Bibliothek der deutschsprachigen Literatur

Бібліотека німецькомовної літератури

Elfriede Jelinek

Der Tod und das Mädchen I–V

Prinzessinnendramen

Ins Ukrainische übersetzt von Oleksandra Hryhorenko

Czernowitz

Knyhy — XXI

2015

Ельфріда Єлінек

Смерть і Діва I–V

Драми принцес

З німецької переклала Олександра Григоренко

Чернівці

Книги — XXI

2015

ББК 84(4АВТ)-444

Є 51

Єлінек, Ельфріда

Смерть і діва І–V. Драми принцес / Ельфріда Єлінек ; переклад з німецької Олександри Григоренко. — Чернівці : Книги — ХХІ, 2015. — 128 с.

ISBN 978-617-614-093-1

У збірці «Смерть і діва I–V. Драми принцес» Ельфріда Єлінек вкотре виводить на сцену жінок як вічних витіснених у західноєвропейській культурній традиції. Казкові принцеси й сучасні ікони стилю (в тому числі й літературного) виголошують свої передсмертні промови або говорять уже з-поза межі. Та мати голос зовсім не означає володіти долею, бо жодній принцесі не вдається уникнути лиха від чоловічої руки — Білосніжка стає жертвою Мисливця, Шипшинку нищить своїм поцілунком Принц, Розамунда виживає, але замовкає через підступного Фульвіо, Джеккі гірко зловтішає-ться зі смерті своєї суперниці Мерилін, мертві Сильвія та Інґеборґ мандрують у царстві мертвих. Кожна з принцес виявляється приреченою до трагічної долі, й англійська принцеса Діана, чий портрет завершує цю галерею, теж не стає винятком.

ББК 84(4АВТ)-444

Видання здійснено за підтримки:

Державної канцелярії Австрійської Республіки

Австрійського культурного форуму

Усі права застережено. Відтворювати будь-яку частину цього видання у будь-якій формі та в будь-який спосіб, у тому числі електронно, без письмової згоди правовласників заборонено.

Der Tod und das Mädchen I (Schneewittchen)

© 1999 Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek

Der Tod und das Mädchen II (Dornröschen)

© 2000 Berlin Verlag in der Piper Verlag GmbH, München

Der Tod und das Mädchen III (Rosamunde)

© 2002 Berlin Verlag in der Piper Verlag GmbH, München

Der Tod und das Mädchen IV (Jackie)

© 2003 Berlin Verlag in der Piper Verlag GmbH, München

Der Tod und das Mädchen V (Die Wand)

© 2003 Berlin Verlag in der Piper Verlag GmbH, München

© Книги — ХХІ, 2015, видання українською мовою

© Олександра Григоренко, 2015, переклад

© Анна Стьопіна, 2015, обкладинка

© Василь Дроняк, 2015, макет

Смерть і Діва І

(Білосніжка)

Дві величезні, схожі на опудала, фігури, виплетені з вовни й напхані, одна — Білосніжка, друга — мисливець із рушницею й у капелюсі, ведуть тиху розмову; голоси, трохи спотворені, чути з-за сцени.

Білосніжка: Іду я оце вже цілу вічність звивистими стежинами цього лісу, і кого це ніяк не можу знайти? Гномів! Кажуть, вони схожі на нас своєю привітністю, та не подобою. А Ви, mein Herr, навпаки, схожі на когось, подібного до мене, та радше непривітні. Можливо, це через відповідальність, яку Ви несете. Це ж справді сила-силенна роботи: проріджувати суще та правду править дужче. Я ж уповноважена радше робити щось легке. Я довго була успішною завдяки своїй зовнішності, та згодом, сповнена завзяття, шукаючи ще більшого успіху, вскочила в пастку своєї мачухи, яка вхопила мене з того боку, звідки я вже ніяк не чекала, й невдовзі отруїла фруктами. Вона вирила яму іншій і сама туди не впала! Відтоді я стала шукачкою правди, також і в мовних питаннях. Багатьом усе це здається надзвичайно цікавим, бо моя історія живе вже кілька сторіч, гадки не маю, що в ній може так веселити чи хвилювати. Начебто я безперестанку повин- на оживати, а потім гинути від жіночої руки. Смерть не становить приємного винятку. Смерть приходить завжди, і здебільшого — у чоловічій подобі. Тоді не розбереш, якої вона статі. Смерть вистежує нас, приходить непрохано, саме тоді, коли ми, як оце я, на вершині успіху, не дозволяє нам його досягнути і, не задовольнивши, виводить нас із гри.

Мисливець: Чи це не те пуття, з якого Ви збиваєтесь? Чи можу я Вам запропонувати відмовитися від себе як від власного прихистку? Це щоб Ви таки поцілили у правду, яка, зі свого боку, теж увесь час шукає Вас і яку я напевне багато разів знаходив у цьому лісі як якусь безпорадну особу — або у подобі таємних могил для людини чи звіра. Могили звірів — не моїх рук справа, бо я щоразу забираю свою здобич. Мені надто шкода лишати її землі. Якщо Ви нічого не знайшли, щоб кинути правді пожерти, і не маєте досвіду в полюванні, бо Ви самі і є здобиччю, то правда само собою дремене від Вас за першої ж нагоди. Фройляйн, у Вашу версію подій я просто не вірю. Ніде поблизу нема об’їзної дороги, на якій бідна правда могла б уникнути зіткнення з Вами. Уявіть лишень себе на її місці: їй мало б здатися, що її осліпили фари автобуса, якби назустріч раптом вискочила така жінка, як Ви, котра до того ж (наскільки принаймні я на цьому розуміюся) носить одяг, повністю непридатний для лісу. Отже, ця жінка розпитує зараз про одну чи кількох осіб, котрі носять такі капелюхи, яких, на мою думку, ніколи б не вдягли інші люди. Та це ж ні на що не схоже! Візьміть краще мого капелюха за приклад, отакий мали б носити Ви й ті, кого Ви шукаєте. А пір’їнки риби-папуги на ньому, супер, га? І ніяких гостроверхих шапок! І не треба, будучи малою, намагатися здатись більшою! Високі підбори, спеціальні вустілки, начесані, забетоновані лаком зачіски! Не дивно, що правда не хоче ідентифікувати себе з таким створінням. Ну навіщо правді з’являтися у семи особах там, де їй і одній нізащо не дадуть проскочити мимо? Хоч, зрештою, рано чи пізно дадуть, переживуть це, наче якесь лихо, і знову зможуть розказувати казки. Правда тому і стала такою полохливою, що кожен полює саме на неї.

А тут ще й Ви ошиваєтеся на дорозі. Я Вам от що скажу: у наших колах, які ми заснували в хащах, Ваша краса цінується не надто високо. Раз на тиждень на замерзлому озері влаштовують парне катання. Краса із правдою теж беруть участь і так можуть краще пізнати одна одну. Не хочете приєднатися, фройляйн? Може, правда задовольнила б Вас навіть краще, ніж краса? Була б Вам хоч яка різноманітність! Красою можна впиватися, як почуттями, голосно сьорбаючи при цьому, але згодом її теж переживуть, її та правду, що міцно вчепилися одна в одну, щоб не попадати на льоду. З другого боку, я справді вважаю, що сім осіб — це було б не так і погано для правди, бо ж така мала, як є, вона, можливо, мала б стати більшою в кілька разів, щоб у неї справді хоч раз повірили. Тоді вона хоч своєю шапкою колола б комусь очі. Ага! Правда, як ятка з шапками на ринку! І краса, що навіть не приміряла б жодної шапки, аби не стати смішною й ворогом собі самій. Правда як помилка буття. Ви, фройляйн, глибоко помиляєтесь, якщо вважаєте, наче бачите мене. Я невидимий. А був би я видимий, мене не було б, і Ви все одно не могли б мене бачити. Тому байдуже, впізнаєте Ви мене чи ні. Можливо, Ви помилилися, коли стали вважати мене однією з Ваших правд тільки тому, що Ви мене не бачили! Ну, до Ваших правд я в будь-якому випадку не належу. Та Ви роздивіться зразу мій капелюх, перш ніж почати чіплятися з придуркуватими розмовами, хоч Ви мене й не бачите! Я смерть — і крапка. Смерть як ультимативна правда. З цієї точки зору Ви були б навіть праві, шукаючи мене! Мені навіть подобається: смерть як найвища правда, що саме через це не хоче знати про саму себе! Та це не так. Смерть як безпорадність сліпих тварин, крізь чиє мовчання продирається людина, щоб, нарешті, нічого про себе не знати. Людина мусить померти, навіть якщо вона зараз непритомна. Смерть як сліпота Вашої безпорадності. Та стережіться! Не все, чого Ви не бачите, то вже смерть, як я тільки-но зазначав. Як на мене, Ви ніколи не можете бути в цьому впевнені. Мисливець — це й справді не надто оригінальне маскування. Я здригаюся, коли бачу Вашу сліпу віру з мертвими очима. Ви не повинні нав’язувати мені ніяких своїх таємниць, та я вже знаю, що не можу Вас зупинити. Ви думаєте, якщо смерть можна було б побачити, то чи хтось, скажімо, хоч би на час вечері з непохованих тварин (яких він сам і мусив би пожертвувати), став би з нею зв’язуватися? Ну, розумієте… Не можна стверджувати, що я саме через це хотів би мати справу з правдою. Ні, справді ні. Правді байдуже до всього, крім неї самої. І все ж наразі для неї немає кращого за мене виконавця. Чи я й далі повинен її грати, не знаю, чи граю досі. Я вже давно не хочу, але мушу. Одну, найостаннішу, я залишив собі для зразка, всі попередні правди не уникли мене й моєї зброї. Тут я вже постарався. Остання правда була досить мала. Однак я постійно дивлюся на неї, щоб знати, хто я. Приблизно така мала, як, імовірно, Ваші гномики. Одначе я завзяттям і старанням доп’явся аж до рівня самоука й нині самовпевнено ковзаю життям. Як по замерзлому озеру.

Білосніжка: Ах, життя хотіло б, щоб його розглядали з усіх боків і чудувалися з нього, Ви так не вважаєте? Воно ж, власне кажучи, прекрасне. Другорядні справи теж ніколи не мають здаватися нам замалими. Якщо я не знайду малого, яке шукаю, то звернуся до великого, яке Ви, кажете, втілюєте. Чи є щось більше за смерть, яка теж не приносить нам відчутної користі, натомість — велику шкоду. Навіть якщо вона гарна, як яблука сорту Granny Smith. Всередині ж сидить черв’як і риє свій тунель — зберігання смерті в сейфі, крізь який вона спокійно може прогризатися; так відчиняється й одразу ж знову зачиняється головне — саме буття, привіт! Та ні, магазин тут ні до чого! Струни мого стравоходу розладнано запліснявілими фруктами. Так само, як основний тон мого буття. Натягнуто занадто сильно, але тон не той. Жалюгідна доля, болісний закреп. Потім — альпінізм як почесний обов’язок перед суспільством, та гір, на превеликий жаль, майже нема, вони в найкращому випадку середньо-високі. Середньогір’я, яке запросто можна переступити й не потрапити в аварію. Я саме складаю протокол аварії для страхування буття, а ще повідомлення про розшук особи, бо я так довго була непритомною, що моя мачуха, зі свого боку, інтерпретувала це як смерть. У цьому вона помилилася. До того ж за безправними так не побиваються, як за владою. Можливо, вона саме тому хотіла мене занапастити, що мусила зважати ось на що: я встаю й одразу починаю претендувати на речі, які вона так завзято збирає коло себе. Усе це лахміття! Ану ж і справді прийде якась дунька, і близько не така елегантна, як я, дещо старша (і це, без сумніву, гризе її навіть уві сні), і схоче розграбувати саму суть моєї душі! Вона вірить, що краса перейде до неї, бо з мертвою їй нецікаво. Краса хоче залишатися на світі завжди, і найкраще — у глянцевих журналах, листки з яких від постійного гортання опадають швидше, ніж нормальне листя. Мамуня ніяк не може змиритися із ситуацією: моя краса проти безправ’я, й нахабно намагається вибити мені з рук знаряддя моєї сили не чим-небудь, а яблуком. Яблуко проти рум’яних, як яблучко, щічок!¹ Це одразу постає в уяві. Природа проти природи. Битва титанід. І та відбулася б легше. Варто стати переді мною, і моєї сили вже нема, бо мене вже не можна буде побачити! Цьому зміг би зарадити тільки гном, він же менший за мене. Тож відтепер я шукаю тільки гномів, це не дрібниця, скажу я Вам. Та заради гномів я навіть ляжу, щоб вони могли здобути свій особистий досвід. Хоча б для того, щоб розгнівати мамуню, яка саме зараз, у пошуках невідомого, складає рейтинг: хто має право існувати, а хто ні. Вона має право. Я не маю. Через свою непомірну красу та її конкурентську заздрість. Гноми мають право, бо вона їх досі не бачила. Зате мене вона від них застерігає!

Мисливець: Ну, та в мене Ви їх зроду не знайдете, Ваших гномиків. Я — офіцер на службі у відкритості, а не ускладнень, які можуть виникнути. Я, звісно, помічаю, коли в мою відкритість щось устряє — вершина, якась істота в подобі звіра — можу Вас запевнити, що я давно вже не такий непримиренний щодо другого, як моє ружжо, яке досі щемить, прокапує та попахкує — ні, я, власне, краще заховав би відкритість у собі та зберігав, як у пластиковому посуді. Саме тому я й став мисливцем. Саме тому мене й не цікавить гном-правда, якого Ви шукаєте тут, у лісі. Я — велетень-неправда. Знищую все, що ворушиться, згідно зі своєю все-охопною програмою знищення. Та свого часу я склав правді випускні іспити й тому, якби було дуже треба, зміг би зіграти її роль. Та так, що ми — Ви й навіть я сам — повірили б, що я — правда, ба навіть остання, яка залишилася в продажу. Я вже давно використовую це твердження для самоствердження. Мої життєві умови: у засідках таємних брав я участь, вдавав і здоровила перед звіром, душив пару велетів, чимось схожих на мене самого. От істотка й готова! Диви, ось напівфабрикат, і це не мусить лякати суддю-кухаря. Єдиний, хто не має лякати суддю, це смерть. Я скрізь і всюди мандрую легально, навіть тоді, коли перевищую дозволену швидкість, наче смертельний потік — єдиним кроком обрубаних ніг.

Білосніжка: Ну скажіть же тоді, чому я ще існую і чому я не ніщо, як це із самого початку задумувала моя мачуха? Наприклад, знищити мене в зародку за допомогою яблук? Я думаю, це тому, що я не мала іншої можливості, ніж просто бути — сама для себе. Моя мачуха завжди хотіла існувати для інших і використовувала для цього свою красу, яку так довго відображала у дзеркалах, наче її було щонайменше два екземпляри. Моє існування було шпичкою в її оці, що хотіло бачити тільки себе. Дзеркало не питало: «Чому?» Воно питало: «Чого?» Воно питало: «Чого Вам іще треба?» Оскільки я все одно віддзеркалювалася, то я була, і навіть завжди була першою за неї. Отже, наш рейтинг краси: Білосніжка — перша, мачуха — вічна друга. Дзеркало відкривалося, як шафа, широко розводило своїми стулками й дивувалося, що тільки лізе йому всередину. Я завжди була перша! Така осяйна, що зовсім не видно було старих газет на підлозі — на них такі ж, як я, побляклі від часу. Не можна бути присутньою й відсутньою водночас. Ну, Ви, можливо, й умієте, але я — ні. Для дзеркала і мамки, дірявої в’єтнамки, це було вже цілим опитуванням, відкритим каталогом запитань із кольоровими ілюстраціями, на кожній — я, ось тут вона, можливо, і розлютилася, скажу я Вам! Отже, каталог, що містить і відповідь, і ціну за неї. А запитання з ревом виривалися, розкидали свої тонкі пута й розбігалися вусібіч. Ну звісно. Запитання цієї жінки, яку я зроду не мусила називати мамою, питали, навіть не зважаючи на мене, попри мою сутність, і вели в нікуди. Вона радо простелила б моє буття, як килимок, і добряче покористувалася б. А ноги в замку мерзнуть, мушу Вам сказати. Та від цього вже й сліду немає. Вони повинні тільки геть піти, сліди мої! А тут могло б вступити й мислення своїм кволим голосочком. Це ж, зрештою, таке миле хобі, для якого потрібно тільки трохи подиву. Та якою ж самозакоханою мусить бути жінка, впевнена в собі настільки, що їй і дзеркала не треба, навіть якщо вона в нього про щось довго допитувалася, хоч, власне кажучи, і це їй ні до чого, бо вона, мабуть, знає, що найкраща, і їй необхідно проникнути у приховане? Так-так. Вона питає у свого дзеркала про невисловлюване, напихає невичерпне, як начинку, у відповідь, яку знає наперед, навіть не подумавши. Що спадає їй на думку? Отруїти мене qua malum. Є приємніші способи померти, скажу я Вам, та оригінальніші — навряд. Мій взагалі був хтозна-якої статі. Чи це взагалі спосіб — взяти і вбити когось? Взагалі-то я, як бачите, насправді зовсім не мертва. Та що я Вам буду розказувати, Ви ж експерт! Отже, всі — знову на вихідні позиції. Заново. Ви — геть! Гном — сюди!

