що Золтан зараз у безпеці!» У двері тихо постукали.

— Місіс Варго, у вас усе гаразд? — долинув чоловічий голос.— Мене попросили перевірити.

І як добре, що Іґґі оточив мене охоронцями.

Я провела безсонну нiч у готелi. Пігулки, які приніс на моє прохання спритний охоронець, не допомагали. Так само, як і віскі, якого я випила майже третину пляшки. Мене мучили образи: оголена жінка, яку катували садисти; коханий, що б’ється в наркотичній агонії; мертві тіла, що лежать на курній азовстанській вулиці; люди похилого віку, які розбиваються на смерть об незворушну бруківку. В аеропорт я приїхала геть розбита.

Що ближче наш літак підлітав до Сінгапура, то дужче міцнішала моя рішучість. Світ руйнувався на очах, кількість жертв зростала, і все тільки починалося. А причиною цього був Трансферизм. Те, що створювалося з найкращими намірами, перетворилося на низку трагедій і брудних махінацій.

Розгорнувши блокнот, я почала міркувати. «Транс-Реаліті» повинна змінитися. Могутню технологію буде застосовано тільки заради добра, як спочатку і хотів Золтан. У медицині, задля виправлення злочинців, з освітньою метою. Але вже точно не для управління масами! Для цього треба усунути батька з позиції голови правління. Якщо акціонери й справді зважилися повстати проти нього, то я зможу переконати їх допомогти мені.

Отже, хто у нас є? Авґуста Юстас, незадоволена своєю роллю в майбутньому проєкті. Оскільки природа розпочатого перевороту, насамперед, є юридичною, Авґуста була найпотужнішою фігурою на шахівниці. Вона контролювала всі контракти корпорації, мала зв’язки в міністерстві юстиції, судах і поліції. А ще знала про секрети корпорації більше, ніж навіть Бьольверк. Сам Іґґі — темна конячка. Я не розуміла його позиції, але підозрювала, що хитрий швед завжди опиниться на боці переможця, хоч би хто це був. Фо Ці, добродушний товстун, наш фінансовий геній. Не варто було особливо покладатися на його рішучість. Однак його знання бухгалтерії в компанії допомогло б Авґусті розкрити прорахунки батька й використати їх нам на користь. Із Чопрою було найпростіше — войовничий індус проголосує за все, що може підтримати його безрозмірне еґо. Усунення батька з посади голови правління — чудова нагода самоствердитися. Сумніваюся, що він стане наступним головою правління, це, скоріше, роль для Рамбана. Без мого пакета акцій голосів у Правління забракне для того, щоб здійснити зміну влади. Я була метеликом, що здатний змінити баланс брили, яка зависла над прірвою, зіштовхнувши її вниз. Пакет акцій свого чоловіка я теж могла контролювати, користуючись його зникненням,— спеціально на такий випадок у нас було підготовлено взаємне доручення.

Ти розраховував на мою вірність, батьку? Я до останнього вважала тебе близькою людиною. Поки ти не забув, що ти — людина.

Додому я не поїхала. Останнім часом порожній маєток почав мене обтяжувати. Зробила, як минулого разу — зловила випадкове таксі й навмання обрала готель. У номері розклала сторінки з блокнота на столі. Кілька годин, вільних від батькового стеження, у мене, вважаю, було. Я ввімкнула новини, щоб уникнути підслуховування під дверима, й дістала з коробки новий телефон. Перший дзвінок — Авґусті. Автовідповідач повідомив, що пам’ять пристрою переповнена й повідомлення залишити неможливо. Дивно. Я перепробувала всі номери, поки не допетрила зателефонувати її персональному асистенту.

— Пані Варго...— Голос накачаного хлопця звучав пригнічено.— Ви не знали? Вчора з Авґустою стався нещасний випадок.

— Вона в лікарні?

— Ні.

Він замовк.

— Що трапилося? Де вона?

— Її більше немає з нами,— сказав він пригнічено.— Ми всі такі приголомшені...

Він заговорив про стан серця Авґусти, як вона захлинулась, і її знайшли на дні басейну десь за годину після смерті. Але я ледь слухала, вражена жахом і здогадкою.

Незвично активне миготіння на екранах із новинами привернуло мою увагу, і я придивилася до написів, що виникали.

ПАДІННЯ ВАТИКАНУ! ПАПА РИМСЬКИЙ СКЛАВ ПОВНОВАЖЕННЯ

На екрані показували католицькі храми, які грабували мародери, нечисленна поліція супроводжувала священників, котрі тікали. Антирелігійний жах тривав.

Я випила ще віскі й набрала номер Фо Ці, машинально перемикаючи канали новин. Відповів офіційний жіночий голос із сильним китайським акцентом. Пан Фо Ці помер у лікарні внаслідок отруєння невідомою речовиною. Його духівники складають список майнових претензій щодо спадщини, і якщо я маю обґрунтовані претензії... Я кинула слухавку.

КІНЕЦЬ БУДДИЗМУ — ніби ілюстрацією до смерті Фо Ці замигтіло на екранах.

РЕЗИДЕНЦІЮ ДАЛАЙ-ЛАМИ РОЗГРАБОВАНО — голомозі ченці палили свої роби під оплески натовпу й роздавали храмове начиння.

СТУПУ ШВЕДАГОН СПАПЛЮЖЕНО — я гарячково перемикала канали далі, не вірячи своїм очам.

ІНДУЇЗМ ПІД ЗАГРОЗОЮ — кричали всі індійські канали.

Коли я набирала номер, руки в мене тремтіли. Новина про самогубство Чопри мене навіть не здивувала. За словами його сина, індус викинувся з вікна свого кабінету, не залишивши передсмертної записки.

Іґґі Бьольверк зник без сліду, його асистент повідомив мені, що поліцію сповіщено, але справу порушувати вона поки що не має підстав — ознак насильницької смерті або викрадення не виявлено.

Мій план зазнав миттєвого краху. Як розвалювався звичний для нас світ, ховаючи під собою світові релігії. Я відчула, як знову почало стукотіти в скронях, і пошкодувала, що під рукою немає спритного охоронця, щоб відрядити його по ліки. До речі, де вони зараз, люди Бьольверка? Ще стежать за мною чи вже розбіглися, дізнавшись про зникнення боса?