Мисливець (цілиться у неї): Так панові гному можна те, чого не можна мені? Ну що знову? У лісі є місце для всіх, але, згідно з початковим задумом, він призначений лише для мене й моєї здобичі. Мені сподобалося б ознайомлюватися з такими хижками, якби було трохи більше часу. Та в мене його нема, тому я й відбираю в інших істот призначений для них час. «Час вийшов», — кажу я, і я ж забираю собі залишок, що інакше дістався б їм. Згодом час швидко закінчується. Ви знаєте, смерть харчується цим часом і тому завжди голодує. Зрештою, власного часу не вистачає нікому. Екскурсія за рахунок чужого часу теж триває недовго. Люди зникають у повній персоніфікації. Я маю на увазі те, що Ви стверджуєте про свою мачуху. У мене таке враження, що в цій жінці, яка спробувала втрутитися в мою справу, Вам найбільше муляє те, що вона відкрито вірить у повноправне володіння й можливість присвоїти здоровий глузд за допомогою цього ж таки здорового глузду. Якби й у мене була така мачуха, мені це теж діяло б на нерви, бо вона безглузда, як торговий центр, який зачиняється ввечері, проте вночі все ще називається торговим центром.

Білосніжка (прикриває очі долонями): Але ж годі! Я дуже-дуже Вас прошу! Що це Ви увесь час наставляєте на мене? Ліхтарик? Схаменіться ж, мої очі досі такі слабкі, бо на об’їзній дорозі, напевне Вам відомій, я бачила смерть як тунель із сяйва. Від цього я досі геть засліплена. Чи ж Ви не бачите, як я мушу мружитися? Відійдіть, будь ласка, трохи вбік! Можливо, Ви вже кілька годин чи й довше застуєте мені одного чи кількох коротунчиків, із якими я домовилася. Чи Ви, можливо, мали дати мені точну адресу й зараз свідомо відтягуєте мить нашого прощання? Вас наділила мені доля? Я знаю тільки про сім гір. Люди такі недбалі, коли щось диктують по телефону. Ніколи не чекають, поки хтось допетрає, що вони кажуть. Я до того ж радше волію лежати, ніж сидіти. Я геть виснажена від отрути. Моя злість має спочити. Народ мусить дещо пом’якшувати свої дії й досягати мети. Принаймні він не повинен непокоїтися, коли має суттєві запитання. Непояснюване мусить покоїтися на дні свого пояснення, поки атака квітів знизу не вдарить йому в зад. Тоді воно мусить принаймні піднятися й пояснити нам усе, щоб ми, нарешті, змогли уявити, про що йдеться. І це було б уже вінцем моїх бажань. Коли ти гарна, можна й скромність одягати. Коли ти маєш вільний вихід, одразу мусиш давати певне уявлення про речі. Навіть якщо взагалі не уявляєш, які ті речі завбільшки. Гноми радше малі. І все ж вони презирливо дивляться на мою скромність. Я чула, вони не хочуть нікого, крім найкращої в світі жінки, тільки так їм буде максимально зручно й вони зможуть поводитися невимушено, за бажання навіть не в будинку, а на матраці зеленої луки, де вони побіжать до мене, позаголяють члени й на мене повискакують, і навіть усі заразом! Якби ви знали, як часто я чула про це! Це вигадала для мене моя мачуха, чимось таким вона роками намагалася нагнати на мене страху! Вона торочила, що гноми, отримавши те, чого домагалися, стануть невдячні, як і всі інші істоти. Та що ж то за незрозуміле сяйво, яке Ви досі наставляєте мені в обличчя? Довге й тонке? І як його можна вимкнути?

Мисливець: Ну, я не став би так упевнено називати це ліхтариком. Це служить радше для того, щоб випускати з себе світло. Тоді з лісової темряви виринають тисячі істот, які вірять, що можуть породити живе духовне життя, але це зовсім не для мене! Ніяких перешкод! Здоровий глузд зчепився на таємній трасі для перегонів із псом-вірою, у якого завжди вільний вигул, завивання, гуркіт, клекіт, хрип, гарчання, шкода, що я не можу це Вам відтворити, я ж не воджу з собою мисливського пса, це мені не треба. Отож між ними вже клапті летять, крамничку духовного життя відчинено, там Ви дістанете поворозки на черевики та обривки молитов на додачу до шматка землі розміром 50ˣ50 см, це підґрунтя необґрунтованості правди, тепер воно належить Вам, навіть якщо Ви заново обґрунтовуєте свою правду й не хочете моєї, хоча вона, як то кажуть, останній примірник, наявний у продажу. Ну і хто ж став переможцем у боротьбі товарів із ґрунтом, віри — зі здоровим глуздом? ЗВІР. Той, що здобув найвище підтвердження свого вигаданого місця в рейтингу, поки не прийде сильніший. Ще іскра жевріє у вогнищі буття, в неділю ввечері, у сутінках, як щотижнева ганьба недільного вечора, з’являється жінка в якійсь нічній сорочці, перепрошую, що я не можу краще описати Вашу одіж, а втім — ніч усе покриє, от я Вам її зараз і влаштую. Вбиває Білосніжку. До трупа: Чи були Ви однією з тих, хто розпускав світом тільки образи з кіно, бо самі хотіли бути схожими на них? Однією з тих, хто жахається життя? Жахатися смерті — це Вам не зарадило, вона наздогнала Вас моєю зброєю. Ви ж були всього-на-всього дівчиськом, яке ставало босою ногою на траву, занадто холодну для цього. У савані не треба швендяти по лісі. Хоча у Вашому випадку це все ж практично, так Вам не треба переодягатися. Мені-то все одно, я, як то кажуть, зовсім не розуміюся на жінках і настроях їхньої моди. Це у будь-якому разі здобич, яку я кину лежати. Я забрав у неї тільки час, цього має вистачити, це було, зрештою, найнебезпечніше в ній. Ще п’ять хвилин, і я, можливо, дав би себе переконати стати меншим, ніж я є. Тепер вона, звісно, зовсім безпорадна, бо ніщо, зрештою, не лякає красу дужче, ніж час. Немає над нею землі. Земля була б надто легкою.

Скидає на плече своє «ружжо» і йде.

За ним з’являються семеро гномів і обступають Білосніжку.

Семеро гномів: І так завжди. Ось вона й спочила, наша мила. А могла ж знайти нас вчасно, якби не тримала догори дриґом свою карту місцевості! Те, що наша краля вважала долинами, насправді було горами. Лише добро звертає гори, ну, іноді віра, краса ж зроду не зможе. Зате вона може поцілити мимо гір на кілометри, навіть якщо тих гір сім штук. Гори були там, де й завжди, от тільки красуня була, на жаль, не на тому місці. Втім, байдуже. Нам все одно залишається вся робота. Ми завжди мусимо сповнюватися завзяття й прибирати лайно за іншими людьми. Іноді ми навіть самі хочемо померти, щоб ті хоч раз побачили по наших веселих фігурках, що смерть насправді зовсім не така весела, як вони її, певно, уявляли. Кладуть Білосніжку до скляної труни й несуть геть.

1 Це місце, деякі інші моменти та власні назви прокоментовано. Можливо, Вам пощастить, і Ви знайдете саме потрібні роз’яснення. — Прим. перекладачки.

Смерть і Діва ІІ

(Шипшинка)

Принцеса: Моє буття — це сон, тому смерть — мій логічний кордон. Можливо, моє буття — це лише очікування, поки мене поцілують. Чекання як прагнення іншого буття? Під час тайм-ауту? Ні, радше під час доданого часу! Прийде Принц! Прийде Принц! Прийде-прийде-прийде Принц-Принц-Принц! Я залюбки що- небудь пережила б, та я паралізована нездатністю прокинутися. Питання ось у чому: Ви взагалі той, це я Вашого поцілунку я маю чекати? Я краще не ставитиму цього питання, бо й сама не знаю, ким буду, коли прокинуся. А доти я буду мертва. Це означає, що й зараз я все ще мертва. Але мені не можна, як іншим, розчинитися в смерті й піти в небуття, мені, навпаки, дали завдання всотувати в себе смерть, поки я не лусну, це, так би мовити, консультант і константа моєї тут-присутності, щоб подолати її прірву і щодня виробляти для мене можливість БУТИ. Чому я навіть у смерті мушу так гарувати, щоб потім усе одно бути всього-на-всього мертвою? Наступне запитання: ким я прокинуся? Кого Ви цілуватимете? Я зроду Вас не бачила. Звідки мені знати, ким Ви були раніше, я ж втратила свої зв’язки з життям. Буття незрівнянне, та що поробиш. Можливості порівняти все одно нема. Ви отак просто приходите й кажете, що Ви — Принц. Ну добре, мабуть, це таки Ви і є, бо я, здається, у цей момент прокинулася, а це можливо лише завдяки Вам, як мені свого часу провіщала пані Ф. Однаково, хто Ви є, я й так мушу взяти те, що отримаю. Я не говорю уві сні, від якого оце саме прокидаюся. Зараз я, вочевидь, знову прокинулася. Ця пані Ф. з її пророцтвами, що моя душа недовго пробуде в моєму тілі! І за це ті віщунки ще й гроші беруть, кошмар якийсь! Як Ви це витримаєте, любий Принце, якщо це не вдалося навіть моїй душі! Ви хочете пояснити мені, хто я, тоді як я сама вже з цього поцілунку можу зрозуміти, хто Ви такий? Я на крок попереду від Вас. Ви лише зветеся Принцом, чи Ви ним і є? Дурня. Ви мусите ним бути, див. вище, а то б я досі спала. Але й справді, хто ж Ви такий? Якою країною Ви хочете правити? Закладаюся, моєю. І за це я вкололася терном, чи шипшиною, чи що воно там було. Я марно порпалася в собі, шукаючи причину сильних нападів болю, хоч ту шипшину, а отже колючки, я цілком могла бачити. А потім я пішла. Геть. Обрив плівки. Кінець. Хто я. Де я. Мені оце спало на думку, що ви маєте бути Принцом, і я скорюся цій правді Вашого буття. Ну добре, багато хто буде мені заздрити через Вас, але Вам через мене також, бо ж і я Принцеса. Я з’являюся на обкладинках, але фото не можуть надати мені підтверджень, хто я є. Можливо, всі люди, скільки їх є, — це Принци та Принцеси? Так говорять священики, а люди у своїй боротьбі за виживання такі дурні, що вірять. Усі люди, яких я знаю, це насправді живопліт. Це вже крок у правильному напрямку. А могутні немилосердні до них, як природа до природи. Я щось неясно пригадую. Троянди. Чи шипшина. Це вже може збити з пантелику. Що тут написано? Одна жінка говорить, що це одна з форм божевілля. Вона каже: завдяки йому я сподіваюся нарешті почати жити. Вона каже: я хотіла жити тільки для нього, і це було так, наче лише завдяки йому я віднайшла свою душу, наче без нього я була тільки порожньою лушпайкою, і лише він мене наповнив, і то любов’ю. Браво. Цю жінку щойно створили, і я можу бути першою, хто її з цим привітає. Вона дивиться зараз на чоловіка і, здається, знає напевне, із ким має справу. І от зараз вона тут, щоб усе законсервувати і зберегти разом надовше, замість вдоволено ремиґати те, що в неї є, і радіти соковитій траві на луках. І вона питає свого загарбника: ти й досі той самий чоловік, яким був учора? А завтра ти будеш тим самим? Післязавтра? Після того, як він заполонив усю її душу, вона ще й допитується в нього, хто він такий? Неймовірно. А якщо він потім скаже ні, над нею обваляться небеса. Наді мною може обвалитися хіба що цей легкий саморобний живопліт із будівельного супермаркету. Та якщо ж Ви саме той чоловік моєї мрії, то цей живопліт одразу ж має вcтати і стати людяним. Зробіть, будь ласка, крок назад, щоб на Вас не наступили, бо моя челядь найімовірніше зараз буде змінювати своє тіло і з його вищої форми, форми живоплоту, знову деградувати до первісних форм. Сподіваюся, входи тим часом не замурували, а то люди більше не зможуть увійти у власні форми, бідненькі. Не трояндами пахне ця ситуація, шепочу я Вам стиха, хоч і сплетена із троянд. Чи з шипшини. Прокидатися з одного стану і ще не чи вже не могти набути іншого. Я дивлюся на Ваше засмагле обличчя, на гель у Вашому темному волоссі, на м’язи під Вашою футболкою, шукаю коліна й зад під Вашими широченними бермудами, й запитую: чи може бути, що Ви — це той, хто тут, і водночас той, хто десь отам? Чи може бути так, що Ви — це Ви? Чи може бути так, що я — це я? Чи може бути так, що це мене Ви маєте на увазі? Це має бути так, інакше нас би тут не було. Це значить: якби ви не прийшли, то нас обох зараз тут не було б. Це значить, що якби Ви не прийшли, мне б зараз не було, чи принаймні ще не було. Дякую.

Принц: Мені сказали, я маю до Вас піти, поцілувати і подивитися, що буде потім. То я б далі й подивився. Щось же завжди відбувається. Те, що я бачу, мені дуже подобається, воно було того варте, наскільки я можу судити вже зараз. Я — сила. Хто стає проти мене, втрачає себе самого, саме тоді, коли вперто наполягає на собі. Як добре, що Ви одразу втямили, що тільки мені Ви завдячуєте своїм існуванням. Як би це сказати: я — це я. Як Вам відомо, я — це той, ким я є. Нічого не поробиш. Я радо був би Вічним, можливо, я таким і є, бо досі я ще не вмирав, натомість навіть розбудив одну мертву. Поцілунком. Мало бути гарне пробудження: так довго пролежати закляклою в склепі, а потім раптом побачити Бога. Мене. Я! Я! Я — пробуджувач мертвих! Час підтверджує це й називає так само: я, і я зараз тут. Жоден інший. Люба мишко, Принцесо, я впевнений, тоді, коли Ви ще спали й ніхто Вам навіть не зробив манікюр, ви не могли подати буттю навіть непомітний знак рукою, що Ви тут. Мені Ви теж не могли подарувати ні листівки, ні листа, ні дзвінка по телефону і сповістити, де Ви є, хоч мій мобільний завжди був увімкнений. Саме в цьому й був увесь фокус. Я не міг знати, де Ви, і все одно я Вас знайшов. Єдиний. Тож я просто МУШУ бути Богом. Тим, хто знає те, чого більше ніхто не знає. Можливо, я навіть сам Вас створив. Якщо я Бог, то я це можу. Отак. А тепер я ще й скасував час, бо коли Ви спали, Вас не було, впродовж ста років, які мені напророчили і які для Вас тепер є минулим, ні-ні-ні, не турбуйтеся, час не втрачено. Оскільки час не лишив на Вас жодних слідів, Ви мали бути в руках Бога, що власноруч тримав стрілки годинника. Так. Якщо я Бог, то міг кивнути тут-буттю, щоб зараз, коли я Вас поцілував, воно заводило годинник і кидалося на Вас, як лютий пес, тож ну старіти! І ще сто літ не буде поцілунків, буде ліфтинг! Час ми, звісно, не хочемо тут розглядати як противника вічності, щонайбільше — як противника жіночої краси, бо я, як Бог, можу Вас запевнити, що наша мета — це не вічність і також не її молодша сестра, вічність цінностей. Тож уперед, до туші для вій, поки ще є час, і до колектора, я хотів сказати, коректора для зморшок. Про це Вам, мабуть, щось пояснили неправильно. Час не можна стерти чи нанести заново, якщо він уже тут. Коли наш час прийшов, нам враз стає шкода, що в нас є тіло, але до того ми любили його страшенно. Бо наша мета — це приємне життя, яке нам змальовують журнали й телебачення. У вічності нема такого, щоб хтось про щось повідомляв. Нічого не може відбуватися, бо ж вічно триває «тепер», і це ніколи не можна буде прочитати як минуле. Це, звісно, приємно для Вас і для мене, що ми зараз не маємо досліджувати наше призначення для вічності, я маю на увазі, що ми не маємо досліджувати значення вічності для нашого життя. Вона могла б значити, що в цю мить нам треба упасти мертвими, або ж що ми маємо цілуватися віки вічні, бо ніколи не зможемо перемотати цей епізод, а ми ще ж хочемо пізніше сфотографуватися на лижному курорті, і на наше весілля хочемо запросити гарненькі фотокамери, чи як? Ви теж такої думки?

Принцеса: Ну… Подивимось. Звучить непогано. Консервувати миттєвості. Принаймні ми нарешті запаслися ними. Припустімо, поки спала, я сприймала вічне як істинну, власну дійсність, і чимось таким я, зрештою, мала бути, бо уві сні пливла у цій позачасовій вічності, як риба у воді. Мені, крім того, провістили вічну любов, яку принесе Принц, що звільнить мене, любов як одна з Ваших наступних вічних цінностей, перепрошую, вона не з Ваших? Вона має бути однією з моїх? Я хочу тільки сказати, якщо навіть вона, любов, стала в мене перед очима, Вам все одно ще треба оплатити цей чек, про це ми домовилися, еге ж? Додам: я була у вічності, і раптом мене швиргонули у дійсність, і це були Ви, мій любий, але як я маю осягнути СВОЄ буття і час, у якому зараз перебуваю, чи, іншими словами: у якому Я зараз перебуваю, яким чином я маю осягнути час наперед? Я ж лише починаю рухатися у цій системі координат, де жінки говорять: Мене просто зачарував цей чоловік! А ще вони кажуть: Він випромінював внутрішню силу і т. д. Буття не просто дане, воно ж передбачає щось більше. Мене, Принцесу, приспали, і мій Принц мене розбудив. Ви справді вважаєте, що однаково, коли кажуть: ото Бог і: ото Принц? Принца його мати королева може й потурити з трону, якщо він тягався з поганими жінками, а хто потурить Бога? Може, я? А що, коли я вже, принаймні якийсь час, побула вічною? Шипшинка поборола Бога! Ото вже буде шерех у зеленому листі, а потім іще й зелений салат!