Неначе у відповідь на мої думки, у двері постукали. Я обережно підійшла до дверей. Це міг бути хто завгодно: люди батька, Набіль, навіть кілер. Але монітор у дверях показував чемне обличчя готельного службовця, який дві години тому реєстрував мене в лобі.

— Чого вам?

— Пані, вам повідомлення.

— Від кого? Кажіть крізь двері.

— Пані, повідомлення не підписане. Мене просили передати вам ці слова: «Стан стабільний. Чекайте новин».

— Це все?

— Так.

— Дякую.

Очевидно, Лінн та її таємничі покровителі вже знайшли мене. Чомусь мені стало трохи легше. І не лише від  того, що ти був у безпеці. Але й від того, що могутність моїх невідомих союзників дала їм змогу випередити батька й знайти мене навіть у моєму випадковому притулку.

Що ж робити? Як ніколи раніше я відчувала, що моє життя, і навіть твоє, висять на волосині. Варто тільки зробити неправильний крок... Але хто мені допоможе зрозуміти, який крок буде правильним? Усі, кому я могла довіряти, чиєю підтримкою могла заручитися,— мертві.

І тут я згадала про Рамбана.

Часу на дзвiнок не було. Я кинулася геть із готелю ловити таксі.

Паоло мешкав у власному пентхаусі в самому центрі Сіті, кілометрів за десять від мого готелю. Тому я забігла до вестибулю його хмарочоса вже за пів години.

— Ви теж на вечірку? — здивував мене запитанням консьєрж.

— Так...— злукавила я. Вечірка? Рамбан обрав дивний час для пиятики.— Я не дуже запізнилася?

— Гості почали з’їжджатися годину-дві тому. А готувалися там із позавчорашнього дня, оце так розмах! Самих лише квітів два фургони! — Балакучий консьєрж був радий поділитися деталями.

Та що ж це в біса діється? Я тицьнула консьєржу в руку велику купюру, попросивши забути, що він мене бачив. Той спритно відчинив мені ліфт, скориставшись власною магнітною карткою для доступу в пентхаус, і я почала підніматися на тридцятий поверх.

Музика долинула до мене ще поверхів за два, а коли двері ліфта відчинилися просто до холу пентхауса — огорнула мене й мало не знесла з ніг разом із запахами вина, пахощів і вишуканої кухні. Хол був освітлений величезними свічками, підлога всипана пелюстками троянд, а в центрі стояла величезна чаша на бронзових ногах, де було накидано яскраві шати, маски, боа з пір’я. Тут мене зустріли двоє повністю оголених юнаків, пеніси яких були позолочені, а на пипках теліпалися кришталеві дзвіночки. Вони запропонували мені роздягнутись і вбратися в тогу, але я відмовилася, запитавши, де знайти господаря вечірки. Ті знизали плечима й розсміялися, не зрозумівши ані слова,— між собою вони перемовлялися чи то польською, чи то українською. Я пройшла у двері просто перед собою й опинилася в першій із двох віталень.

Просторий зал був сповнений людей у різнокольорових тогах, напівоголених, розслаблених. Багато хто лежав на ложах біля стін, укритих червоним оксамитом, попиваючи вино й віддаючись пестощам. За пультом біля вікна пританцьовував діджей, а в центрі було встановлено узвишшя з трохи підталою крижаною статуєю, що зображувала господаря урочистості. Рамбан постав у вигляді оголеного титана, що сумно схилив голову над рогом достатку, який тримав у руках. Я подумки зазначила, що скульптор явно намагався догодити Рамбану з розміром геніталій. Квітів і справді була сила-силенна: кошики в кутках, вінки на стінах, квіткові гірлянди звисали зі стелі. У наступному залі розміщено довгий стіл, за яким сиділо зо два десятки гостей, а просто на ньому пританцьовували стриптизери з голими торсами і в облиплих шортах. Гості заохочували танцюристів, кидаючи їм квіти й простягаючи кубки з вином.

Моєї появи не помітили, і я почала пробиратися далі, в глиб пентхауса, де було розташовано спальні. У першій, що була заповнена димом пахощів, я натрапила на справжню оргію: в червоному світлі штучних факелів на подіумі й у кутках звивалися і стогнали кілька десятків чоловічих тіл і всього два чи три жіночих. У музичній кімнаті за спальнею курили якісь суміші й перебирав струни музикант — звісно, теж голий. І тут, побачивши єдиного повністю вдягненого здорованя, який сидів біля дверей, я зрозуміла, що знайшла приватне гніздечко Рамбана.

Здоровань дізнався про моє ім’я, запитав щось у рацію в рукаві і відчинив мені двері. Я зайшла до величезної ванної кімнати, де горів камін, насвистували пташки в клітках, а в центрі, в гарячому овальному басейні, розслаблявся Рамбан удвох із худорлявим юнаком.

— Катрін, ти саме вчасно, моя люба,— промовив Паоло, жестом запросивши мене сісти поруч.— Пам’ятаєш Марка?

Тільки тепер я впізнала його. Марк припав до грудей свого боса, з блідим обличчям і сльозами на очах, він цілував плечі Рамбана, щось нечутно бурмочучи. Я опустилася на бортик басейну, не знаючи, що й подумати.

— Малюк прийшов до мене й покаявся. Я все знаю, Катрін. Змова акціонерів? Іще одна інтрига твого божевільного батька.

— Це батько прислав Марка до мене?

— А ти думала — я? Так і мала думати, чи не так, дитинко?

Марк кивнув і схлипнув. Рамбан поплескав його по плечу.

— Ну-ну. Не варто ні про що шкодувати. Ти був злий на мене і хотів помститися. Саул уміє грати на емоціях. А як він вправно використовував твою гарячковість, люба? Ти ж розумієш, що якби не розпочала переговори з акціонерами — їм ніколи б не вистачило духу зустрітися й заговорити про зміну влади. Чим прирекли себе. Тебе ж він «заплямував кров’ю» — тільки так він може бути впевнений у твоїй вірності. Власне, для цього вся ця «змова» й затівалася.

Рамбан обережно відсторонив Марка.

— Іди, мій любий. Нам із Катрін треба поговорити наодинці.

Вийшовши із води, Марк пройшов повз мене, навіть не підвівши погляду. А Рамбан, відпивши з келиха, потягнувся до довгого мундштука, у якому диміла сигарета з марихуаною.

— Ти хочеш запитати мене — що я святкую? Зараз розповім. Я пробув із корпорацією двадцять років і бачив, як усе починалося. Але все почалося значно раніше. Років на шістдесят. Коли таємний суфійський орден «Сини неба» прихистив немовля, твого батька. Маленький Саул мав одну особливість, на яку братство полювало століттями. Ця особливість виражається у відсутності страху смерті й наділяє людину неймовірною харизмою. Тепер ми називаємо її «ген вічності». Усі месії несли в собі цей ген, і багато великих правителів, і релігійні лідери, не без допомоги братства, прийшли до влади саме завдяки йому. Погодься, ти ж бачила це в батька?

Я кивнула. Не просто бачила — я все життя жила в його тіні.

— Але влади не буває забагато. Ані для окремих правителів, ані для братства. З розрахунком на світове панування вони виховували Саула. Тимчасовий успіх їх не влаштовував. Вони хотіли правити вічно й шукали надійного шляху до цієї мети. Тому працювали над посиленням гена вічності, чекали слушного моменту, інвестували в технології. Твого батька звели з твоєю матір’ю, теж щасливою власницею гена. Від твоїх батьків чекали сина. Не знаю всіх деталей, але є різниця між чоловічим проявом гена і жіночим. Народилася ти. Для Саула це був великий удар, тим більше що пологи були важкими, і твоя мати втратила можливість мати дітей. Тоді вона геть знецінилася для твого батька. Єдине, що врятувало Саула від втрати довіри братства,— відкриття способу виявляти ген за допомогою нескладного тесту. І твій батько запустив усесвітній пошук месії. І, зрештою, знайшов того, кого шукав. Нашого неповторного Конструктора Реальностей.

Рамбан посміхнувся, потім затягнувся косяком, запропонував мені. Я відмахнулася.

— Я сам — один із володарів гена, у другому поколінні,— вів далі він.— І Марк — у четвертому. Виявилося, ген посилюється з кожним новим спадкоємцем. У нас із Марком є певні здібності. Але нам пощастило не так, як Золтану. Чи то щаслива випадковість, чи то еволюційний стрибок, але в Золтана виявився «ген вічності» такої сили, якої ані в мене, ані у Марка не було. Саме такої, яка могла використовуватися в нанопігулках. А ми були такі близькі до того, щоб стати конструкторами реальності! Нездійснена мрія. Ну, і ще один момент. Як розумієш, на роль батька спадкоємця Марк не годиться. А Саул був одержимий ідеєю завести найсильніший ген месії до свого роду. Із твоєю допомогою, люба.

— Акціонери... Вони теж належали до цього братства?

— О ні. Духовні наставники, ідейні лідери, необхідні для створення Глобального Трансферизму, не більше. Так само, як старі релігії готували світ до його появи, так і акціонери готували Золтана собі для допомоги.

— А коли потреба в них зникла...

— Так. Їхня смерть — справа рук Саула. Але це не найстрашніший його вчинок, Катрін.

— Не найстрашніший? — Мені здавалося, я зараз закричу від жаху.— А що ж тоді най?..

— Сам Трансферизм. Хіба ти ще не зрозуміла?

— Зрозуміла...

— Навряд чи. Але тепер тобі відомо про плани підсадити все людство на персональні реальності, поневолити людей через залежність від вічного щастя. Напевно, ти чула про всемогутній алгоритм, якому підкоряються всі користувачі. Але чи відомо тобі про роль Саула в цьому новому світі?

— Повелитель алгоритму,— ледь чутно прошепотіла я.

— Всемогутній і всюдисущий. Здійснює вибір за всіх і не дає його нікому. Панує у своїй славі над усіма смертними й безсмертними. Ось яка його роль. І ось який найстрашніший його злочин. Чи благодіяння... як подивитися. Мільярди душ, замкнені у власних фантазіях, оргазмують у нескінченному циклі віртуального буття, без права на помилку, без вибору... навіки... Бр-р-р! Точно не для мене.

— Ми маємо боротися! Його треба зупинити!

— Його не зупинити. І навіть зникнення Золтана йому не зашкодить. Він запустить Трансферизм і без нього, якщо доведеться. Так, я чув від Бьольверка, що Золтан зник. Незадовго до того, як зник сам Іґґі. Я не знаю всіх причинно-наслідкових зв’язків, але мені відомо головне.

Рамбан підвівся, відставивши келих убік, узяв із таці інший, трохи менший. Підняв, неначе для тосту, і сумно посміхнувся мені.

— Вибору в нас ніколи не було. Ні в кого. Усі ми приречені до Трансферизму і рано чи пізно потрапимо до царства Саула. Наркотик дуже сильний і веде до прірви, якої досі не знало людство. Саул і його братство алхіміків залишило нам тільки одну свободу — піти з життя. Як це зробила твоя мати. Що роблю і я, на цьому чудовому святі тіла й кохання. Піти в розпал веселощів — чи можливий кращий кінець?

Перш ніж я встигла відповісти, він зробив великий ковток із келиха і впустив його в басейн.

— Прощавай, Катрін. Пробач... що розповів тобі правду... Уже пізно.

Відкинувшись назад, він заплющив очі, зробив глибокий вдих, різко сіпнувся, розплескуючи воду, й затих. Я не одразу наважилася доторкнутися до нього — сиділа в ступорі, не в змозі поворухнутися, слухаючи веселі крики, що долинали з-за дверей. Потім простягнула руку й перевірила пульс. Паоло Рамбан був мертвий.

Хвиля нудоти підкотилася зі шлунка. Мене знудило. Я застогнала, потім закричала... Більше нічого не пам’ятаю. Перше, що я побачила, прийшовши до тями, було літнє жіноче обличчя в білій мереживній хустинці з червоним хрестом.

— Рамбан…— прошепотіла я.

— Не хвилюйтеся, люба. Ваш плід у безпеці, але вам не можна нервувати.

— Мій... що?