Принц: Та я вже бачу, що коли я Вам цього не поясню, сама Ви ніколи не зможете осягнути сенс Вашого буття, а хто зможе пояснити Вам краще за мене! Від мене Ви його, зрештою, отримали! Отже, я, Ваш Творець, кажу Вам: Ваше буття здійснюється зараз, у мить, коли я Вам його вручив. Та якщо Ви хочете ним заволодіти, як Вашою власністю, то спершу має статися ще щось, зараз я Вам покажу (одягається у плюшевий костюм будь-якої тварини, із дуже великим пенісом).

Принцеса: Але це не може повторитися знову! Це ж уже сталося! Я, як принцеса, поки жила, могла заощаджувати життєву власність, яку тепер вкладаю у мої стосунки з Вами, пане Принц. Я сподіваюся на хороші відсотки. Зі мною Вам пощастило, я не копія когось іншого. Оті в телевізорі — то набагато більше копії з мене. Вони не знають, що унікальні, що їхні Я не є водночас чимось іншим, ні, вони всі хочуть мати моє Я. Ви тільки уявіть. Мені перед сном приказували, що найкращий досвід, який може отримати тіло, по можливості треба переживати не на собі. Та коли мені це казали, то вже точно не мали на увазі того, кого Ви оце на себе надягаєте. Це ж огидно! Та я підозрюю, що було помилково розглядати життя лише з моєї точки зору. Вам, можливо, подобається Ваше тіло. Такі, власне, дюжинами ходять на кожному узбіччі. Звірі! Я визнаю, Вам вдалося стати іншим. На вигляд Ви більше зовсім не схожі самі на себе. Або я з’їхала з глузду, або не можу позбавитися некоректної й непридатної для корекції гіпотези, що Ваше тіло було пов’язане з Вашою ідентичністю, та мушу, напевне. Ви — інший. І це інше — сподіваюся принаймні — увесь цей час у Вас не сиділо, а то б я Вас ніколи не поцілувала. Та що я кажу. Я ж нічого не могла зробити. Ви ж мене поцілували! Вас точно підкупила пані Ф. Ви через це забажали бути іншим? Аби не мусити бути тут? Щоб уникнути своєї долі? Не мусити мене цілувати? Ви надягли костюм. Я пильно за Вами стежила. Ви навмисне це зробили, щоб стати іншим? Чи щоб ще більше бути тим, ким Ви є, отже, щоб акцентувати Вашу індивідуальність? Думаю, так. Бо зараз Ви мені показуєте ще й Вашу душу, яка, вочевидь, перебуває у Вас, як гусінь у метелику, точніше навпаки. Та це не було потрібно. Ви тварина, пане Принц! А я, навпаки, вважаю себе явищем, бо я відбуваюся не тому, що надягаю що-небудь. Хоч мої сукні раніше й описували так детально, наче вони були найважливішим у мені. Я завжди та сама, а то б я не змогла відбутися, постійно змінювалася б, і мене не впізнавали б на моїх фото. Скажімо, Ви, пане Принц, зараз хтось інший. Мені б дужче сподобалося, якби Ви лишилися тим, ким були. Отож мені зовсім не треба бозна-що на себе надягати, щоб бути кимось, це доведено раз і назавжди.

Принц: Але тут Ви можете лише програти себе, бо Ви зараз моя власність, через поцілунок. Накладною бородою чи костюмом жебрака я б легко Вас надурив, як будь-якого новонародженого. Тому, новонародженому, однаково, у що вбраний татко, він навіть лікарняний халат на ньому вважає стильним. Той, ким я зараз є, має лише довести Вам, що я, котрий є Богом, маю вибір, ким би хотів бути ще. Коли я до Вас прийшов, мені це ще не було потрібно. Я міг бути тим, ким був. Так просто. Я міг прийти таким, яким і був, як Принц. Я пробудив Вас свіжим диханням Tic Tac і дописав Ваш ескіз, який мені підклали, дописав, так би мовити, ротом. Я знайшов, власне, те, що й очікував знайти. Я лише створив те, що й так хотів створити. Мені нічого не сталося, і Вам нічого не сталося. Я міг би сказати на додачу, що знайшов Вас випадково. Та краще я скажу, що Ви були моєю знахідкою, моєю знайдою, і пред’явлю Вас пресі. Спочатку щось віднаходять, а потім його показують. Це суть творіння, моєї спеціалізації. Якби Ви були мертва, то я, як і кожен творець, котрий не передбачав чогось такого, запитав би: так і має бути? Що я зробив не так? Це Принцеса чи ні? Якби Ви залишились мертвою, я над Вашим трупом спитав би, шо це бля, я не можу підняти мертву? Чого це я раптом більше не можу? Цей предмет взагалі людина чи ні? Не можу пригадати, щоб я його робив. Переді мною труп? Чи що? Ну, зараз ми дізнаємось! Він передає Принцесі білий плюшевий костюм зайчихи із сильно випнутою вульвою й дає знак на-дягти його, що вона й робить. Коли та вже в костюмі, обоє починають жаритися, як ненормальні. Над ними завалюється живопліт і ховає їх під собою. Звідти вибігають різні тварини, переважно кури, що поводяться дуже по-тваринному, тобто точно відтворюють поведінку справжніх тварин! Дві курки елегантно розгортають транспарант, на якому написано: «ЗАВІТАЙТЕ ДО АВСТРІЇ! ВАШЕ СЕРЦЕ В ВЕРХОВИНІ!»

Принц і Принцеса, дуетом, дещо захекані: Ну що ж, ми принаймні не фінансово випатрана куряча імперія. Трупи на конвеєрі, вони й там тримаються один за одного. Чудово. Та все ж щоб зрозуміти, що відбувається з мертвими, ми, в принципі, мали б зробити крок за цю межу, ми самі маємо бути мертвими. Лише говорити про смерть не досить. Щоб говорити про неї, потрібно-таки жити. Але що роблять зграї нещасних мертвих? Вони не знають, що мертві, однак вони саме такі. Ми знаємо, що колись помремо, однак живемо. Досі нам завжди якось вдавалося відокремлюватися від наших тіл, однак не бути мертвими. Це величезний поступ, із яким ви нас можете щиро привітати. Ми досі ще не заходимо так далеко, аби підкоригувати припущення, що маємо померти. Та ми все ще говоримо, що були мертвими і зараз живемо. Спробувати і те, й те — це незрівнянно! Спробуйте й ви! Порівняння надасть вам упевненості на автошляхах.

Смерть і Діва ІІІ

(Розамунда)

На жаль, у моє тіло віроламно вдерлася вода. А я ж хотіла тільки трохи зволожити свої фото. Я трохи збентежена, бо тепер одразу ж маю потонути. У чудовому Божому світі тигр пожирає агнця. Лиш я собі допомогти не можу. Я бентежуся від усього, навіть через те, що мене не стосується. Така вже я є і такою лишуся, я бачу в цьому світі лише нове й похмуре. Мені вже казали сотні разів, що я маю робити, та це мене тільки ще дужче бентежило! Невтомно я воджу своїм пером і досі жодних інших мов не знаю, а якщо й знаю, то говорю ними неправильно. Я охоче стала б отією дівулею в бікіні, чий передсмертний стогін мені чутно, солодка отрута на її язиці. Та з дівулі раптом випирає серйозність, просто тому, що я маю її зображувати. Я нахабно проштовхуюся до кола живих, я стояла перед цією жінкою, я вже ж так давно стою! Дайте мені, будь ласка, пару надувних крил, себе нести. Хто зупиня зелений хвилепад, про який я ще не знаю, що ним рухають хвилі? Звісно, ось воно, тут, спалахи припливів, що гальмували не заради мене, хоч вони роблять це навіть заради звірів. І ось на тобі: якесь ікло впинається в мій радіатор. Впинається глибоко, н-н-ні-ні-ні, тільки не я у цьому костюмі, де припаркувала свої форми! Не я! У сяйві пурпурнім ще раз зблискує мій капот, м’яко з-під нього тікає долина, одним елегантним стрибком. Долина, оточена горами, могла б і мене прихистити, але, дурнувате збентеження, ти завжди викидаєш мене звідти, де я втішатися могла б під верховіттям рідного краю. Далеко щастя в золотих покоях, так чи ні? Вирішуйте зараз! Чому це зараз кожен, і я теж, так безсумнівно вирішує на користь щастя? Надто рано, Ви мали б почекати, поки засвітиться червоне, і тиснути лише тоді! Чи мука Вам за щастя? На цих виборах вже переміг Ваш суперник. Зараз уже по-справжньому пізно, тепер іншому щастя. Але ж оте нещастя — хіба й воно не гарна дитина, тільки від іншої матері? Воно не має бути повним страшком! Чом Ви нещастя не обрали? Багато можна сказати про те, що приховують долини, чого я потай прагну, що де цвіте й куди це знову впало вранішнє світло — так, що я його знайти не можу. Нещастя на воді, теж непогано, я бачу це все ясніше, в осяйному скорботи вінці. Ах ні, це світло, це був просто відблиск на піні морській. І все ж: воно наближається все швидше. Гострі хвилі ранять, я пишу й пишу, я королева світу, от тільки знов мене ніхто не бачить. Мені знову дихати нічим, мене лякають тривожні сни: на лезі цієї води життя так і не з’явиться? Там, де я так довго шукала, блукала світом, не встаючи з-за письмового столу, так довго і все одно сама, там в останній момент не житиме ще хтось, так само незручно, як і я, на ножа цього лезі? Чому тут живе так багато незручних відразу? Набагато незручніших за мене? Цього не може бути! Мій захопливий політ переніс мене сюди, і багато інших, як бачу, вже здійснили тут свої польоти, ні, цього теж не може бути. Яке приниження: ніж не твердий, ніж гострий, правда, та це, однак, не ніж. Це вода, підіймає горду голову, щоб поцілувати зорі, і раптом бачить мене! Саме мене! Це вже надто по-дурному. Ні, ні! Ти моя мати? Ні, ти не вона, ти, нульовий ступінь ножа, невинний, як небесна блакить, якою є він сам, тобто я хочу сказати: він блакитний, так, і зараз він поки що нічого не може. Я кажу: ось прийде буря, потім мертва тиша. Вибач, небо, не хотіла тебе ображати своєю німецькою малолітражкою, якій вже далеко за шістнадцять років. Із поламаною щоглою мене вже довго носить цим бурхливим морем, але ж може носити і з більшим комфортом, якщо хочете, ось, цей восковий, я хотіла сказати, цей вартовий біля мого столу, ця фінальна фігура, оця я, дочка, що наближається, аби їй могли присягнути на вірність. Ось трохи згодом вона вже королева, і її серце заважить по-справжньому, наречене собі самому, одне-однісіньке на хвилях. І жодні очі приязно не глянуть, і ніякі реактивні заряди поряд не пропливуть, і жодні блискавки не спалахнуть для неї, і ніякої димової завіси, пошитої спеціально з цієї сірої тканини, яку я придбала, бо вона була справді дешевою. Та не репетуйте так, у мене ще тонни запасів! Ось хвилі віддзеркалюють мені любов, принаймні вони дивляться на мене, — ну, то я собі так думала, а це насправді була аварія. І навіть габаритні вогні попередньої машини не могли мене порадувати. Я вважала це своїм власним світлом, за яким ішла багато років, спритна й незграбна водночас, вередливе світло мерехтіло десь переді мною, та все ж було тільки моїм! Бачу, як миготить мій навігатор, вказує на міста. Але помру я на самотині. Отак. Та зараз мені шкода, що з мене насміхаються — лише тому, що я чіпляюся за цю масу води, яка хоче затягти мене в себе, тут жодна квітка не росте, не сяють зорі ночі. Струмочкові скажу про те, що так пізнати хочу. Так, саме так я пізнала це на власному досвіді, із лисими покришками, а зараз ця жахлива, цілком неуникна аварія відбувається зі мною — цілком закономірно. Кожен одразу помітив би, що ця вода лише на те й чекала, щоб прикінчити мене. І тільки я була сліпою. Я називала себе провидицею, та все, що перед віщим зором линуло, було лише життя мого годинами. Я мала лишатися вдома, як пес, котрому не дали ягняти, щоб роздерти. Там, у гірській долині, я читаю прекрасні книжки, але що я, така чудова, роблю зараз у воді, навіть коли гірко плачу? Тож я все одно не похитнуся у своїх незламних переконаннях, я, зарюмсана дитина, яка й сказати не може нічого, одне тільки: що? Я, полохлива лань, яка роками чекає на кулю, а потім просто робить прострільну передачу на когось іншого: Ні, вона не для мене! Гляньте, адреса неправильна. Крім того, я єдина, хто є в мене, тож як мені отримувати ту посилку? Крім того, в мене немає голосу, і я не змогла його здобути. Не можу більше розповідати, чого хочу або чому. Тож спробую ще раз, я сама понесу себе в темряву, бо ж зараз і фари потухли, яка дурня! Дайте мені, будь ласка, ще повпиватися своїм болем! Як холодно, і місяць зовсім не голубить світлом, і сон ніякий не обманює мене. Не світлий світ навколо мене квітне, і любий погляд, ах, не зігріває, і навіть ото зовсім не запальничка, вона що, працює не від батарейки? Хіба її теж не залило? О, так, це перша рана в боротьбі, якої я ніколи не шукала, і це вже смертельна рана, хоч я зовсім не зрозуміла запитання. Тепер мені все ясно. Я схилюся над собою і собі я щось скажу, все це поштою відправлю і сама себе в покої у підземні понесу.

Ось нате пожуйте «Кіндер Мілк Слайс»

Над горами місяць повний зійшов.

О, як я без тебе страждаю!

І серце радіє знов і знов,

як вірних цілунок єднає.

Що живить листя дерев молодих?

Ти був моєю весною,

променем світлим ночей моїх,

чи в смерті з’єднаюсь з тобою?

Ступила крок у сяйві яснім

і в небеса задивилась.

«В житті ти далеко, та в смерті ти мій».

І разом два серця забились.

The real thing

Це перехід із колій до дороги

Це перехід від моря до дороги

Це перехід від вод до залізниці

Це перехід з доріг до залізниці

Це перехід від колій до води

Це перехід зі шляху до води

Убивають одне одного, але по-справжньому!

Фульвіо: Ні, не відводь очей, віддайся ситуації, яка щойно склалася тут, у цьому барі, де світло трохи меланхолійно притискається до таких збентежених, як ти. Я ще й сьогодні бачу тебе так, наче це було вчора. Я сьогодні беру тебе так, наче це буде завтра. Я беру тебе так довго, поки не створю тебе з тебе самої. Потім я скину твої останні покрови. І шо ти скиглиш? Останні покрови ти ж ось недавно й сама скидала! У твоєму письмі, як ти розказуєш. Ось пляжна парасолька над скелястим берегом, бо ти ж навіть сонця боїшся. Але глянь, те, що ти вважала своїми останніми покровами, було просто ковпачком від твоєї ручки! Попиту немає. В інших є набагато більше долі, принаймні вона у них своя. В тебе цього й близько немає. Так. Ти чистий продукт із вторсировини. Ти була упаковкою. Ти була жахом для влади. Тебе я придумав, тебе створив. Ти мусиш бути моєю! Я беру тебе й чудово при цьому почуваюся. Струм відразу, як чистий жах, подається у твої кінцівки. Про мене ти говориш погано. Але я, принаймні одним-єдиним рішенням, від якого далі не відступлю, вилучив себе зі світу. Не шкода. Все одно. Тебе я краще лишу незгаданою, так ще й зроблю тобі приємність. Що далі? Я сонце, що зблискує на воді. Я існую щонайменше двічі. Такий фокус робить лампа, відображає і подвоює вогонь. Але якось воно все… не по-справжньому. Все стає слабшим. Що далі. Ось я іду схилом униз, квіти навколо мене теж зриваються в долину, зелена, летка і слухняна зграйка. Ще більше сортів! Кожна квітка хоче першою бути внизу. Глянь, як вони гарно сторчголов звисають із краю долини на своїх ременях! Он вони гуляють, голівоньки близько до прірви, але все ще не в ній. Енергійні такі. Що далі: Ах, якби ж воно ніколи не настало, твоє тяжке розжарювання! Ти завжди дивилася тільки на славу, що нібито всміхалася тобі. Мене ти не помітила, натомість захоплено описувала міру моєї незначущості. Бо ти полювала на інше значення! Зараз маєш! Сама ти косуля, велика жінко! Здобич — ти! Так-так, вчепися за себе дужче, я хочу тебе потримати. Та просторі покої мого серця ведуть мене далі, на інший балкон, і туди, де більше дров складено перед хатинкою. І туди, де якось пружніше, свіжіше, як через годину після нанесення крему: Бігом! Із того, що там буде, таки можна буде щось побудувати, тільки ж якщо його, тіло, перед цим не треба було опалювати. Що? Що кажуть сриптизерки у віночках? Ти трималася непохитно? Думала, тебе можна водночас шукати й уникати, брати й оберігати? Цим ти мене ні на мить не здивуєш, вигадай щось інше! Не побігаєш, то й не вловиш нічого, і напрямок не важливий. Ти ніколи не розділишся навпіл, якщо не побігаєш. Поки не позбавишся частини себе, ти ще довго не станеш стрункішою!