— Ви вагітні. Вітаю!

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

Не знаю, як вони до мене дiсталися. Пам’ятаю тільки, що після новин про загибель Кароліни я намагався зустрітися з Саулом. Але він неначе випарувався. Я махнув на все рукою й завис у темних закутках Ґейланґу, намагаючись забутися в алкоголі... і не тільки... Братство шукало мене і, мабуть, знайшло. Укол шприцом я отримав, коли відключився в одному з барів. Непевно пам’ятаю тісну кімнатку в борделі, обличчя Лінн. І здається, сповнені тривоги очі Катрін.

Не знаю, на скільки днів я загруз у цій трясовині жахів між комою та реальністю. Коли я прийшов до тями, напівтемрява в кімнаті порушувалася лише миготінням порнофільму на стіні. Тіло ломило, у роті пересохло, а голова була важкою, неначе важила тисячу тонн. У всьому будинку лунав тріск зламаних дверей, верещали перелякані повії. Я чув, як Лінн перезаряджає зброю в коридорі, нервово гукаючи комусь у рацію. Мого телефону ніде не було. Усе, на що мене вистачило,— дотягнутися до екрана і вбити знайомий логін до порноканалу. Ось він, мій єдиний справжній друг.

ЗНАЙДИ МЕНЕ!

Наступний спогад: голос Сумо, який матюкав мене на всі заставки. Він підняв мене на руки й потягнув геть із кімнати. Лінн сиділа на підлозі біля дверей, зірваних із петель, закинувши голову. Я помітив шприц, який стирчить у неї з шиї. Вона хрипко дихала, її осклілі очі дивилися в стелю.

— Дав сучці скуштувати власних ліків,— пробурчав Сумо.— Молодець, що мене смикнув. Довелося хакнути її акаунт, щоб тебе знайти.

Біля дверей на нього чекали двоє громил, які повели нас вузьким коридором униз по сходах, на вулицю.

— Знаєш, скільки пообіцяли за твою голову? Радій, що я твій друг,— говорив Сумо, обережно відмикаючи чорний хід борделя.

Це все, що він устиг сказати,— автоматна черга прибила товстуна до стіни. Сумо осів у безглуздій позі, а я, повалившись на підлогу, поповз усередину будівлі, поки за моєю спиною розпалювалася перестрілка між громилами Сумо й людьми, які приїхали на чорному кадилаку. Я вибрався на вулицю через підвальне вікно. Алея за будівлею була порожня, лише біля сміттєвого баку сидів чоловік у формі поліцейського спецназу, ніби відпочиваючи. Тільки наблизившись, я помітив, що його обличчя перетворилося на криваве місиво, а з живота стирчав шматок арматури. Вдалині лунали крики й часті постріли. Похитуючись, я дістався перехрестя, де загубився в натовпі. Дим і темрява ночі, що насувалася, врятували мене від викриття. Але побачивши, як в одній із розбитих вітрин двоє чоловіків ґвалтували дівчину просто на уламках скла, а натовп байдуже мчав повз, не намагаючись їм зашкодити, я зрозумів, що в місті відбувалося щось зловісне. Вже посутеніло, і замість відключених вуличних ліхтарів місто було підсвічене загравою пожеж: горіли хмарочоси, торгові центри, заправні станції.

Щоб вибратися з натовпу, я пробіг іще крізь кілька алей. Дивом упіймавши таксі, я вигукнув автопілоту свою адресу. Машина домчала мене до будинку, і я поквапився пірнути у ворота, побачивши, що наближається група зі смолоскипами. Не вмикаючи світло, наказав «Аманді» перевести будинок у режим максимальної безпеки й піднявся до кабінету, де були наші з Катрін комп’ютери. Я кликав Катрін, уже знаючи, що її тут немає.

У кабінеті було тихо й спокійно, ніби за кілька кілометрів звідси не вирувало божевілля. Я вивернув на підлогу шухляди в пошуках ключа від сейфа, де зберігався позолочений пістолет, подарунок президента Азовстану. Покійного президента. Серед хаотичних новин на екрані таксі промайнув ролик: розлючений натовп шматував його мертве тіло. Ключа я не знайшов.

Натомість в око втрапив маленький блокнот із замочком. Щоденник Катрін! Мені так подобалася її старомодна прихильність до паперу, книжок. І ось я гарячково гортаю сторінки щоденника в самий кінець, у пошуках бодай якоїсь інформації про місце її перебування. Сторінки списано дрібним і акуратним почерком. Іноді трапляються складні абстрактні малюнки, над якими Катрін, мабуть, просиділа не одну годину. Так вона, переносячи на папір образи зі своєї підсвідомості, пов’язувала їх єдиним змістом. Із щоденника випадає остання замальовка, зроблена на аркуші з логотипом готелю. На зображенні — цілий світ тісниться всередині величезної похмурої голови, яка породила його і живиться ним водночас. Зворотний бік аркуша поцяткований телефонами та іменами, багато разів обведено «Нінг Буакао». Я відкладаю малюнок і читаю останній запис у щоденнику.

«22 ЛИПНЯ»

Я зупиню його. Сподіватися більше нема на кого. Нінг Буакао виявилася безцінною в організації масштабної прес-конференції. Подбала про безпеку, Набіль прибуде туди інкогніто. Він наш ключовий свідок. Записи допитів убивць Кароліни вразять усіх. Але головне, ми розкриємо ляльковода, що стоїть за їхнім злочином. Людину, яка промила їм мізки і вселила їм похіть і ревнощі.

Батько зробить усе, щоб мені зашкодити... Я кохаю тебе, Золтане, але я не можу вчинити інакше. Сподіваюся, ти зрозумієш, заради чого я зважилася на цей відчайдушний крок, і сподіваюся, ти мені пробачиш. Запам’ятай, я роблю це для всіх людей. Заради свободи. Але, насамперед, для тебе і для нашої дитини...»

Нашої... дитини? Я опускаюся на підлогу, вражений цією новиною. І розчавлений поганими передчуттями. Ще раз перечитую останній запис.

— Амандо! Покажи новини від двадцять другого липня. Ключові слова «прес-конференція», «Транс-Реаліті»...— Ім’я Катрін я вимовити не в силах, ніби боюся результатів пошуку.