Розамунда: Чудовисько! О матінко моя, прости мені! О ти, моє письмо, прости мені! О творчосте моя, прости мені! Природо, й ти мені пробач! Письмо моє, пробач мені ще раз! І легінси мої, простіть мені! І ти, моє бюстьє, прости мені! Любове, захисти мене і втретє! О воле, станься з усім сама! Чи хоч на землі простягнися, коли мимо йтиме якась ікона стилю. Зійди на мене, коли прийде дослідник, звісно ж досліджений. Ну, тобто досвідчений. Хто ж іще? Чужий чоловіче, що приносиш мене в жертву, не забудь мене потім! В жодному разі! Ти чуєш: не забувати! Все, що було досі, недійсне! Захисти мене, ти, хто взяв мене в облогу, і також мене не забудь, ах, ах ні, це ж об’їзна дорога, яка зберігає місцевий ландшафт, перепрошую. Місцевий ландшафте, ти, що на плакатах завжди вдаєш когось іншого, пробач мені, що в мене не такий чудовий вигляд. О мої стегна, о мій заде, простіть мені, що я зробила з вас те, чим ви є! Страху бути зневаженою, прости мені! Земле, по якій ступає жіноча нога, прости їй клишоноге дефіле! Муки, що терзають мої груди, простіть мені! Простіть мене за те, що в грудях ви нічого не знайшли! Чужий чоловіче, прости мені, що я стану твоєю! Чужий чоловіче, прости мені, що я не тут, аби стати твоєю! Я стала на свій власний шлях, а він, я прошу, має пробачити мені за те, що завжди призначений якійсь іншій.

Фульвіо: Я був би радий, якби одночасно перепихався цілий світ, тоді всі були б in a good mood. Про все інше можеш забути. Нормально я покористувався тільки однією, але часи, коли богиню любові за покликанням і призначенням називали хвойдою, вже минули. Не те щоб я дуже хотів чи хоч вірив, що така особлива, чудова — та, що своїм розумом привертає до себе увагу, при нагоді буде задовольняти себе зі мною, але потім вона це все ж зробила, потім вона це все ж зробила, я добре бачив її розжарення, я бачив лампочку на її дроті, шкода лише, що цей дріт був зашморгом їй на шиї. П’яна в дим і в голові порожньо, дурна корова. Ні, не дурна, мертва. Але вкінці надійно зачинена, як безкінечна алея, коли в неї заглядають уперше. Ця жінка у спідниці, схожій на парашут — такого вже давно не носять. Е нє, Prada знову їх шиє, та наступного року вигадають щось інше. Що, жінка все ще хоче смикнути за кільце? Щоб зробити вигляд, наче рветься з припони? Щоб одразу прокинутися й засяяти, коли хтось за нього смикне. Отам автобусна зупинка. Я твій чоловік. А цю дурнувату мотузку я при нагоді переріжу, ось побачиш, я її переріжу саме тоді, коли тобі захочеться за неї посмикати. Вода біжить. «Джерельна». Ні, не джерельна. Вода звідкись з іншого місця. Небо дає. Будь янголом моїм. Нас кличе свято. Те свято, що нас кличе, завжди поряд. Так, Розамундо. Після того Ваш язик не вартий і доброго слова, яке він так недбало вимовляв. Все — тільки шоу. От відріжу тобі язика, і де тоді слово? Дивись, воно зникло! Слово тепер точно не буде таким поганим, як ти його виховала. Воно тепер не більше, ніж гість, який загостювався і не хоче йти. Розамундо. Я кажу тобі відверто: Все має вирішитися в цю мить. Та неймовірно, хто ж це наважується бути зі мною! Ти-ти-ти! Зроду б не подумав. Як там не є, але швидко! Раз і все! Ну що ж, тут уже нічим не зарадиш, я маю отримати з цього всю свою вигоду. Геть дівочу маячню! Моєю ти маєш бути, твоє життя залежить від мене, мені лише кивнути варто! Прошу, під’їдьте з камерою трохи ближче, так, я бачу, вона справді вирішила взяти мене й півмільйона! Якби вона ще так не чіплялася за свої ідеї, то було б три чверті. Та хоч і мільйон! Але ж питання від газети «Серйозна музика» буде для неї надто серйозним. Я вас прошу, ця жінка просто жарт! Я завжди кажу: для щасливої подорожі на вітрилах мрій не має значення, скільки пасажирів раніше побувало на вітрильнику. Але на ній іще ніхто не був. І це змушує мене сумніватися. Чому ніхто не був на цій чудовій, чому ніхто не розправився з цією надзвичайною? Я знов себе запитую, одурена дитина. О, зглянься наді мною, і блаженний до ніг твоїх я зразу припаду.

Розамунда: Чудовисько! Незгодний! Вільнодумець! Партнер для мене! Хто залишив мене наостанок? Чужий сайт знайомств? Шукай якусь іншу, котра потім виявиться не кимось, а мною? Я — це всі. Блаженна успішна жінка. Я за переконаннями радикально-феміністична одиначка. На шляху до цього я колись майже стала німфоманкою, та це вже давно й остаточно минуло. Я відводжу погляд від себе і рішуче вимагаю, щоб жінки все більше й більше мали право розкривати свою сексуальність. Я вимагаю кінець кінцем, щоб жінки все більше й більше мали право нарешті жити. Якщо це виходить у чоловіків, то з жінками теж має спрацювати. Щойно під час писання я ще була цілком щасливою. А зараз раптом під час писання вже не такий кайф. Можливо, на комусь, я маю на увазі на якомусь пагорбі на східному узбережжі Кіпру це було б по-іншому? Хто знає? У відпустці все завжди по-іншому. Коли треба прощатися, все раптом стає як завжди. Звичне. Прекрасного немає взагалі. Прекрасного немає рішуче й остаточно.

Фульвіо: Лишися! Бо цієї миті має вирішитися все! Воно, власне, мало вирішитися ще минулої миті. Наступної миті все може вирішитися зовсім по-іншому. Тому я тим часом перемагаю сам себе. Але що я роблю відразу ж після того? Розамундо. Чому ти дозволила жінкам себе використовувати? Я вже теж звернув увагу на цю твою рису: Чому ти так боїшся, щоб тебе лапав чоловік? Хтось просто йде вперед, як завойовник, і, як завойовник, повертається назад, але одразу ж знову іде геть. Щоб знову повернутися самим собою. Тоді він щасливо стриба зі своєю дичиною в наступну крамницю і знімає себе на відео. Бо там є набагато краща, яку він теж може зняти на відео, і до неї — смартфон у подарунок, і розмови безкоштовно, і язик безкоштовно, голос безкоштовно, і потім перемога на виборах безкоштовно, бо він уже ж так багато вибирав, тому одні вибори отримує задарма. Фас! Додай до цього зовнішність і — фас! Що, не схопила? І не розумієш, що ти могла б зробити мене найщасливішим на цьому світі? Чи ти ніяк не вхватиш на льоту, що тебе саму можуть схопити? Тобі краще, якщо словами? Задовольняєшся довідками? Користуєшся своєю обмеженістю і видаєш її за спосіб навчитися говорити? Гнів! Гнів! Ніщо інше не спадає тобі на думку. Тобі не спадає на думку, що ти будеш єдиною, хто може стати жертвою цього гніву? Чого ти не спочинеш коло мене замість продовжувати далі? Ми зробимо зараз акуратний надріз, а потім обоє визнаємо, що гуляли чудовою вулицею. Папараці за нами стежили. Та в них нічого на нас немає. Вони, на жаль, не встежили за нами. Всі жінки визнають, що мають один, два, багато розрізів. Але ж ти. Але ж ти, між 18 і 80, я не бачу, до якого кінця ти ближче, як до мого, ти до будь-якого кінця ближче, ніж до мого, ти, але ж ти, одне питання не йде мені з голови: Скільки у тебе було сексуальних партнерів? Ні, не кажи нічого. Кажи те, до чого я звик: чому ти стала жертвою, чому приносиш жертву, що з тебе зробили жертву, і чому ти, віддавши все своє буття в одні-єдині руки, хочеш стати саме жертвою, саме моєю.

Розамунда: І це так я маю померти, у своєму відносно найкращому віці?

Фульвіо: Як тільки ти подумати могла, амбітна жінко, що нібито мене перемогла? Господи, та це ж курям на сміх! Дайте обгортку від цукерки, важіль, хиткий патрубок у цей нервовий кулак! Усі питання: відразу замовчано, здоров’я: раптово погіршилося! Все назад, до початку, щоб переконливо прикинутися вдруге, кажу тобі! Воно того варте! Ніхто не має здогадатися, про кого йдеться в нашому випадку, а то ми відразу будемо в усіх новинах. Між іншим, ми люди в гарній формі. Я скажу тобі, як вони запустили свій обмін речовин. Я розкажу тобі, що зараз ми перегортаємо сторінку. Е ні, я тобі цього не скажу. Люди ж мають тебе прочитати. Багатьом операціям можна було б запобігти, вдаючись до читання, і навіть тим, що робляться на серці. Отже, ще раз, спочатку — слава, яку я маю: насолоджуватися! Претензії: висувати! Від цієї діяльності: відкликати! Все це: недійсне!

Розамунда: Що та любов? Лише юнацька мрія! Проштампована болем, паспорт дійсний, і він чудово мені пасує. Мій гнів має далі мерехтіти чи мигати? Я питаю лише тому, що одне може звести на манівці, а інше добре вимотати нерви. Скажи мені, нарешті, значення моєї похибки! Щоб я знала, наскільки схибила в еротичних справах. Цього разу в мене достатньо очок? Знову ні? Я спрямую свій гнів на невинний The Voice of, і на модний мюзик-бар, і світовий конгрес фолк-музикантів, і ювілейний випуск чогось там, цього всього так багато, що десь постійно якийсь ювілей, і зараз я спрямую свою лють на переповнену парковку перед будинком і на цей будинок, що тебе, хлопче, мав привести до моїх батьків, але вже п’ятдесят років привести не може, бо мої батьки померли набагато раніше за мене. Це образ такий, ага. Чи я, можливо, мала бути чоловіком? Так було б краще? Я направляю й направляю гнів, я направляю й направляю його, давно застарілий і зношений гнів. Що, ти його забереш? У тебе він почуватиметься краще. Принаймні так він мені сказав. Прошу тебе, навіть коли сам вигляд мого гніву не робить тебе легкозаймистим, все одно візьми його й погрійся коло чогось іншого! Візьми ще й діадему, що пекла на моєму чолі, вона ще жевріє, ось, запали її на мені! Та все одно, що ти зробиш, візьми її, але не лишайся байдужим.

Фульвіо: Ах ні. Ти можеш спокійно лишити її собі. Але ти сама не байдужа і байдужою ніколи не станеш. Ти ще колись маєш впасти до моїх ніг і скімлити про мою любов, яку зараз відкидаєш так рішуче, холодно й пихато. Я тебе попереджаю! Не дражни тигра! А краще повторюй кожне моє слово, але твої висловлювання завжди недоречні. Тож у тебе є всі причини соромитися через це. Друга скрипка. Завжди. Але на вигляд теж нічого. Та мені не досить. Це у тебе досить висловів, ти, обвинувачувачко. Що? Ти пристала до маминої формочки, не можеш відірватися? Не диво, ось і переконаєшся, що ти звичайна ромова баба, зі смаком, що не відповідає жодним уявленням, у кожному разі жодним, які ти коли-небудь могла б сформувати. А якби навіть могла, то спершу мала б їх десь із величезними зусиллями дістати і вставити в рамочку, а то ти їх і не розгледіла б у твоєму інтер’єрі, ці уявлення. Ти вже опускаєш завісу, правильно. Без цього не матимеш власної форми. І ти ж не написала нічого, що можеш показати. І нічого й не пропонуєш. То навіщо ж завіса? Непотрібна, як сліпуче сонце над ландшафтом, на який, проте, ніхто не хоче дивитися і який у журналі все одно має інший вигляд.

Розамунда: Уявлення виявилося хибним. Теж добре. Зроблю. Підніми свої очі вгору, до гір, ні, спершу підняти очі, тоді опустити сонце, а тільки потім завісу, бо інакше засліпить, потім до гір, потім дивитися, чи воно було того варте, увесь час підіймати ці очі, так довго, аж поки вони зовсім не вицвітуть. Сніжно-бліді вершини. Лені Р. Що б вона сказала нам сьогодні? Чортова краса пригорає до нас, як тісто до маминої форми. Кожен хоче її позбавитися. І ніхто її позбавитися не може. Ми застосовуємо лазерну техніку й обрізаємо себе до якоїсь кращої форми. Спершу блакитне світло, потім: біле. Пожовкле біле. Старе. Безбарвне. Безрезультатне. У цього світла неправильний колір. І що ж воно було, те, що ми увесь час вважали сонцем? Воно, світло, надто багато бачило, аби червоніти. Форма: це стан, який, залежно від обставин, погіршується. Ні. Це не той стан, який може погіршитися ще. Все інше краще, навіть якщо ландшафт намальовано, або зафільмовано, або знято на фото в масштабі 1:1 і його ніколи не повісять назад. Усе інше краще і всі інші зробили все інше краще за мене.

Фульвіо: Голос. Голос. Голос. Каже.

Розамунда: Я вважаю, зараз ти маєш спускатися. Гнів паростки пустив у моїм серці, він уже знову тут, я йому це суворо заборонила, але ні, він вдарив не по комусь іншому, а по мені. Він вдарив саме по мені! Ось я насилу виважую його над головою, аж руки тремтять, але по кому ж б’є мій гнів? По мені! Мені! Хоч я надала йому чудову квартиру без жодної оплати. Мене йому було не досить. Але тебе не було б досить нікому, хто хоч на мить спізнався з твоєю душею. Ти кажеш, він, той гнів, уже одужав? Гнів, гнів, гнів, сімейний гнів, корпоративний гнів, білатеральний гнів, гнів, гнів, гнів! Цькування самих себе. Чи це не посмішка, ось, ніжна піна навколо моїх губ? Ні, це не посмішка. Це зморшки. Ні, це й не зморшки, їх не може бути, я ж користувалася цим кремом. Це гнів, що крокує полями, спокійний, незворушний, впевнений у собі, чия правиця розкидає сім’я. Це ж якось наче знову позитивно, хіба ні? Ліси, у вогонь! Люди, з вогню! Ви вже спеклися. Вас тут уже таких, попечених, багато. Досить уже.

Фульвіо: Каже. Висічи іскру в печері. Це цілком зайве. Кохаючи тебе, я не міг знову підкорити небо. Маю спуститися. Тож зараз ця швидкість суспільства неймовірно мене збуджує. Я хочу мати гарне почуття гумору й потужний інтелект, і ще я маю бути добросердним, і нікого не тягну до ліжка через два дні. Я спершу пильно роздивляюся, ще раз, а потім ще раз, а тоді ще раз, а потім пильніше і ще пильніше. А потім я вже не приходжу. Потім уже нічого не роблю. Те, що я бачу, — це взагалі людина? Це картинка? Фото? Це людина з фото? Так, це людина з фото. Та я ж її знаю! Ні, не знаю. Ні, я не йду, не йду, не йду! Ні, все ж іду. Так-так, іду!

Розамунда: Мій голос. Мій голос. Мій голос. Мій голос. Мовчить.

Смерть і Діва ІV

(Джеккі)

Над текстом також працювали: Ренді Тарабореллі, Елізабет Файт, Ролан Барт та ін.

Думаю, Джеккі має виходити в костюмі від Шанель (і якщо Ви зробите по-іншому, то на це мають бути дуже вагомі причини!). За зразок можна взяти й оте останнє фото на лавочці в Централ-Парк (з Морісом Темпельсманом), тренчкот, перука (бо волосся повипадало від хіміотерапії), темні окуляри й хустка від Hermеs.

Їй так чи інакше доведеться тяжко працювати. Мені бачиться, що вона всіх своїх мертвих — діти, ну, ембріон і обидва мертві хлопчики не такі й важкі, зате мертві чоловіки, Джек, Боббі, Теліс («Арі») — це вже таки чималенька вага, еге ж?!, отже, як би це сказати, цих мертвих вона має тягти за собою, у такій позі, наче на змаганнях перетягує канат. Або ж волочити, як бурлак на Волзі. Тут я Вам уже нічим не зараджу. Принаймні кров на рожевому костюмі не так і багато важить, і у черепі Джека так чи інакше бракує цілого шматка. Акторка має натужно цупити за собою (з’єднаних послідовно?) мертвих, від цього дихати все важче, задихатися, коли говорить, аж поки не буде змушена якось перервати монолог, бо більше не зможе. Так, залежно від її фізичного стану й метеоактивності того дня, це станеться колись раніше, іншим разом пізніше. А потім монологові кінець і кінець.

Але ж Ви напевне зробите щось геть інше.