— Гаразд, Золтане. Я знайшла мільйон двісті тисяч двадцять чотири результати за твоїм запитом.

— «Масштабна прес-конференція»... «Нінг Буакао»...— Я знову перечитую щоденник.

Екран спалахує, освітлюючи темну кімнату тривожним світлом. Катрін і справді організувала велику прес-конференцію. Я дивлюся, як перед рядами камер, спрямованих на неї, вона гнівно викриває свого батька і всю корпорацію. Перелічує трагічні смерті, що пов’язані з персональною реальністю,— від Ігаля Мізрахі до Кароліни Шиллер і азовстанських бунтівників. Говорить про свободу, цінність вибору і квиток в один кінець. Переконує, благає... А лічильник глядацького інтересу показує рекордні цифри.

Раптом усе змінюється. Екран поділяється на два сегменти — із прямим включенням виступає Саул, який оголошує про негайний безкоштовний запуск Трансферизму. Екран множиться знову. Презентація Трансферизму зі мною в головній ролі крутиться на всіх головних каналах. Катрін стрімко втрачає глядачів, а у світі починається ажіотаж. Катрін — крихітна, зменшена каналом до однієї восьмої екрана — продовжує волати й протестувати, а на решті сегментів мультиекрана люди вже шикуються в черги до автоцерков, де отримують нанопігулки й проходять сканування. І поспішають поринути в обіцяний рай. Обіцяний мною рай.

Трансферизм починає стрімко поширюватися планетою. Миготять кадри довгих черг, радісні натовпи, стихійні святкування в різних країнах.

Пригнічений тим, що відбувається, я проґавив момент, коли в кадрі поруч із Катрін з’явився Набіль. Її «ключовий свідок» не гаяв часу на слова. «Я помщуся тобі, Сауле Ґааді, і твоєму Дилерові!» — прокричав він у камери. Схопивши Катрін в обійми, Набіль смикнув шнур на жилеті з вибухівкою і підірвав її разом із собою та з сотнею журналістів, які перебували в студії. Потужний вибух і темінь. Смерть у прямому ефірі — нова технологія! А лічильник глядацького інтересу й надалі показував рекордні рейтинги презентації Трансферизму.

Світ обрушився на мою голову всією своєю вагою, знищуючи все, що мало для мене значення, поки невідома сила знов і знов примушувала мене прокручувати епізод із ефіру, де загинула єдина людина в світі, яка кохала мене беззастережно й безкорисливо.

Нарешті, до мене дійшло. Я втратив усе.

Свiту, який я хотiв змiнити, бiльше не iсну.

Намагаючись запобігти ефекту прес-конференції, Саул усе ж запустив Трансферизм у бета-версії. Лише за кілька хвилин після того, як його дочка загинула на очах у всього світу, Саул, як і обіцяв, запустив трансляцію персональних реальностей — одночасно на всіх континентах. Мільярди користувачів на планеті з легкістю увійшли до своїх персональних реальностей — до раю, який я створив спеціально для тебе. Але за пів години — стільки мала тривати перша трансляція — не вийшли з неї й опинилися замкненими у віртуальній пастці, яка весь час транслює той самий набір ілюзій — назавжди. Поки їхні тіла виснажувалися, їхні родичі бігали в пошуках порятунку.

Уже наступного дня сотні мільйонів не вийшли на роботу. А за день зупинилися потяги, припинили літати літаки. Незабаром припинилися трансляції. По всьому світі почалися техногенні катастрофи. Слово «заворушення» було занадто м’яким визначенням для всього цього. Народ вийшов на вулиці, шукаючи допомоги й підтримки і не знаходячи нічого. Поліція й армія, які теж неабияк порідшали, намагалися стримати бунтівні натовпи, але що вони могли зробити в цьому шаленому світі... Люди зі спотвореними відчаєм обличчями вибігали зі своїх будинків, стикаючись одне з одним, у прокльонах й молитвах, але боги, завбачливо усунуті моїм «Одкровенням», не чули їх. Намагаючись дати вихід своєму гніву, натовп почав підпалювати машини й трощити крамниці, брати в облогу державні установи, громити локальні офіси «Транс-Реаліті».

Саул, схоже, інсценував власну смерть. Я знайшов новину про катастрофу його цепеліна, якій не повірив. Я впевнений — він ховався десь у печерах суфійського братства. Лише за тиждень після запуску Трансферизму світ практично повністю поринув в анархію.

Це лише питання часу, коли мене знайдуть. І тоді для мене все буде, нарешті, скінчене. Грюкання в двері та крики з вулиці не лякають мене. Ігноруючи небезпеку, я сиджу на забарикадованому даху нашого будинку й перечитую щоденник Катрін. Стільки болю та сумнівів. Бідолашна, стражденна, добра душа. Вона намагалася врятувати все людство, хоча могла отримати його у вічне рабство, поділивши владу з батьком. Це все моя провина! Заражений одержимістю Саула, я загрався в Бога.

«...Коханий, тепер я знаю, ми не зможемо бути разом. Надто багато стоїть між нами — батько, корпорація, тисячі смертей. Це знання робить мене вільною, хоча й не позбавляє кохання до тебе... Я кохаю тебе, Золтане!» — завершувався щоденник.

Як я хотів би все скасувати. Уникнути всіх помилок, уникнути маніякального засліплення і не піддатися убивчій спокусі. Щоб не було всіх тих, хто постраждав від мене. Скасувати бодай один день. День свого народження!

Самотність і горе, яке я відчув від цієї думки, змусило мене застогнати від болю.

Я кохаю тебе, Катрін. І я знаю, що робити.

Я вискакую на дах будинку. Чого б я зараз хотів? Щоб мене врятували? Ну ж бо, Золтане, поклич ворона до цього жаху!

Гуркіт вертолітного двигуна відповідає на мою «молитву». Над будинком зависає невеликий чорний борт, із якого мені махають рукою. Придивляюся, мружачи очі у світлі вертолітного прожектора. Шляк би мене трафив, якщо це не Іґґі Бьольверк власною персоною! Відходжу вбік, давши змогу вертушці знизитися й торкнутися стійками даху будинку. «Золтане, сюди!» — гукає Іґґі. За моєю спиною з тріском відчиняються двері на дах, до них лізуть розлючені люди. Іґґі втихомирює їх трьома влучними пострілами, чуються крики, оскаженілий люд відступає, покинувши на даху скорчене тіло.