Джеккі: Отже, я маркую себе саму як власну талію, яку не акцентую. Я ношу неакцентовані сукні. Моя талія з’явилася лише внаслідок акцентування і після того відразу ж зазнала бетонування. Ах ні, я саме вирішую дещо важливе й вирішую по-іншому: моя талія не має бути забетонована, на неї радше треба тільки натякнути. Вона — це не те, що я стала б у собі особливо підкреслювати. Я теліпаюся в своїх сарафанчиках, чи як там іще називають те, що носять діти. Я дитина в тілі жінки. Я ввічливо щезаю, коли говорю з кимось, та все ж залишаюся, це видно з висоти. Я накриваю цілу площу. Мені так дужче подобається, мене розвішують по всіх отих фотографіях і скрізь тягають за собою, мені самій не треба ні про що турбуватися. Та з другого боку, ота моя знову-таки нестямна активність у галузі інтер’єру й декору. Староамериканське, прикрите драпуванням у стилі Людовіка XVI, як гнилий зуб коронкою, тоді це називалося гарним смаком, уявіть лише! Ні. Краще нічого не уявляти. Бо ж не відомо, з якого горщика нагодують уяву у безкоштовній їдальні для бідноти. Я мала б спершу прийти туди й переконувати населення, яке подарувало мені віру, а за це не отримало від мене нічого. Всьому треба надавати пишності й помпи, тільки не собі, ти сама повинна лишатися простою, для цього потрібен, саме для найбільшої стриманості, найтихішої недбалої інтонації, цинічний характер, але такий, що миттю затихає й ні пари з уст, щойно ти сама являєшся людям, як Богородиця. Диво, що картинка, як я, може говорити! Потрібно самій бути кроками, які люди чують за дверима і які змушують їх заклякати від жаху. Це влада. Це не передпокій влади, як показують на фото в журналах. Це саме панування, що відкидає геть їхні кінцівки, ніжно, як одяг, і невидимі руки, що обхоплюють їх, руки, які, так би мовити, самі перед собою падають на коліна. Владу бачать і не бачать. Потрібно робити гарні рухи головою і потім ці рухи знерухомлювати на фото, зв’язувати, наче власного заручника. Наче власного коханого. Тому незліченні коханки Джека й коштували мені так мало, бо вони не коштували нічого. Потрібно бути в захваті від самої себе, тоді ти зможеш захопити й інших. Потрібно бути тихою, але в тиші — найголоснішою, щоб вливати в інших відчуття, як у хворого — ліки. Людям потрібні відчуття, бо вони їх не мають, та все одно знають про них. Відчуття їм довго описують, у звуках барвистого листя, у згуках кохання, і це найбезпечніше, що може бути, крім стояти на шляху в себе самих. Ваші діти вмерти можуть, і батьки померти можуть, ваші пси померти можуть, та коли помираємо ми, то ви заради цього кидаєте всі свої справи, наче каміння на купу, задираєте писки й виєте. Ви не спроможні стати на наше місце і ще менше спроможні потоптати нас. Вам дужче хочеться підступитися до нас і бути такими, як ми. А те, чим ви самі не є, — ви неодмінно хочете, щоб вам його описували, але як щось уже відоме, а то ви не зрозумієте. Навіщо ж тоді? Ми маємо жити для вас? Воно якось навіть логічно, що постріл поклав цьому край. Ні, з пострілу все тільки почалося! З цікавістю дивитися на предмет, наче у дзеркало, — так, це люди роблять завжди. Вони дивляться на нас, але насправді видивляються у нас самих себе. Однак така коштовність, як я, стає по-справжньому цінною лише тоді, коли зникає. Тоді мене можна побачити скрізь. Цілий день у жакеті. Я купую їх дюжинами, але не оптом. Я постаю з акцентування і бетонування. Не моєї талії. Вона не акцентована, як не забетоноване моє волосся. Воно залаковане. У мене ще є перука, хоч у цьому я ніколи не зізнавалася. Та Джоан, алкоголічка, все розпатякала, і її вигнали, це теж якась форма акцентування. А дарма! Бо ж вона єдина породила відповідальне потомство. Етель: майже повністю безвідповідальне потомство. Я: фіфті-фіфті. Терези у рівновазі. Залишається ще одна, та з неї принаймні хоч нормальна цитаторка. Вона живе, щоб цитувати мене й свого батька, рятувати нас вона не мусить, ми врятовані, і не тому, що в житті в нас було страшенно багато справ. Радше тому, що ми самі були. Принаймні вона цитує не історії інших людей. Джоан була найсимпатичнішою з нас, але водночас і найнезначнішою. Але ж цей Тедді справжня падлюка. Коли ми існували ще як люди, нас називали особистостями, але Тедді й трохи таким не був. Зате він ще живе. Теж непогано. Потонули, поки трахались — ви таке бачили?! Ну, принаймні вона, маленька секретарка, не він. А він зумів швидко випірнути, коли авто потонуло, здається, ось на цьому місці. Наче авто було китом, що швидко мусив утікати з суші в море, бо китобої — акваланги зі спалахом — переслідували його. Бідна маленька білява рибка лишилася там, внизу, Мері Джо. Так. Тедді, на жаль, був нашим останнім шансом, єдиним, хто вижив, та він не її спіймав, він узяв якусь іншу. Тоді з кар’єрами в сім’ї було покінчено. Я за наказом стала скульптурою, на яку падає закривавлений чоловік, чиє обличчя в останні хвилини, певно, ніхто ніколи не забуде. Люди можуть, даруйте на слові: забетонувати, та коли їх виганяють і вони зникають, див. Джоан. Мій чоловік зник і лишився вічним рубцем на місці рани, наділений вічним сяйвом, щоб нас не забули, я теж там лежу, із мертвими дітьми. Джонаджона вони, на жаль, пізніше не впустили, бо він не служив. На солдатському цвинтарі лише служаки! Він зараз попіл у морі, і яхти на Кубку Америки пропливають по ньому, як мило, еге ж? От у реанімації не дуже приємно, для нас там майже завжди все закінчувалося погано. Громадськість і на те, й на те реагує абсолютно однаково, як на зникнення, так і на знайдення. Вона, громадськість, не нейтральна, вона висловлюється своєрідно, аби її думка була вирішальною, міркою для нас, владних, які пірнають у власний вид, та часто мимо, бо не розрахували, але нашого виду люди тоді вже не можуть позбутися. Щось я ніяк цього не можу пережити, цей вид розтрощеної голови, з якої мозок витікає мені в пелену, виставлену на розгляд громадськості, яка має право на кожну деталь. Лікарі це розуміють, чоловіки з секретної служби теж. Вони мусять розуміти все, що ми робимо, навіть якщо ми самі цього не розуміємо. О Джек, мій Джек, тебе кохаю, одна зітхаю. А що мені ще казати? Я ж тут, у лікарні, не скажу, що в мене термінова зустріч! Ми тримаємося за руки і пригортаємося ніжно, і плачемо тихо, бо так багато померло до нас, і ми зараз теж, тож я так чи інакше померла. Добре, кажемо ми собі, добре, треба дати цьому вийти, кожній найменшій дрібниці треба дати з себе вийти. Я вже пережила свій істеричний плач, Етель зараз починає свій, Джоан з’являється без сліз, та потім теж починає плакати, ні, ще ні, ось зараз, власне, з деяким запізненням її сльози нарешті приходять, хоч ніхто їх і не чекав, ні, я бачу: на них усе-таки чекають. Ми всі. Де в’ється річка чиста… Зі сльозами — в море сліз! І в ньому зникнути. З таким виразом обличчя ви далеко не зайдете, візьміть краще отой! З ним я вже десь виходила, але там він був не до речі. Він як черевик, у якому нечутно підіймаєшся сходами вгору, ковзаєшся і з криком летиш донизу. Ах, якби ж ми вчасно — цей паркет! — поклали першокласне, не слизьке покриття, як у людей. А потім усе, що приходить, фільтрували крізь чорну вуаль, ось побачите, смак незрівнянний. Я добре трималася, поки не прийшла Етель, потім я забрала свій автопортрет зі своєї галереї і стала тут, woman in black аж до пасків, якими мене до труни прив’язали. Обох малих дітей поставили переді мною, їхні ввічливі обличчя, маленькі червоні черевички, світло-блакитні пальтечка, чи ж я не гарно їх причепурила, це століттями лишається у людській пам’яті, ось побачите, ні, на жаль, ви цього не побачите. Але ви можете по п’ятсот разів дивитися на це у фільмі, і все не надивитесь, і все одно нічого не побачите. Гарно я впоралася, хіба ні? Вся моя робота для того, щоб переконати людей у цій чарівній смерті в червоному й світло-блакитному, смерті в подобі двох маленьких дітей, привабливій, десь от як струнке високе небо, смерті, яка чекає й на вас, але боюся, ваша не буде такою розкішною. Ви роззявляєте роти, щоб це второпати. Кінь без вершника, порожні чоботи, халявами униз, застрягли в стременах. Але ж Джек і ненавидів коней! У нього була алергія на їхні чудесні гриви. А в мене ні. Верхова їзда, теніс, лижі, водні лижі, це мій спосіб обіймати себе. Джек одразу ж починав обтяжувати ту чи ту жінку, коли вона поверталася до нього спиною, але це все від кортизону. Вставляє, а при цьому навіть не треба випускати мамину руку. У героя жіночих мрій щодня прогрес, і це він ще не ходив на заняття, але учень з нього такий собі. Він не мусить надриватися. Йому все дозволено. Проти його особистості ніхто не встоїть. Він стрибає в кожну гречку, але не вскакує в дискусію зі мною. Я нарешті порозумілася із Джеком щодо Мерилін, він казав, що порвав із нею перед самою її смертю, тож у цій смерті його звинувачувати не можна. Він казав, у неї вже були великі проблеми, задовго до того, як вони зустрілися. Я, зрештою, дійшла переконання, що його справді не можна звинувачувати в тому, що сталося. Його батько завжди платить. Він, зрештою, оплачує й мене. Якщо вже я маю виходити заміж і там лишатися, то його батько мусить платити. Мій так платити не міг. Я мусила вийти заміж, інакше я б не прилаштувала своїх принад, їм потрібне було дуже надійне сховище. Не те що Сильвія Плат — їй можна було взяти стипендію жіночого журналу і за це майже отруїтися соусом з омарами, яким пригощали дівчат, а так, може, інше лихо її оминуло б. Мене таким непотребом ніколи не пригощали. На таке ніхто не наважився б. Розумієте, мені не потрібні стипендії, щоб померти, і я й так знаю, як воно буває. Я зарані знаю. Я знаю, як воно буває. Не важливо, що. Така, як Плат, ніколи не стане іконою, хіба що для зідіотілих жінок, котрі думають, що здобулися на власний розум. Це смішно. Звідки б він узявся? Де б вони стали ним користуватися, крім власних міністерств кухонних справ? Я свою стипендію від Vogue навіть отримати не могла — мама була проти. Ти мусиш вигідно вийти заміж, цілком слушно казала вона. Не втрачай цілого року. Цей рік ти можеш використати на щось краще. І як стояти у черзі до Страшного Суду, коли ніхто не підтримує за лікоть, треба так довго чекати в коридорі, поки нарешті Господь з’явиться і потисне руку! Навіть у де ґолля і Хрущова черга рухалася швидше! Знайди своє покликання у тім, що ти, некликана, можеш познайомитися з такою кількістю чоловіків! Має бути свій час для вірша, та краще хай твоя сукня буде віршем! Абсолютно правильно. Ти маєш підлаштовуватися. Лише коли ти скрізь впадаєш в око, ти мімікруєш по-справжньому. Тулися до м’яса, навіть якщо воно зіпсоване, головне — тут так багато гарніру, що м’яса під ним не видно. Навряд чи виховання повелительок передбачає щось краще, ніж мама зробила зі мною. Вона мене не розуміє, але вона права. Бо й сама так робила. Я себе вже розумію, але тут лише повітря з глибоким болем, як вода, що стає комусь шляхом, як у водних лижах, тверда, як дорога, що перед тобою, але в ній все одно можна втонути. Такого ніколи не станеться через дощові потоки чи потоки сліз. Із цього ти знову й знову вибираєшся. Навіщо президентові вчитися, жінки самі приходять. Ці чоловіки. Перші чоловіки, які стали сексі завдяки спорту. Сестри теж. Ні, це неправда. Це стало правдою лише зараз, коли спортсменки теж мають роздягатися. З них це все почалося. Ці дівчатка з групи підтримки. Постійно ревуть, хвицають, кайфують, кричать, розпалюють, а потім, просто здіймаючи вітер, рухами повітря, усе роздмухують вогонь і піддають жару, падають одна на одну, вони команда, футболістки, кусають, топчуть і дряпають. Вони це завжди вміли, ці жахливі жінки, їхні жили, як тятива лука, стріляють по місцевості в усіх напрямках, жінки, які товпляться, наче автівки у головній транспортній артерії, що ледь не лусне у годину пік. Наче їх будь-якої миті швиргонуло б у повітря, якби вони не чіплялися за матір-землю. Чи це правда, що ми, жіночі постаті, — текстильні, якими ми були, — зовсім без м’яса на кістках, стали прикладом для нашого покоління й для всіх наступних? Я так точно. Подивіться на нас і відразу ж замовте собі щось схоже, бо те саме вам ніколи не дістанеться! Ми мали такий вигляд, наче ніколи не здамося тлінності, і на нас ніколи не було видно й грама м’яса. Ми були якимись… безтілесними, здоровими, так, та все ж наше м’ясо зазнавало найтяжчих ударів. Якби ж то було тільки м’ясо. Так доля втрапила на туго напнутий батут і знов і знов швиргала нас у небо, що б не сталося, все одно. Так, зважала на нас і потім писала по нас, поки не списувалися наші найкращі сторінки. А відтоді вона вже тільки списувала нас, доля, до третього й четвертого коліна. Їй, долі, теж більше нічого нового не спадає на думку. Довжелезний роман, наче взятий із життя, ні, ми самі були життям! Це в нас поринали! Але не надто глибоко. Ніхто не соромився. Нікому не лишають його образ, тільки з нами він навічно. Ми кладемо під відсотки наші фунти, але їх так мало. У нас зовсім немає тіл. Прошу — доля, пригощайтеся! Хвилинку, я спершу маю викласти себе у форму, якої надав мені мій одяг, і я вказала містеру Кассіні на те, що одяг треба виготовляти за моєю міркою, але так, щоб він до мене ніколи не торкався. Ніщо й ніхто не може торкатися до мене, якщо я не хочу. Просто доля цього не дотримувалася. Так, я зараз прикриваю свої обгризені нігті звичними короткими чи довгими рукавичками, та й по тому. Білий — мій улюблений колір, я ділю його зі смертю, видатним відбілювачем. Популярним універсальним засобом для чищення. Таким чистим ніщо не буває, хіба що смерть сама за це візьметься. Вона лише знизує плечима, і це не жест співчуття. Усім своїм коштовним одягом, за горами тканини, що складається з чистих базових ліній, від яких виконуються всі паси й прострільні передачі, гарно поцілила, та тільки раз, ні, двічі влучила справді добре, усім оцим лахміттям, то по фігурі, то пишним, я хочу створити ілюзію, що під ним у мене зовсім немає тіла. Попри те, що я його, спортивне, підтягнуте, м’язисте, у тому новому варіанті, який із шістдесятих років можна було купити скрізь, навіть якщо лише одиниці могли це собі дозволити, презентувала, так би мовити, як поверхневий образ, у незліченних журналах. По телевізору. В кіно. Я навіть не знаю, де ще — скрізь. Мене акцентували, це значить, я задавала тон. Акцент не має бути підсиленням, як я вже говорила, це може бути тільки підсилення стриманості. Завжди стримано, це важливо, завжди відображати власні принади, створювати їх у дзеркалі, тільки самій не бути принадною, бо тоді станеш людиною! Винахідниця відкритої вечірньої сукні та міні-спідниці на державній службі. Під час моєї пренатальної фази, яку можна було також назвати фазою суконь, отже, у формі, коли не говорять, але яка вже тут і чекає на виступ перед судом більшості, безперестану говорили коментатори. Про мій одяг говорили чи не більше, ніж про мене, а це вже щось! Мій одяг був моїм письмом. Мої сукні були більш індивідуальні, ніж моя мова, розумієте, і при цьому вони були тільки лініями, що створюють базову форму, прикраси я одягала тільки стримані й невід’ємні. Коло, квадрат, куля, куб. Чудовий крій не прилягав до мене щільно, талію він лише омивав — як морські хвилі Венеру, народжену з піни. Але я була пінкою на мріях інших, чужих. Незліченних чужих. Як дивно. Як я могла досягти ще більше? Сама бути мріями? Заради Бога. Бути в кожному. Як огидно. Тут завжди лише я, на засніженому узбережжі. Гості літа вже подалися геть, я тут одна. I love the autumn, and yet I cannot say all the thoughts and this that make one feel this way. I love walking on the angry shore, to watch the angry sea; where summer people were before, but now there’s only me. Вираз майнув по моєму обличчю, він мчить, він старається, але його все одно відразу ж ловлять і знерухомлюють усіма камерами. Тут я більше ніколи не буду сама. Більше ніколи. Він утікає, мій любий вираз, перш ніж я можу потурбуватися про дрібниці, а зараз він зупиняється скрізь, як пришелепок. Ні, пришелепкуватим він ніколи не був, це неправда. Я вже недовго ходитиму так, як досі. Я піду деінде, в Грецію. Я маю для Вас повідомлення, сказали Боббі. У президента стріляли. Що? сказав Боббі. О-о-о. Я… це правда? Боббі, так він говорив, але тільки раз, часто не було потреби казати щось подібне. Наступного разу настала вже його черга. Я думаю, це правда, відповіли йому. Ніколи я б не досягла більшого, ніж тоді! Хто міг би це перевершити? Спати між двома морями, хто б це зміг. Я не могла дістати шматок черепа на кузові, вилізла туди. Наступного дня я не могла про це згадати. Втечею це не було, в жодному разі. Пригадую лише, що бачила частину вмісту його черепа. Кольору м’яса, тож, власне, чогось м’якого, це правда. Це як з одягом, на фото в нього вигляд чогось твердого, не з тканини, але в дійсності він зовсім м’який, навіть якщо може бути панциром. Якщо його залишити. Я його не залишу, а то стану людинною, як ніч, що вже минула. Неповторюваною. Неповторною. Смерть зовсім не повторювана. Я ще пам’ятаю, як подумала, у Джека такий вигляд, наче в нього трохи голова болить. У нього був такий розгублений вираз обличчя, і він підняв руку. Це мала бути ліва. Я ще пам’ятаю, кричала, як могли кричати тільки мої невістки на пляжі. Я сповзла по сидінню і в пелені тримала його голову, про це я пам’ятаю добре. Знаєте, пізніше були ці фотографії, як я вибираюся з авто. Але цього я зовсім не пригадую. Я обережно вдихаю ніжність у Джеків череп, та він фактично і клінічно мертвий. Більше, ніж про це показали, я знати не можу. Це як із сукнями: більше, ніж показано, знати не можна. Сукні абсолютно мертві, хоч вони і здаються живими на мені. Чи я живу лише в своєму одязі? Однаково. Це дуже особлива властивість. Я тільки не знаю, моя чи одягу. І потім на фото знову: мертвий. Неважко здогадатися, що вас зворушує. Це жінка вас зворушує. Тому я так цікавилася модою. Вона є тим, чим вона є. І в цьому зникає людина. На моєму костюмі кров і шматочки мозку, але про рожевий костюм згадуватимуть, бо це костюм, у якому живе мій дух, цей невсипущий учень, поки він сам не зможе стати лектором. У видавництві. Зі складу книжок тоді й стріляли. Книжки — це стани речей, а стан речей постійно складний і стає все складнішим. Те, у що віриш, треба одразу випускати з рук. А то інші теж у це повірять. Але ж сукня, навпаки, має бути прокоментована, а то це не сукня. Сукня постає з опису, курсив мій. Примітку теж потрібно прочитати. У цій примітці сказано, що плями на костюмі — це кров і мозкова тканина. Те, що навколо, — лише аксесуари, та це костюм, і лише це має значення. Ми знаємо про кров і про мозок. Я — сукня, але ні, сукня — це щось більше за мене, вона масштабніша, вона ніколи не виступає у моєму образі, вона відважно самостверджується всупереч мені, і саме вона навіки лишається у спогадах людей. Від мене лишається біле обличчя, чорна маса волосся, як гора, що ніколи не знала струсів, та і хто зміг би струснути гору? Широко посаджені очі, яким не личать по-справжньому ніякі темні окуляри, бо їх очі завжди намагаються розшматувати посередині, як чорна пантера свою здобич. Людина завжди здається занадто спокійною порівняно зі своїм одягом, у який задуває вітер і голосить сам над собою. Мої вбрання обіймали мене, як діти, що плачуть і дивуються, вони відхилялися від мене, але без мене з них було б ніщо. Ні, це неправда. Я їм не потрібна. У них є власні круті схили, але щось таке є в кожної гори. Всі ці коханці. Вони ніколи не давали мені тієї інформації, про яку я просила, тому це стало моєю грою: складати собі ціну, і цією ціною було бетонування волосся і заниження оцінок моїй талії. Ця Мерилін зробила на мене пародію у Vogue, у цупкій чорній перуці, підкрученій догори. І всі ці низки перлів! Дурепа. Нічого вона не зрозуміла. Я вилущена з простору, із темряви, створена світлом. Вона ж була світлом. І не розуміла цього. Немає нічого вразливішого за світло. Один помах рукою — і воно зникло. Але темрява лишається, ніч настає щодня. Все ж Мерилін непогано це зробила, темна перука їй по-справжньому не личить, але намір її розгадують і не розчаровуються, бо насправді байдуже, ніхто не слухає, але всі дивляться, та все одно це нічого не значить. Я тут сигніфікат, а не вона! Ніколи людині не стати такою означуваною, як я. Піти за нею в цей будинок, де завжди горить вічне світло — Джек цього не хотів. Це обійшлося б йому надто дорого. Та я спростовую це нагримоване Щось, цю крейдяну скелю: бути стрункою — це сила! Я не стрункіша, але можу такою здаватися, бо вправно одягаюся. Я у своїй стихії, коли показую себе, бо я ж не лише світло. Я не така летка. А якщо коли-небудь і схочу десь полинути, мене не пустять. Я — це мій одяг, а мій одяг — це я, отже, він — це щось більше за світло. Він те, що не може бути більшим. Він не те, чого більше не може бути. Я думаю, як би це сказати: під ним немає тіла. Воно є тим, чим воно є, але воно не тлінне, бо це не тіло. Я не псуюся. Я дозволяю собі бути як удома у власному тілі, бо воно оточене одягом, який дарує впевненість. Теж якось неправильно сказано. Ну, так, широко поставлені очі й чуттєвий рот — про них ще довго згадуватимуть, але ж про щось таке, як одяг, згадуватимуть теж. Мої очі, мій рот — це аксесуари. Мій контур дуже складний, але для нього існують спрощення, виражені у моїх сукнях, і я використовую їх усі, щоб скорописом занести себе у книгу людства, у ті гостьові книги, де кожному щось знайдеться. Скоропис, який, у принципі, є варіантом, без ідентичності й образу. Все таке непевне, тому такою впевненою здаюся я. Якась, у принципі невпевнена, жінка — як я, — котра впевнено діє у світовій системі. Від нас, публічних, вимагають витривалості й отримують її цілу купу. Показати ногу! На це ще жодна не зважувалася. Талію геть. Замість неї ногу, аж до кістки. Навіть у день інавгурації, коли я геть замерзла у своєму вовняному пальтечку. Але я піднялася над норковим хутром старих матрон. Ви не розумієте, як можна зважитись на щось таке? Тож послухайте: не можна, щоб чогось бракувало, а то бракуватиме всього. Я маю на увазі, чогось повинно так рішуче бракувати, що саме його існування вже ставиться під сумнів, навіть коли якісь залишки ще тут, ні, неправильно сказано, для існування не лишається місця на ігровому полі, тому існування саме стає полем гри. Але грати на ньому можуть лише обрані. Всі інші стоять біля огорожі й намагаються якось за неї протовпитись. Не виходить. Без шва і плаття не бува. Ну гляньте ж. Коли швів немає — немає й одежини! Не зростається те, чому слід бути разом. Хто б це знав краще за мене! Саме так я поводжуся з собою. Я шов, але в ньому бракує тканини, о так, ось я його й вивернула. Отже: моє існування лише тоді стає значущим, коли я варіюю акценти. Говорять то про мою білу сукню з дюшесу на благо виборів, або про сорочку в клітинку «віші» й шорти, на пляжі, на благо дітей, і про мій рожевий костюм від Шанель на життя й благоденствіє смерті, і про мій червоний костюм із вовни, який, після оголошення результатів виборів, де голоси дістались абсолютної вершини, довірливо ховає голову на моєму плечі, чи то насправді було плече, яке ховало мою голову? Однаково. Я раптом, стоячи тут сама, починаю плакати. Мені все не дають спокою ці шви, якими я є: люди все уявляють оте між швами, чим я не є. Кожен бачить щось інше. Є шви чи немає, їх можна строчити, аж поки не горітимуть строки, їх можна акцентувати, як талію — не мою, іншу, моя — це не найкраще у мені, талії я маю уникати. Забагато пологів, і більше половини з них намарно. Все фігня. Передчасні пологи або смерть дитини. Після смерті маленької Арабелли й маленького Патріка я ніколи не поправлюся, навіть за цілу вічність. Ось я і батька їм даю, ага, дитині, зрештою, потрібен батько, плюс іще один викидень, без імені, дитя, що не так уже й було мені потрібне. І перше вже було зайве. Але друге й третє теж. Я просто йшла за ними. На краще мені вже нічого було сподіватися. Про мене, смерть могла б забрати хоч і всіх, вона, зрештою, й мене взяла, смерть — це старі зношені рейтузи, які вона завжди скидає сама, стара перетинчастокрила наїзниця, теж добре. Теж така собі одіж, що має сильний ухил до риторики, її можна виголошувати і їй можна суперечити, як це робив Джек. Джек був невимовно привабливий — і для чоловіків, і для жінок. І наркотики тут не заважали. Я теж вживала. Десятиліттями. Власний лікар саме для цього. Так добре. Милі стрункі наркотики, вони завжди говорять найголосніше, та перевага одягу в тому, що його бачать і мусять бачити. Наркотики завжди ховаються за нашими спинами, це дуже несправедливо, що їх не можна бачити, що вони такі заборонені, бідненькі, вони ж додають щось таке чудове до нашого існування! Це аж підступно якось. Можна цілий день бути активним і збудженим, і цього ніхто й не помітить. Можна день і ніч не спати й бути несправедливим, і цього ніхто й не помітить. Дивно. Наркотики — це те, про що мріє ціле людство, та тільки обрані можуть спробувати. І це добре. Наш лікар був найкращим. Він завжди тримав рота на замку, цей дивний чоловік, якому ми завжди додавали немало роботи, ми запихали собі в рот такі чудові видовжені штучки. Ми ставали такими, як вони, чудовими, стрункими й швидкими. Вони робили нас наполегливими, стрімкими й витривалими. Користуючись цією нагодою, зі значним запізненням, та все ж висловлюємо Вам глибоку вдячність, пане лікарю в кімнаті через стіну. У кімнаті метамфетаміну. Спасибі також, що Ви завжди вірно ходили слідом за нами. Чоловіки завжди говорять самі, вони не надто охоче дають комусь говорити, крім тих випадків, коли це щось неприємне, тоді вони передають слово речнику чи дають наркотикам говорити в них чи замість них, і ті їх так чудово скеровують. Сльози лише видимість, сміх лише видимість, енергія лише на вигляд напій, насправді це наркотики, і перш за все, цей допінг, ти ба, як швидко можуть рухатися ті ледарі!, ось вони прямо зі шкіри пнуться! Все-таки спробуйте хоч раз! Ви викотитеся із себе самих, як єдина, дивовижна, як вимите скло, чиста сльоза, яка вирвалася від вас, і то без будь-яких зусиль. Із нас, жінок, завжди промовляє те, що ми робимо, і щось інше теж, і на жаль, воно говорить голосніше за все, навіть за смерть. Це при тому, що ми так часто не можемо поцілити в життя. Так, життя таки говорить із нас. Та смерть говорить голосніше. От захочеш ти принести на обід щось смачне з супермаркету, то хто ж заговорить до тебе так безцеремонно? Смерть. Смерть в овочах, смерть у рибі, смерть у фруктах. А винні ми. Ми винні, що це садилося, бо ми хотіли нагодувати наших чоловіків і дітей, а зараз ми винні, що рослини обертаються проти нас. Що вся природа обертається проти нас. Ось, будь ласка, приклад повороту: мій чоловік з 1940 року страждав на хронічний уретрит — запалення сечовивідного каналу внаслідок гонореї. Хвороба Аддісона завадила повному одужанню, його імунна система була ослаблена. Під час розтину було також виявлено хламідії. Вони передаються виключно статевим шляхом, ну й від кого ж тоді й кому вони передалися? Цю хворобу я точно не купувала, та попри це отримала її. Свої справжні перли я отримала набагато пізніше, від Арі, та хворобу я дістала відразу. Мої викидні й мертвонароджені теж, можливо, були наслідками цього зараження. Хламідії можуть пошкодити оболонку плода під час дозрівання ще раніше, ніж плід узагалі там з’явиться, і викликають передчасні пологи чи загибель ембріона. Нікому не лишають його образ, я це вже казала, інші думають так само, я вже говорила одягу, і він послухався мене: повністю розчинився в образі. Тут лише образ, і він залишається, як пришпилений. Бо більше немає нічого. Мої очі палають крізь змучений усміх, як вічний вогонь серед моїх мертвих дітей, променисто у дім і болісно назовні. Преса поряд. В руках уже мертвий лежав її син. Одного вони мені навіть не показали, другого я сама не побачила. Так, Джек мене заразив і не дав необхідної довідки, чому й кому я маю за це дякувати. Бо я за все маю дякувати йому. Він цілує, наче якийсь Казанова, однаково, кого, так, як він зазвичай поводиться зі своїми клієнтами, громадськістю. Так, Джеку не потрібні були шви, і він не був швом, у цьому немає сумніву. Він радше був пакунком, порожнім, не раз відкриваним, без нічого всередині, пакунком, який приходить лише тоді, коли розтрусив запаковані в нього меблі по домашніх затишках багатьох жінок. Нічого не лишилося. Лишилося все, але не для мене. Нас взагалі немає. І все ж: ми повелителі громадськості, яка дарує нам наші будинки і взагалі все наше оточення, із якого ми вибилися, на віки-вічні. Ми створені для вічності, та не знаємо, чому. Чи блукали ми долиною смертної темряви, чи ні, та створені ми для вічності. І чи блукали там, як дівчата на виданні, ми все одно створені для вічності. Світло фальшиве. Подивіться, це світло, що йде від іншої жінки, Мерилін, — це світло фальшиве, і тому ця жінка, в якій ми аж ніяк не зацікавлені, саме тому ця бідна жінка й померла. Ми всі помираємо, але ця жінка з вагомої причини. Бо ми були в ній такі незацікавлені, що дужче незацікавленими не можна було й бути. Навіть нашими мертвими дітьми, яких ми й не знали, ми цікавимося більше, ніж цією жінкою. А чому? Я цього теж не знаю. Не питайте мене! Я дивлюся на її фото, як на стілець у моїй кімнаті. Я забороняю Джекові її товариство, зі співчуття до неї, але зрозумійте мене правильно, вона ніколи не була суперницею, жодного разу не була, вона була нічим і ніким, хоч її, звісно, знав кожен. Джек не піде їй на користь, я вам кажу, і вона ним ніколи не скористається, однаково, її відкладуть геть, і це тому, що вона ніколи не вчилася заощаджувати. Я могла б її дечому навчити, та мене вона не питала. Скупість у марнотратстві, ось воно. Заощаджувати на собі, вдаючи при цьому, що щедро себе роздаєш, я ж ніколи цього не вдавала, щедрості. Я ж була наче руками шита, стібок за стібком, я не так швидко розпалася, як інші, хоч у мене й було достатньо причин для цього. Правий бік цієї голови повністю знесло! Аж по мочку лівого вуха! Мозочок бовтався на одному джгутику на його потилиці, мені оце спало на думку, що так можна було б описати й мою нову сукню, яку я, як і будь-яку іншу, одягну лише раз. Можливо, ту, на якій ледь не відірвався один ґудзик. Я намагалася тримати череп укупі. Як усю свою сім’ю. Тримати було небагато. Там взагалі більше нічого не було. Всі мертві, всі, смерть — це просто ввесь мій світ. В інших є освіта, яка є і в мене, навіть вища, ніж у тупеньких невісток, цих центрів кіл своїх знайомих, щось таке є в кожного, та коли ми відчуваємо освіту всередині нас, то відразу ж знищуємо це освітнє новоутворення, бо хочемо повністю лишатися самими собою. Це ми теж демонструємо остовпілому натовпу. Що ми — це ми самі, і нікого й нічого нам більше не треба, ми, ні, лише я, з моїм високо начесаним волоссям, капелюшком-таблеткою на маківці, сукнями-футлярами, короткими приталеними жакетами з великими ґудзиками і стриманими пальтами. Я ще скажу цій Мерилін, вона має економити себе для себе самої, вона краще має пильнувати себе саму, як ми, багаті, робили це віддавна і робимо це зараз, і навіть ті, що лише роблять вигляд, наче багаті, наприклад, я — тоді я ще не була багатою, радше бідною, по-справжньому бідною, але з багатої сім’ї, ні, нам все одно не потрібно заощаджувати, багатим, навіть коли ми бідні, ми ж завжди тут будемо, бо ми заощаджували на собі самих. Тому нас так і мало. Ми збираємося докупи, поки навколо нас не запанує величезна порожнеча, порожнеча смерті, як сивий нічний туман, цього дарма проведеного полудня на приватному пляжі, цього пропитого вечора, що наче в короні хвостатий пан. Оце і вся таємниця. Більше там немає нічого. Не складати долар до долара, а починати заощаджувати себе. І Вам теж, люба Мерилін, та на жаль, Вас було тільки дві версії, зі світла й із тіні. Порожнечі Вам треба було, не світла й тіні, темряви й світіння. Щоб усі перед Вами розступалися, замість того, щоб ходити до Вас у кіно. Смішно. Що можна заощадити від себе, якщо кожен хоче мати від іншого все? Що тоді залишається в заощадженнях? Це відносно просто, скупитися на світло, та коли ми хочемо щось побачити, воно нам все ж потрібне. В цій штуці зі світлом і полягає вся відмінність. Ви, Мерилін, не що інше, як світло, найбільша невизначеність, єдине ніщо, гірше, ніж стіл у моїй кімнаті, на якому стоять свіжі квіти. Гірше за капелюшок на шапочці моєї зачіски, що ледве на ту зачіску налазить і завжди готовий упасти, поки мій чоловік поряд саме повинен іти вгору. Так чи інак, у цьому Ви його обігнали. Це все матеріальне. Мерилін, Ви — ні! Я кажу: вона не з матерії, ця Мерилін. Вона — це тлін, бо вона — м’ясо. І навіть якщо м’ясо складається зі світла — гнити ж воно мусить! Вона вже тоді була трохи попсована, коли її біляві кучері випорскували з труни, як піна з вогнегасника. Він був пришпилений, мій капелюшок, але та Мерилін, звичайно, вже давно забула, як це — пришпилюватися. Її волосся вихлюпнулося з труни, і не-і не ввійшло назад, яка ганьба. Вона більше не могла підносити до нього руку. З моїм волоссям такого ніколи не траплялося. Моє волосся було чистою, холодною, чорною, абсолютно без прогалин поверхнею. Монолітною. Чорне ловить світло й більше не випускає з клітки. Вона до цього не звикла, бідненька, і все ж знову мусила звикати, мусила боротися проти своєї норовливої плоті, аби повністю перетворити її на світло. Це було неправильно. Звісно, що-небудь завжди залишалося. Крихти для зграй, що дзявуліли поруч неї. Ці зарості волосся. Ця казка не йде з голови. Стирчить із труни, як помпон дешевої чирлідерші. Вона постала з нічого, ця білява жінка, хоч насправді вона зовсім не білява, щотижня стара росіянка втирала в її волосся якусь ядучу рідину, не диво, що волосся хотіло втекти, воно вірило, що хоч один-єдиний раз йому це вдасться!, не диво, що по суті вона складається з нічого, Мерилін, вона ніщо, і їй лишається ніщо, навіть коли вона сама лишається: це надто пишне тіло, зашите в блискуче плаття, воно, плаття, може лише шепотіти, бо йому не досить повітря. Happy Birthday, Mr. President, в цьому щось є! Вона летить, вона злітає, без сумніву, хоч нерівно й невисоко, стегна м’ясисті, груди і плечі, все майже на межі втрати форми, ще й зашите в плаття, але принцип такий: не спинятися, поки не навчишся себе стримувати, поки не втримаєш те, що надасть тобі форми. Отже, людина, якій край потрібен одяг, край, більший, ніж у мене, котра, зрештою, одягом Є!, летить звідси з кінцями й терміново. Мерилін. Волосся більше не вийде живим, я це вже бачу. У турбулентному потоці, що завжди виникає, коли хтось поривається до нової суспільної цінності, його зірвало, воно злетіло й полетіло геть, назавжди. Мерилін. Зараз ми присутні при першому природному народженні, я маю на увазі при народженні природного, самої природи, і потім це все так швидко знову піде геть. На природу можна дивитися годинами, та коли вона загинула — геть її! Нічого не поробиш. У мені Ви можете побачити радше народження штучного, котре так майстерно приховує природу, що природа скоро так само зникне, а з нею й життя — наче обоє колись були чимось природним. Бачите, чи мистецтво народжується, чи природа — ефект однаковий. Вони псуються, коли до них торкаються, коли об них витирають руки. Завжди красиво бути на віддалі! Природа й мистецтво іноді зриваються зі своїх місць із приголомшливою швидкістю, й оскільки ми їх тут вивели з рівноваги, тут, на їхній VIP-гойдалці, постійно одне вгору, потім друге вниз, і навпаки, тож на цій гойдалці ти завжди сам є тим, хто розбивається об землю. До селебрітіс Ви не належите, зізнайтеся чесно. Якби Ви до них належали, це могло б навіть збагатити Ваше життя, та буде краще, якщо Ви залишитеся при своїх думках. Їх принаймні не видно, та Ви їм потрібні, без Вас вони зовсім не можуть існувати! А ми, VIP-персони, — можемо. Відходить природа, відходить і життя, я це вже говорила, бо вони обоє одне, якщо навіть не завжди в єдності одне з одним, наприклад, ці груди зараз справді мали б вирішити, чи хочуть вони бути разом із відповідними стегнами, чи ні. І обличчя, й ноги теж мають пасувати, це щось занадто перебільшені вимоги, та ми, багаті, можемо вимагати від себе чогось такого. Ми можемо все вимагати від себе, бо в нас воно вже є. Так, штучне не має приховувати свою штучність, воно має право бути, яким є. Та коли в гру вступає природа, хоч вона вже й давно грає, хай навіть і не дуже талановито, бідна Мерилін, тоді вже справа стає серйозною! Коли починається гра, все стає смертельно серйозним, повірте мені. В університеті життя можна здобути той чи той ступінь незалежності, матеріал, м’ясо, яке під ним, саме виставляє себе за двері й розгублено шукає ключ, так, у Мерилін це саме так і було. Я себе ніколи не замикала, а надто зі страху, що штучність переможе. А та бідненька мусила, наче всього іншого було не досить, загубити ключ і навіть жбурнути його у вікно, щоб уже не повертатися до себе. Вона таки була не зовсім при собі. Я ж сама визначала, чим, ким і де я хотіла бути. Аякже. М’ясо програє, і програє особливо швидко тоді, коли походить із передмістя. М’ясо прямо тече з передмістя, воно йде нам назустріч, навіть коли ми просто їдемо на узбережжя на пікнік, але він, увесь цей потік, постійно проходить мимо нас, біжить до кіоску, щоб купити наші портрети, хоч ми й стоїмо прямо перед ним, із плоті й крові, але ні, ми ніколи не стоїмо там, де натовп. Ну, воно не завжди проходить мимо, не чіпаючи нас, це м’ясо, але в більшості випадків. Кому це цікаво, крім іншого м’яса? Воно не влучає й, на жаль, має швидко пізнати свої межі, коли більше не влазить у штани з минулого року. Моя межа з дюшесу й вовни, і такою вона й залишиться. Межею Мерилін було її м’ясо. Бідненька. Світло нас благає, воно ж від нас тікає. Вона була світлом. Вона була тим плинним і летким, що вже пішло, поки воно ще тут. У нього ще викликають почуття, але то тільки так, для розваги. Всі ці жінки цього не розуміють. Власник світу широкого на прощання лиш каже їм швидко: Я збираюся справді тобі нашкодити, якщо ти не припиниш. І його молодший брат скаже Вам те саме, звісно, трохи пізніше, він приходить лише другим. Його допускають у другу чергу. Але вона цього вже не чує, Мерилін, бо вона так квапилася, щоб швидше завдати собі шкоди. Зле світло, воно чекає на нас зі своєю фальшивістю, розлите на полотно екрана, для вічності, що взагалі є найбільш леткою, бо в неї нема ні початку, ні кінця, вона ще більш нетривка за світло, яке кидає людей на екран і морить там голодом, не диво, що це заразно і мій чоловік теж хотів піддатися моді: голодувати з простягнутою рукою, а якщо ми хочемо взяти щось із цієї таці, вона щезає. Вона зникає. Все, що ми кладемо на неї, відразу провалюється в ніщо. Ось подивіться. Була собі така Мерилін. Її хапають, а там нічого нема. Лише це волосся пручається, мені ні сну, ні спокою казка стара не дає, ця давня казка на голову мені не налазить. Так, у моєму випадку той самий ефект. Мене також не можна схопити, я не м’ясо, я його покрови, я одяг! Мій силует не зміниться ніколи. Я незмінна. І що неможливіше це схопити, то більш упевнено я тут, але при мені немає світла. Я відіслала його геть. У цій негоді зі світлом спалахів, без жодної приватності, я повністю приватна, у той час як повністю суспільна, і одне зовсім не виключає друге. Мене можуть обшити чорною вдовиною тасьмою, я можу бути зовсім чорна й накинути на обличчя вуаль, я можу бути свіжовипалим снігом біля Пабло Касальса чи Ісаака Штерна, я можу хитати головою й зі стогоном закочувати очі, моя улюблена поза, я можу тихенько дихати й щебетати, як першокласниця у відповідь на перше запитання її життя, куди поставити ліжко Абрагама Лінкольна, бо я хочу поставити його саме тут, я вже давно хотіла це зробити, але попри все у мене нічого не заберуть. Мій чоловік може померти, мій зять може померти, двадцять тисяч, сто тисяч інших людей можуть померти, десь у джунглях? Так, про мене, хоч і в джунглях, мені однаково, де, кому це цікаво, у будь-якому разі в мене нічого не відберуть, бо я все позачиняла у своїх сукнях, і себе саму теж. Я є й не є. Я теж такий ото вампір. Я мертва, та ніколи не помру. Людські бажання, так, вони теж при мені, здіймаються хвилями навколо мене, я корабель на хвилях тих, але все зачинено й зашито. Чиста вовна. Чиста воля! Високий рівень матеріальної незалежності, ні, це ще ні, це буде тільки набагато пізніше. Просто хотіти бути, так, лише хотіти бути, і водночас хотіти втримати — так не піде. Маю сказати це Мерилін. Вона хоче лише втримувати, чекає лише на це. Вона чекає на милого мужичка. Це не діло. Не можна хотіти загубити себе десь, щоб інший підняв і заволодів тобою. З цього виходять лише дзвінки, страх жалюгідний, дзвінки, судоми кінцівок, дзвінки, супозиторії зі снодійним, дзвінки й ковтання різних заборонених субстанцій. Добре, я і Джек робили це роками, десятиліттями, та нам це не зашкодило. Дуже багато прийняти і дуже мало віддати назад. Так це роблять. На щастя, доктор Якобсон мовчав під час процесу, як риба. Я змусила його поклястися, нашого безтурботного господаря, не показувати його меню нікому, крім нас, його постійних клієнтів. Дякую, докторе, що Ви дотримали слова. А не як отой Dr. Death, що любить довго базікати. Але доктор Смерть мусить, зрештою, бити в рекламні барабани, а то хто б став звертатися до нього добровільно? Бідна Мерилін, що я можу сказати, вона ще раз хотіла відродитися до життя, саме з моїм Джеком! І для цього вона ще й без дозволу покинула своє робоче місце, знімальний майданчик, де нічого не просувалося вперед, лише по колу, просто покинула! Вона справді була божевільна. Тут усе вигоріло, нема нічого. Дисципліна — це все, ну, в мене вона є, вона є в усіх у цій сім’ї. Я, як би це сказати: солідна. Я сама собі стілець. Я всіх і все переживу, бо я з м’яса і крові й водночас ні. Я зроблена із того й того плаття, пальта, це кежуал, і найчастіше це штани. Я одяг. Я різні варіанти форми. Так. Світло для цього теж потрібне, воно потрібне, щоб видно було мене в моїх сукнях і можна було роздивитися деталі. Мерилін інша. Світло не потребує деталей у своєму сяючому вінку, радуйся, зоре морськая. Тут нема ніякої святої Марії, яка прийде на допомогу. Вона не до-помагає жінкам. Вона за чоловіків. Як і всі люди. І я. Я, власне, стою за себе саму, щоб здаватися більшою, хоч я й не маленька, я стою на собі, як голодний шуліка, і вириваю з себе шматки м’яса, щоб натовп бачив, що я із м’яса. Вони правда в це вірять! Ні, вони в це не вірять. І все одно: гарного я тут коника викинула, правда? Це щось, що залишається, і воно мені невідоме. Воно мене якось бентежить, як шпичка під шкірою, під моїм легким смугастим светром. Але й цього разу це нічого не дало. Це страшенний біль, так виражати порухи душі, щоб усі теж могли їх бачити, повірте мені. Ау? Є хто вдома? Я тобі кажу, — робить висновки Етель з мене і з моєї поведінки, що, втім, ніяк не гарантує її запрошення й це сильно її сердить, тож Етель каже: та про мене, так, про мене, і потім до Джоан: ти взагалі уявляєш, під яким тиском ця дівчина, зараз, саме коли вона втратила другу дитину? Я тобі кажу, ця дівчина під препаратами чи ще чимось. Вона це казала, улещуючи мене, втішаючи, та я цього зовсім не бачу, щось таке і ще щось казала вона про мене. Але всі чужі душі не темрява. Вони все що завгодно. Вони ніщо завгодно. Звісно, я готова, не питання. Нічого вже не покращити, нічого вже не споганити. Ми всі під тиском, не питання, та мене вже не стиснути. Вони можуть тиснути знову й знову, та нічого не вийде назовні, ніякої води. Я залишаюся сама, я відкрию вам таємницю: ніколи ні до кого не притискайтеся! Я б найкраще сходила до себе самої, аби втішити себе, але там нікого немає. Там немає навіть волосся, як у Мерилін. Воно вже давно саме пішло через чортів рак. Чи це не смішно. Хто-хто, але моє волосся вже точно не могло б вийти. Якби я була тілом, це мене здивувало б. Я махаю рукою перед власним обличчям: hello, є хто вдома? Та я лише дивлюся на себе. Чому б мені на себе не подивитися? Роблять же це всі інші. Ні. Нікого нема вдома. Навіть мого волосся. Святі небесні, ну подивіться ж ви на це! Навіть мого волосся нема вдома. Геть необжито. Я раптом знову посеред ремонту. Вже познаходила, чим драпувати. Драпування такі класні, ніхто більше й не спитає про моє волосся. Так. Так ми й зробимо. Не питання.