Я спокійно йду дахом, упевнений, що ніщо не може мені завадити. Це моя реальність. І я контролюю її.

Я застрибую до вертольота, і він злітає, залишивши внизу будинок, який охоплюють червоні язики полум’я. Іґґі плескає мене по плечу своїм величезним лапищем і подає навушники.

— Вибачай, Золтане. Катрін я врятувати не зміг. Ледве ноги виніс,— чую я його голос.

Я дивлюся на нього. Цей чоловік виявився зовсім іншим.

— Чому ти, Іґґі?

— Що?

— Урятував мене з даху. І сховав від Саула. Це ж твої люди доручили мене Лінн?

— Із різних причин, взагалі-то. Лінн завжди працювала на мене. Ми тебе сховали, щоб зупинити Трансферизм.

— Але як?

— Пам’ятаєш, як ми навчали тебе контролю над реальностями? Ти виявився нашим найкращим учнем! Добре б іще контроль сновидінь, але зупинити Memnotech не вдавалося ще нікому! Ми знали, що ти той, кого ми так довго шукали.

Тому в звіті Саулу я узяв і згаяв одну важливу деталь. Тригер.

— Тригер виходу? Твій ворон Мунін?

— Авжеж. Старий надто заклопотаний, щоб вникати в кожну дрібницю, а ти був у мене. Ось я його й переграв.

— А як ти дізнався, що я на даху будинка?

— Так само, як Мунін дізнався, що ти в лісі,— розреготався Іґґі. Не думай про це зараз, Золтане! Ти досі можеш урятувати мільйони людей.

Сонце скоро зiйде над багряним степом — воістину марсіянський пейзаж. Чагарники відкидають довгі тіні. Вдалині видніються самотні буддистські ступи, але головна складова тутешнього пейзажу — тисячі трейлерів, розкиданих між химерними арт-об’єктами, спорудженими просто неба на тиждень, поки триває фестиваль. Увесь тиждень п’ятдесят тисяч щасливців, які приїхали сюди з усього світу, діляться з іншими своїми ідеями, мистецтвом, музикою, енергетикою. Тут немає грошей, нікому не важливо твоє становище в суспільстві, немає мережі та зв’язку, і нікому нічого не відомо про трагедію, що сталася за межами утопічного табору. Вони ще не в курсі, що того світу, який вони знали, більше не існує. Тимчасову колонію охороняє невелика приватна армія, і серед охоронців — люди Іґґі. Саме вони розчинять у питній воді нанопігулки, які їхній бос завчасно вивіз із офісу «Транс-Реаліті».

Сидячи біля нашого трейлера, я домальовую абстрактний малюнок із головою, перевернувши його,— тепер це буде повітряна куля, яка підноситься над знаком нескінченності. Мені завжди легше думається, коли я малюю. Скоро, скоро... Я все зміню, і люди, які мене оточують, допоможуть.

Залишаючи свої трейлери, учасники фестивалю стікаються до центру табору — на велосипедах, електромобілях, на химерних рухомих конструкціях, що нагадують живі скульптури, величезних жуків, зменшені копії космічних кораблів. За півгодини почнеться головний перформанс, який традиційно завершує фестиваль Flying Man: зі сходом сонця в небо буде відпущено гігантську повітряну кулю у вигляді людської голови. Саме цей ритуал багато років тому подарував назву святу в степу. Я фізично відчуваю збудження, що панує в різношерстому натовпі. Церемонія прощання з Літаючою Людиною для більшості тих, які тут присутні, означала не менше, ніж секс і наркотики, яких на фестивалі теж було чимало.

— Ти готовий? — чую я голос Іґґі.

— Віриш, що все вийде? — відповідаю я запитанням на запитання.

— Неважливо, чи вірю я. Головне, щоб вірив ти. Тільки тоді все вийде.

— Я вірю. Що мені ще залишається?! Дилер завжди виконує замовлення,— іронічно посміхаюсь я.

Рація в його кишені оживає. Іґґі повідомляють, що підготовка пройшла успішно. Транслятор реальності встановлено в кошику повітряної кулі, а ретранслятори — по всьому периметру. В кошику також і тисячі записок учасників фестивалю: їхні молитви, освідчення в коханні, каяття за вчинене — ця куля тиждень вбирала в себе їхні сподівання та прагнення. Куля не лише злетить у небо, а й повністю там згорить разом зі своїм вантажем. Це символ прощання з минулим... і можливість зазирнути в майбутнє.

Люди Іґґі роздають воду з розчиненими в ній капсулами. Після ночі танців ніхто не відмовиться від пляшки води. Роблю кілька ковтків зі своєї пляшки з чистою водою. Нанокапсули я проковтну пізніше, просто перед тим, як залізти в кошик повітряної кулі.

Ми з Іґґі пробираємося крізь натовп, що суне до місця старту. Нам доводиться ухилятися від обдовбаних велосипедистів, обходити парочки, що злилися в екстазі на червоній землі. Ми майже біля мети. Навколо повітряної кулі вже розставлено периметр із величезних моніторів. Зараз на них виблискує всіма кольорами логотип фестивалю, але трохи пізніше почнеться інша трансляція, мій найголовніший перформанс — останнє творіння Конструктора Реальності. Обличчя, зображене на кулі, здається мені схожим на моє, і ця випадкова схожість надає впевненості.

Наостанок Іґґі стискає моє плече. Якщо все складеться, ми з ними більше ніколи не побачимося. Утім, ми більше не побачимося в будь-якому разі. Я дістаю коробку з нанокапсулами й ковтаю одразу весь вміст. Один із людей Іґґі кидає між моніторами димову шашку. Натовп радісно реве. Цей відволікальний маневр вони сприймають як частину шоу. Гримить психоделічна музика: африканські барабани, тибетські співочі чаші, східні флейти. Мелодія набирає обертів, перетворюючи безкрайній степ на божевільний танцмайданчик, де тисячі людей із усього світу рухаються, думають і відчувають в унісон.