Смерть і Діва V

(Стіна)

Акт 1

Сильвія та Інґе разом забивають самця тварини (цапа). Вони відривають йому яйця і намазуються кров’ю. Це має створювати жахливе й дуже архаїчне враження, повністю протилежне до того, що говориться! Під час цього процесу брудниться їхній одяг, і жінки мусять переодягтися. Тоді Інґеборґ одягає дірндль і альпіністські черевики, Сильвія — купальник-монокіні 50-х років, але з ним також альпіністські черевики.

Стосовно поділу тексту — він указаний, але героїні можуть подвоюватися чи й потроюватися, абзаци вказують лише на паузи в мовленні й не служать для розрізнення обох героїнь, Сильвії та Інґеборґ — обидві є узагальненими образами багатьох інших. Власне, цього разу, пане шеф, пані шефине, Ви маєте, принаймні в загальних рисах, виконати вказівки щодо дійства на сцені, які я дала, бо цього разу вони є частиною тексту. Шкода, але нічого не можу вдія-ти.

Заспокойся. Це не Уран, якому ти вириваєш сім’я вкупі з мотузкою, по якій він дерся, аби нарешті нас запліднити. А ти не Кронос, що все це причандалля може просто кинути в море чи в піхву своїй матері, чи ще бозна-куди, ти не піна, в якій може плавати безсмертне м’ясо, а ким ти вже точно не є — так це Афродітою, яка прямо зараз виходить оно у своєму новому бікіні, прямо в бурю спалахів, ти собі такого дозволити не можеш. Із твоєю фігурою. Сподіваюся, погода скоро знову заспокоїться. Уявлення не маю, чого це вона знову так розхвилювалася. Тут же хтось, зрештою, може ходити по морю і розкидати сім’я, скільки сам захоче, так просто й без нашої допомоги. Ми тут ні до чого. Якщо візьмемо в руки, з цього нічого не вийде. З цього нічого не вийде, навіть якщо ми візьмемо в руки серп. Їжа для кролів, але більше нічого. Тут також немає дітей, яких можна з’їсти, і взагалі. Ми з тобою хоч пенісолюбні чи чого мали б такими бути? Лише тому, що ми вийшли з пеніса? Там, куди ми звідти прийшли, однаково самі камені. А оцей, кого ти білуєш, просто наш Бурлі. Його кози чекають на нього. Вони ще не знають, що сталося. І в Demeter теж на нього чекають. Ми, власне, сьогодні мали привезти товар. Цього разу вони чекають марно. Полиці в крамниці порожні і будуть такими ж. Завжди.

Так, звісно. Так, звісно. В такому вигляді, як зараз, вони його більше не приймуть.

Так, як ми його сервірували?

Так, як ми його заклали. Так завжди каже Ріта, ні, Ріа. Але головним питанням все-таки справді завжди залишається питання про предмет. Є він у нас чи ні?

Він у нас зараз є, але не той, що треба. Той самий, що й завжди: Це ніколи не буває світ, що вибухає перед нашими витріщеними очима і розпорскує свої нутрощі, як репнутий кавун.

Отже, із сімені кавуна ще ніколи нічого не зростало. Але ж ти глянь, що поробилося із сімені Урана! Видатні особистості. Такого ти ще ніколи не бачила. По сотні дебелих рук і по п’ятдесят голів на плечах на одну особу! Всі пішли у каскадери. І непогано заробляють. Його, сім’я, треба було тільки розтрусити, і все. Репортерам треба було тільки почекати, поки осяйні боги, по двоє на своїх тандемах, у тих огидно-пекучих костюмах прибудуть на освячення у музичний театр. Рухливі їхні щоки, спраглі їхні роти, хотіла сказати, окроплені їхні губи.

Героїчні особистості? Це ми. Ведення переможних військових дій? Ми не можемо. І попри це ми в усіх сенсах прогресуємо, тільки от ще по-справжньому не усвідомлюємо свого прогресу. Нам потрібна ця штука лише для того, щоб підкорити цю висоту, ну, так ми завжди думали. Але ми цього хочемо, бо для смерті ми занадто гарні. Тож уперед. Прощання з до-речевим часом. Показати пальцем на оте хто, що, хтозна-що. Пірует над парканом, вгору на стіну, потім вільне падіння, ним, як завжди, не випадає цікавитися нікому, крім психіатрії, ось як просто це відбувається. Річ, яку ми так довго шукали, вже давно стала непотрібною, ще перш ніж відбулася. Пишучи, ми виносили вироки — божевілля, суд, наші власні фіксації, але бум, ось ми і впали з нашої стіни. Не встигнувши побути нагорі. Не встигнувши замкнути двері або укласти шлюб. Чогось іншого ми теж не поукладали. Бо ми нічого не розпочинали. Про двері будинку ми легко забули. А нас самих хтось підвісив, і ось ми знову внизу. Уся стіна вже колюватинами пішла від наших спроб почепити туди свої портрети.

Ця стіна моя! Бундючся десь в іншому місці! Зараз говорю я і говорю маленькими кривавими уривками: Однаково, як я намагаюся спиратися на власний досвід у своєму письмі і на які предмети, див. стіну, я спираюся сама, — все, на що я можу посилатися, це все одно те, що я бачу. На жаль, бачила я досі небагато. Я хочу піти геть і нарешті побачити щось інше. Я хочу подорожувати, пізнавати інші країни й людей.

Послухай, щойно інша жінка, не ми, вигадала стіну, що має бути цілковито прозорою! Тоді б у тебе з’явилася причина не виїжджати. Ти могла б залишитися тут, бо не змогла б поїхати. Не мусила б виходити назовні, у життя!

Маразм. Зорове сприйняття можливе тільки тоді, коли нам дано його предмет. І не постійно один і той самий! Скажімо, коли я можу предмет, стіну, описати так, наче вона наявна й увімкнена, як побутовий прилад, щоб можна було приготувати трохи мислення, отаке бажання, ні, вибухання, ні, консервування. Тоді б ми могли піти й законсервуватися.

Ти маєш на увазі воскреснути? Ні. Воскресати немає сенсу. Та й для чого. Нащо.