Мої супроводжувальники закидають мене до кошика і за кілька секунд перерубують троси. Повітряна куля злітає вгору. Тепер я можу охопити поглядом увесь натовп, що пульсує внизу єдиним організмом. Я під’єднуюся до системи. За допомогою колективного розуму, задурманеного нанокапсулами, мені доведеться створити ще одну реальність — остаточну. Я зроблю це лише раз. Востаннє. На моніторах, розвернутих до натовпу, починають з’являтися рядки коду, що запускають під’єднання. Процес пішов.

Я концентруюся на своєму намірі. Пігулки змушують мій мозок працювати із шаленою швидкістю. Немов знавіснілий деміург, я створюю простір нової-старої реальності, уплітаючи в нього всі доступні почуття, відчуття, образи, спогади. Усі потаємні думки, потаємні бажання і нездійсненні надії.

Мільйони душ, які опинилися замкненими у створеній мною пастці, рояться навколо мене подібно до незліченної зграї сліпих риб. Я охоплюю поглядом не лише степ під собою, а й увесь світ. Я стаю світлом. Я завжди ним був. Як світло, я лину швидше і швидше. У мене багато імен. Усі імена світу — мої. Я повторюю ці імена. І кожному я дарую частинку себе. Куля вже високо.

Коли мою роботу майже завершено, останнім зусиллям волі я вплітаю імена у тканину нової реальності. Реальності, у якій не було моєї зустрічі з Хароном. Не було роботи в корпорації. Не було світу, що корчиться в агонії. Це реальність, у якій я ніколи не зустріну тебе, Катрін, а отже, ти залишишся живою. Вільною і щасливою!

Перед мом обличчям пролiтає величезний чорний ворон. Антидепресанти і снодійне не допомагають, і мені доводиться лише змиритися з тим, що діється.

Іду на кухню, великими ковтками п’ю воду з-під крана. Потім довго стою біля вікна, вдивляючись у нічне місто на пагорбах. Обриси численних склепінь нагадують, що колись воно було одним зі світових стовпів православ’я. Але нещодавно усе змінилося до невпізнанності. Тепер це епіцентр нової технорелігії й бунтівне місто-держава, що за часів криптоанархії відкололося від країни, столицею якої було. Всупереч прогнозам, колишнє місто-герой, а нині незалежний поліс, не лише вистояло, а й досягло процвітання, а за рівнем технологій випередило чимало країн свiту.

Коли морок минає, машинально зазираю в монітор на кухонному столі. У чаті — повідомлення від мого роботодавця Харона. «Новий великий проєкт. Об 11:00 на верхній станції фунікулера». Ну нарешті, робота! Зараз я повністю на мілині.

Життя фрілансера — як американські гірки: сьогодні ти стоїш на балконі люксової квартири, звідки видно велетенську залізну жінку з мечем, цмулиш дорогий коньяк і чекаєш на замовлення з ресторану. А завтра — дешевий харч у забігайлівці, набридливі повідомлення зі смартфона щодо прострочених платежів.

Думка про те, що після отримання авансу зможу повернутися до першого варіанту, діє на мене заспокійливо. Я звик до невеличкого штучного світла своєї квартири, стіни якої оберігають мене від набридливої метушні зовнішнього світу. Тут би я жив місяцями, читаючи й малюючи свої сни на величезних полотнах. Та ба, безтурботне життя у пентхаусі хмарочоса коштує недешево.

Дивлюся на годинник у кутку екрана — 03:57. Знову заснути я вже точно не зможу. З-за стіни чути приглушене виття мого сусіда-наркомана. Можливо, саме ці крики стали причиною мого пробудження, а не задушливе марення, з якого я щойно виринув. Лише 40 років тому, у жорстокому комуністичному режимі, сусідові загрожувала б смертна кара. Іноді мені хочеться його вбити, іноді мені до сліз його шкода.

Ці крики як нагадування: ти можеш купити квартиру в елітному будинку з приємним запахом у ліфті, однак темний бік буття і тут тебе дістане, та за стіною все одно виявиться сумнівний тип, який уночі видаватиме нерозбірливі звуки. Або з сусіднього балкона буде чутно оглушливий рейв упереміш із верещанням обдовбаної молоді. «У будь-якій діжці меду завжди знайдеться ложка лайна. Головне знати, де саме вона плаває»,— згадую я улюблену приказку Харона. Стукаю в стіну, і крики замовкають — трансформуються в нерозбірливе бурмотіння, котре майже повністю поглинає звукоізоляція. Відпочинь, приятелю. І наступного разу пошукай кращого дилера.

Плентаюся в бік ванної. Моя квартира схожа на мене. Однотонні стіни, жодних картин, жодних інтер’єрних примочок, жодних милих дрібничок, жодних логотипів. Нуль індивідуальності. Щоб так знеособити своє житло, треба добре попрацювати і втричі більше заплатити. Це не мінімалізм, навіть не аскетизм, а повна відсутність обличчя. «Не маючи обличчя, не втратиш його»,— наставляв мене Харон колись давно, ще навчаючи ремесла. Я добре затямив це правило. Ніколи й не мав власної особистості, постійно ховаючись за вигаданими.

Стаю під душ, потім одягаюсь і виходжу з дому, вирішивши не повертатися сюди до самої зустрічі. Середина жовтня, але надворі напрочуд тепло — ніяк не звикну до зміни клімату. У повітрі чи то вологе марево, чи то дрібна мряка. Якби не суворі екологічні закони, які дозволяють лише електрокари, я б подумав, що це смог. Сорочка одразу ж прилипає до спини, і, сівши в машину, я кваплюсь увімкнути кондиціонер. Радіо прокидається автоматично, та я гидливо вимикаю його. Жодного шуму, крім природних звуків ночі: щебетання пташок, гудіння доріг, далеке завивання сирени, ледь чутний стукіт коліс потяга, що мчить мостом із нізвідки в нікуди.

Як я вб’ю цю ніч — точніше, її решту,— мені поки що невідомо. Ніч із понеділка на вівторок — нічні клуби зачинені, у цілодобових барах також порожнеча. Це правило діє навіть у цьому нововідкритому світі розваг і гріха, що, як усі думають, ніколи не спить — бо, крім нових технологій і брудних грошей, тут трапляються олігархи-втікачі, фінансові ділки, гравці й аферисти з усього світу. Консервативне пошарпане місто перетворилося на блискучий хаб слов’янського світу, де прекрасне все, навіть вади.

Сам того не помічаючи, я розганяю машину до двохсот кілометрів за годину. Колись від такого зухвалого перевищення швидкості за мною вже оглушливо завила б сирена. Сьогодні ж я безкарно мчу естакадою повз вервечки чорних вікон, які зрідка підсвічує чиєсь безсоння. Нічне місто миготить клоччям марева, яке переривається спалахами стробоскопа,— наче яскрава реклама, звернена ні до кого.

З’їжджаю з естакади і ледь не врізаюся в яскраво-помаранчеву спортивну машину, що несподівано вискочила на перехрестя. Вищать гальма, оглушливо скрегочуть колеса, помаранчеве авто крутиться на місці, і я, пролітаючи повз, устигаю розгледіти спотворені жахом обличчя людей у машині. Хлопець і дівчина, зовсім юні, майже підлітки. Лише за кілька хвилин і десяток кварталів я розумію, що ледь не занапастив їх і мало не загинув сам. І, ясно усвідомивши це, нічого не відчуваю. Смерть ніколи не лякала мене. Цю якість я приховував навіть від батьків, не бажаючи видаватися фріком. Про неї знав лише Харон. Чи не тому він і обрав мене з-поміж інших?

Непомітно я опиняюся на кінцевій зупинці безпілотного трамваю. Там повії терпляче чекають зустрічі з нічними блукачами на кшталт мене. Незважаючи на легалізацію й соцпакет, кількість секс-працівниць у місті невпинно скорочується, не витримуючи конкуренції з віртуальними послугами. Мені й самому до вподоби віртуальні розваги, але сьогодні я потребую компанії живої жінки, яка не лізтиме в душу й не вимагатиме уваги. Перша ж кобіта цілком відповідає моєму сексотипу: худорлява, з дитячими рисами обличчя — на вигляд не більше двадцяти (хоча в час тотального омолодження визначати вік за зовнішністю все складніше).

Пізнього ранку я прокидаюся в секс-готелі з видом на пивний завод, який більше нагадує корабель прибульців. Дівчина ще спить, підтягнувши кутасті коліна до грудей, зворушлива й безпомічна. Помилувавшись трохи її ямочками на щоках і переконавшись, що вона не обчистила за ніч мої кишені, я залишаю нічліжку, щоб вирушити на зустріч із Хароном.

Дорогою вирішую зайти до автоцеркви. Не те щоб я був побожним. Мені просто подобаються церковні відчуття — задушливе повітря й наркотичний аромат ладану змушують мій мозок працювати швидше. Мабуть, тому, що в такі хвилини я чітко усвідомлюю одвічну безглуздість буття. Це відчуття, що є таким близьким мені й таким далеким від метушні мегаполіса, допомагає сховати мою вразливість під маскою іронії.

У тьмяно освітленому холі універсальної автоцеркви, яку вписано в квартал між стрипбаром і магазином ґаджетів, у цей час нікого немає. Я заходжу до однієї з кабінок-капсул, двері за мною зачиняються, й темні стіни-екрани оточують зусібіч. На моніторі переді мною з’являється текст.

БУДЬ ЛАСКА, ОБЕРІТЬ РЕАЛЬНІСТЬ

АВТОР ЩИРО ВДЯЧНИЙ

Антону Сергієву та Любові Слободенюк — за Es Cubelles

Андрію Жолдаку — за відкриття нових горизонтів

Тетяні Спиридоновій — за те, що була найкращим читачем і найм’якшим критиком

Усім редакторам і учасникам фокус-групи: Діні Денисовій, Сергію Коротуну, Віктору Семерніну, Івану Полякову, Євгенію Кию, Ксенії Савич, Маргариті Сурженко, Марії Яремчук, Катерині Маєвській

Олексію і Данієлю Ковжунам — за знайомство зі скрипт-лікарем

Олесі Карпук і Владу Фісуну — за допомогу з Facebook

Глібу Оверчуку й Алісі — за новий погляд на Instagram

Ніколь Кузьма — за вебсайт

Дімі Шерембею — за вічний рух уперед

Ганні Киселевич, Катерині Клименко-Джулай, Юлі Мелащенко — за експертний менеджмент

Дмитру Приходьку — за магію Калайша

Зазі Касашвілі — за розтлумачення гена вічності

Марині Абрамович, Пауло Коельйо, Іллі Чичкану, Маші Шубіній, Каті й Жені Березницьким, Педро Алмодовар — за натхнення

Русіко Катамадзе й Олексію Зволинському — за талановиту дочку

Семену Горову — за стрибок у вічність

Казантипу — місцю, де 1998 року народилась ідея роману

Родині Кузьмів — за підтримку та натхнення

Благодійній організації Lumos і George Soros — за те, що розкрили справжнє значення слова «філантропія»

Lucy Komarnitskaya & Maxim Prasolov — за чудові поради

Kate & Benjamin Kasan — за те, що відкрили «Burning Man»

Chris & Anna Krivulyak — за те, що показали мені чари алхімії

SKY — за найкрасивішу молитву

Wim Hoff — за можливість зводити дух

Peter Scholz — за веселі часи

Pierre Raygot — за віру в мене

Alain de Botton — за натхнення ідеєю «Релігії для атеїстів»

Оskar Metsavaht — за синтез ликів месії

ПРО АВТОРА

Нiколас Дімітров — продюсер, візіонер, письменник. Народився й виріс у Болгарії. До 12 років виховувався в дитячому будинку. Зустрічі з Іоанном Павлом II і Джорджем Соросом змінили долю 16-річного юнака. По закінченні гімназії давніх мов у Софії автор продовжив освіту в університетах Брюсселя, Вашингтона, Буенос-Айреса. Яскравий представник руху New Age. Мандрівник місцями Сили, він однаково комфортно почувається в горах Тибету й на фестивалі Burning Man. Поліглот, володіє 11 мовами.

dealerofrealities.net