Розбурхати законсервоване вибухом — таке могло б спасти на думку якомусь молодому митцю, але нам, старшим, йому сказати нічого. Так, ти довіряєшся стіні, а потім вона перетворюється на тріщину в собі й сама себе ковтає, а коли вже на неї підсядеш, там не виявляється нікого, хто підсаджує, я маю на увазі, підвішує, чи дає повисати, чи вішає, чи я там знаю що. Напевне, це лише недбалість стіни. Далі нічого. І ми теж далі не йдемо.

Я, певно, можу уявити стіну з тріщиною, про мене, хоч би й ту, в якій ти зникаєш, але невидиму стіну, і що в житті не можна піти далі, не виїхавши за межі цього життя, — цього я не можу уявити по-справжньому. Це хіба не ти була, не ти казала, що зникла колись в одній із цих тріщин? Ти збрехала. Стіна ще тут, і ти ще також тут. Обережно, зараз ти намагаєшся битися об стіну, поки голову не розіб’єш. Ти помираєш у пустелі, ти задихаєшся в пісках, які століттями відколювалися від невидимої стіни і перетлівали на грубе борошно. Печи-печи пиріг. Але стіна — це все ще не очевидна даність, вона є й залишається незримою. Ти капітулюєш і йдеш сама. Ти навіть щодо свого зникнення стаєш у позу, а саме у позу щодо всього сущого, більше нічого не робиш. Меншого тобі не досить, навіть якщо менше — це більше, його тобі не досить. Твоя поза — це єдина позиція, яку ти можеш займати. Вона полягає в інтровертивній щирості. Її видно так само мало, як і стіну, якщо ти мене спитаєш. Важливо було б ще зазначити, що тут ідеться про людський досвід. Але це не вдалося б, якби предметом пізнання була інша людина. Та це стіна. Поряд твоя розбита голова, хто її там поклав, ти ж не скинута з постаменту героїня! Пізнавати можна так багато, а ти все хочеш пізнавати лише цю стіну, а ти хочеш пізнавати лише її, щоб і себе припасувати до неї. Колись на стіну зійдуть, а там раптом шкіриться відбита голова, швидше за все, з часником у роті, це те, що там чекає на якогось подорожнього. Або список покупок. Із пунктами, які стоятимуть у ньому непорушно, поки папір не розлізеться від собачого лайна, курячих кісточок і качанів з яблук. Нести варту далі ти вже матимеш сама. Чи вона, стіна, невидима, чи ні, у кожному разі ти завжди стоїш надто близько до неї й нічого не бачиш. І думаєш: лише тому, що ти її не бачиш, вона невидима. І тихо вдавлюєшся в неї. Засліплена своїм стражданням. Але коли хтось зникає, то його, звісно ж, стає видно зовсім по-особливому, ти знаєш. Вже тому, що такого ще ніколи не ставалося і зараз це, звісно, в усіх газетах. Я думаю, це взагалі-то відсутність суперечностей у цій стіні принадила тебе запхатися саме туди, де зараз немає нічого, а потім там раптом стане тісно. Навіть ця стіна має тебе любити! Щоб ти існувала! Ти невситима. І так тобі й треба, що вона тебе з’їсть. Як можна щось пізнати, якщо там лише стіна? Я вже бачу, як. Тим, що ти утиснешся в стіну й відразу сама станеш стіною. Тобі обов’язково треба туди, куди ти не належиш, лише тому, що там досі не було нікого іншого. І що в цьому тобі так подобається? Я чую, здається, що вона тебе ковтнула. Приємно це бути не може. Я чую, як вона відриває від тебе шматки, впивається в тебе своїми зубами, стіна пізнання. Це так підло з її боку. Ану пусти мене! Я не можу чекати, поки й мені оголосять вирок! Ти ж такого не зносиш.

Стоп-стоп-стоп! Хвилиночку! Коли я одного дня вкотре тікала від себе самої, тут був ліс, та цього разу ні. Тому й наводжу оцей приклад зі стіною. Через суцільні дерева я не бачила лісу. Я думала, що бачу, як завжди, дерева, але там раптом була ця стіна, така прозора. Щось подібне описують лише жінки. І в них також є певний страх перед атомом. Чоловіки не морочаться довго з тим, чого не можна побачити. Йдеться завжди про нас, та це зовсім не ми! Ви, мабуть, попередньо розрахуєте радіус дії, ваш висновок: Воно діє не дуже далеко! Радіус дуже обмежений, хоч наше пізнання спирається — безумовно! — на так званий об’єкт. Але як його пізнавати, якщо об’єкт прозорий, але, імовірно, все ж наявний десь тут.

Я тебе прошу, зрештою, гарно вимиті вікна завжди такі прозорі, що аж невидимі. Це все ж набагато краще, ніж бути прозорим, як суп із локшиною, із хвиль якого ми випливаємо щодня з ревом і гуркотом піни Maggi! Втопитися в ньому не можна. Наша доля в ложці, якщо чоловікові не смачно. На цьому ми вже знаємося, згадай! Згадай, що принаймні нам, людям, має бути ясно, що щось може бути невидимим.

Думати означає пізнавати якийсь предмет. Ні, не означає. Предмет, його споглядання відбувається, ще перш ніж ми можемо розгорнути перед іншими наші погляди. Але коли створюють прозору стіну, то керуються прозорими мотивами: Щоб не потрібно було чекати і можна було розгорнути погляди відразу, бо нічого ж не видно. За межі цього не вийдеш — однаково, чого, і все одно, який баран за цим стоятиме. Ну, якось так це собі уявляють. Цього не видно, але переступити це неможливо, і це, що надзвичайно важливо, стає причиною жахливих мук. Те, що мука є, це взагалі найважливіше. Деякі герої у приватному житті дуже милі люди. Чого вони мучаться — уявлення не маю. Любов несе на крилах, якщо коханий ти, в іншому випадку: Причина нового неспокою і розладів письма, любов красномовно ставиться під сумнів, чимось же треба заробляти на життя, якщо більше немає ні розваг, ні фінансової підтримки. Хіба що фінансова підтримка, у разі крайньої необхідності, буде надана стіною, від якої, утім, навряд чи щось перепаде. Особливо коли вона прозора. Як тоді своєю міркою пізнання людської сутності виміряти, чи людина людяна, чи ні, чи жінка людяна? Ні, радше все ж чоловік. Ні. Все ж ні. Чоловік просто нелюдяний. А жінка навпаки, людяна. Вона єдине людяне. Стіна — це можливість перспективи, тобто вона б нею була, якби її було видно. Однак вона прозора. Ніякого відлуння, ніякої порожнечі. Жінка всередині, все інше лишається зовні. Так це собі уявляють письменниці, прагнуть пізнання, перевіряють свою здатність мислити комп’ютерною томографією, щоб мати підстави стверджувати, наче в них ця здатність є. Так, що в нас тут на моніторі апарата? Стіна. Від якої ось щойно відрикошетило зображення. Шкода. Стіна без власного пізнання, без образу, без форми, але ж ми якось мусимо накопичувати пізнання! Весь ідіотизм у тому, що ти так зовсім і не пізнала стіну.

Але ж як я можу! Якщо я її не бачу! Ти забуваєш, що я її не придумувала. Я придумувала іншу стіну, он оту, що з тріщиною в основі, ні, ту, що з основою до тріщини, ще до мого стрибка туди, на який зважилася я єдина, ні, ту, що з основою, яку я поставила перед тріщиною, щоб ніхто не бачив, як я стрибаю, ні, щоб не видно було самого стрибка. Щоб ніхто не знав, звідки там щось відскочило чи відстрибнуло. Я хочу бути чесною. Але я хочу також: бути почесною! Важливою! А тут прозора стіна. Вона навіть не уламок, ні, це ще можна було б якось пережити, вона гидкий суб’єкт нашого споглядання, вона простий суб’єкт нашого споглядання. Але як відрізняються споглядання і мислення? Коли нічого не видно, зовсім не відрізняються. Чи означає це, що жінка зовсім по-особливому не бачить? Напевне. Вона ж мила цю стіну, так довго, поки її стало зовсім не видно. Візьми Mr. Musсle і не лишай слідів. Ще, може, Comet, Gala й Cola. Cif краще не бери.

Але ж писати на ній, це ми можемо завжди. Ми не повинні нічого знати. Ми не мусимо нічого пізнавати. Але писати, це ми можемо. Ми висвітлюємо новий досвід новою лампою, яку недавно купили, на вигляд воно дорожче, ніж насправді, це пізнання. І лампа теж. Як наші судження можуть бути несуперечливими, а наше пізнання — ні, ні, навпаки, ні, так правильно, отже, як ми приходимо до несуперечливого судження, щоб досягти нормального пізнання, якщо на цій стіні майже нічого не можемо розпізнати?

Будь ласка, не кради в мене мою стіну, я перша її знайшла! Просто її зразу не бачила! А зараз я вже добру годину її відмиваю і розумію лише тепер, що це дзеркало. Якби ж я раніше прочитала інструкцію на аерозолі, то помітила б, що цей спрей лише для скла й дзеркал. Для стіни треба брати щось зовсім інше. Але якби це було дзеркало, я змогла б себе побачити. У склі — лише тоді, коли б за ним стояло моє темне «я», або ж щось інше темне було за нею. Але за нею нічого нема. Не проблема. Вампір так довго вірив, що не відображається у дзеркалі, а насправді там просто дзеркала не було! Може, це була просто викладена кахлями стіна кухні. Якщо хтось не може подивитися у щось, що все одно не є дзеркалом, то це ще зовсім не означає, що цей хтось думає. На жаль. Можна на щось дивитися, можна навіть мислити, про мене, хоч би й по-лівому, але у дзеркалі все навпаки, відповідно, в дійсності по-правому, ну а це не дошка, щоб писати й т. ін. — те, що ти вважала стіною? Освітлення блякне на ній, ні, це я була, і в мені ще не зародилося ніяке світло. Отже, те, що я тут вимиваю, як і раніше прозоре або ж його зовсім нема.

Хтось, розумніший за когось, хто є жінкою, досі це вже помітив би.

Ні, вона моя, ця стіна. Я ж уже зникла в ній. Я бачу це, так би мовити, ні, я бачу це, не мовлячи, зсередини. Звідси видно краще. Жінка відмивала так довго, поки її об’єкт не зник. Чи можна сказати це про нас? Жінка відмивала дане, а потім його в неї забрали. Воно їй, на жаль, і дане не було. Оце було пізнання, я тобі скажу, коли я до цього додумалась! Мавпи бігали по лісі, одна мавпа вбила іншу, хто вкрав кокос, хто вкрав кокос, хто-хто кокос украв?

Ти робиш усе це лише задля того, аби своє призначення жінки, яка пише, піднести над іншими призначеними жінками. Найдужче ти любиш підноситися над жінками, призначеними виключно для краси. Там ти, звісно, виняток. Цілком виключено, що ти до них належиш. Для краси призначені ми всі, та не кожна йде за своїм призначенням. Однаково. Ти ставиш себе над усіма. Ти вмикаєш свій самоконтроль, горить червона лампочка, струм є, все ясно, зараз ти визначаєш кількість майна під твоїм контролем та все перевіряєш і перевіряєш себе. Тоді вмикається трансформатор, і контрольоване тобою майно перетворюється на, яка ж ти наївна, ах, яка різниця, на пізнання? Ні. На судження. Готове судження. Кажуть навіть, що судження не повинні суперечити одне одному, лише тоді приходить пізнання. Осьде стоїть пізнання того, котрі з цих п’ятдесяти топ-моделей найкрасивіші і в якому порядку. Але ти зовсім не залишаєш судженням часу посуперечити. Ти висловлюєш судження, завжди скороспішні, але ніколи не квапишся. Вони не умова, вони те, що говориться, і таким чином власний кінець. Ці судження висловлюють самі себе, саме тоді, коли ти їх вимовляєш. Та коли ти їх вимовляєш, це вже не судження. Свої я теж формулюю лише опісля. Ах, не знаю. Що я можу тобі сказати: Якщо ти сутність власного пізнання, тобто що ти можеш зникнути в стіні, приймаєш за абсолют, то логічно, що ця суперечність, ти розумієш, стіна, зникнення, стіна, зникнення, парадокс, отже, що ця суперечність стає власне пі-знанням. Інакше ти б уже давно розбила собі голову об стіну. Що ти вже й зробила, знаю, знаю. І вигляд у тебе якийсь розбитий. Ти красива зовсім по-іншому, ніж я, але в якомусь сенсі ти теж красива. Звісно, найкрасивіша — я. І щоб це знати, мені не треба ні мачухи, ні дзеркала.

Що, я негарна?

Ні, ти гарна, але ти інша. Я така красива, як треба. А ти не така красива, як думаєш. Це також пізнання, воно, однак, не може спиратися на жоден об’єкт, бо тебе ж тут зовсім немає. Ти у стіні і все. Або ти перед нею й мертва. Як отой брат знаменитого альпініста. Або ти під нею і щойно звідти прийшла. Але ти, як то кажуть, не героїня. Ти нам напевне розкажеш про все так детально, як тільки зможеш.

Ні, ти теж красива, як і я. Ти інша, але як я. Я говорю про рухи твого тіла назустріч цій стіні. Та якщо ми збираємося підніматися на стіну, зачекай, поки твоє тіло не припинить рухатися на площині по однаковій траєкторії. Ти відразу забудеш стіну, якщо висітимеш у ній. Ти ще мріятимеш про те, щоб не бачити лісу за деревами. Бо те, чого ти тоді не зможеш бачити, буде не лісом, та ти все одно розбиватимеш об це свій писок. З новою помадою на ньому. Помада клюватиме стіну й осягатиме дане, ні, це дане осягає помаду, вона називається «теракот» із клінічної серії Clinique, я хотіла сказати із серії Clinique «мат», вашу мать, із матової серії Clinique.

Та перестань, нарешті, заступати мені сонце! Ти не бачиш, що я там уже лежу? Чи й я прозора? Ось тут я лежу, як можна цього не бачити, я простяглася на скелі, напружую й розслабляю своє тіло на жертовнику й відчуваю, як чудово мене збезчещує сонце, сповнює жаром велетенського аморфного божества природи.

Не все, на чому ти стоїш, я маю на увазі, лежиш, це твій олтар! Якщо ти ще зараз хочеш сказати, що тіло твого коханого, тепле й розпутне, лежить під тобою, і відчуття його різьбленого тіла незрівнянне, не м’яке, не податливе, не вологе від поту, а сухе, тверде, гладке, щире й чисте, якщо ти скажеш це ще хоч раз, я піду. Піду відразу! Так! попереджаю: Аполлона я візьму з собою! І тоді ти назавжди позбавишся сухого, твердого, гладкого, щирого й чистого. І вже не напишеш про це ніякої маячні. Ах ні, перепрошую, Аполлона тут уже немає. Якщо він тут і був колись, то вже давно пішов. Не диво. Якби він був і досі тут, то нас уже стало б забагато, нас вичавило б зі стіни, ми не можемо просто мовчати, і навіть стіна має причину бути прозорою. Вона служитиме для того, щоб пропустити бога сонця на його новому Porsche.

Вибач. Сонце, звісно ж, це я сама. Те, що ти бачиш, це не хто інший, як я. Ти бачиш мене! І хай ти навіть луснеш: Ти бачиш мене на моєму жертовнику! Але ти ж воліла бачити краще прозору стіну. І що, варто було? Ні, дякую. Ти уявила собі щось надто загально, але не зрозуміла цього. І не змогла дати цьому визначення, а визначення довести до крапки, тож зараз ця крапка стала стіною перед твоїми очима, і ти її навіть не бачиш. А це буває тоді, коли постійно так підло поводитися з чоловіками, які все ж належать нам. Ось вони лежать перед тобою, як звичайні поняття, варто лише руку простягти, але ти цього не робиш, ти волієш краще визначити для себе інші поняття. Що ж, успіхів! Поняття, можливо, могло б стати предметом, чоловік був би предметом для роману чи радіоп’єси, стіна, можливо, теж існувала б, але тільки якщо дивитися на неї крізь твій аерозоль для вікон і з висоти твого спрею для волосся, ну, зрештою на підставі спрею для миття можна розглядати все наскрізь аж до першопричин, отже, розглянуті через спрей ні відчуте, ні сприйняте не є предметом у вузькому сенсі. Як і сонце. Ти не можеш писати, бо назване й помислене не можеш описати як предмет пізнання. Але ти вже хибно його називаєш і хибно мислиш. У тебе це просто неістинно. Ти показуєш на чоловіка, щоб знищити його, і лише потім помічаєш: Він стоїть за прозорою стіною, яку ти впродовж годин так гарно мила, лише для того, щоб побачити його так близько, варто лише руку простягнути, чоловік, твій любий татко, але він недосяжний. Він неосяжний. Для тебе так точно. Недосяжний.

Акт 2 і кінець

Обидві жінки разом викручують тушу мертвого цапа над ночвами, кров капає туди, дуже миле заняття для домогосподарок. Досі вони вже переодяглися і, вочевидь, намагаються, щоб кров більше не ляпала на їхній одяг. Лише їхні обличчя ще забруднені.

Вони трохи постогнують від напруження, але працюють злагоджено, рухаються впевнено, знають, що роблять. Вони на цьому знаються.

Я вирішую вступити у фізичний зв’язок, зі статевими зносинами як фізіологічною й емансипативною складовою життя.

Я не можу задовольнятися проміскуїтивно і водночас зберігати повагу й підтримку суспільства (цього духа-мучителя) — бо я жінка: ergo: паросток заздрості до свободи чоловіків.

1) Оскільки я жінка, то мушу бути мудрою і здобути якомога більше впевненості перед нестерпними роками старості, якщо я — з великою вірогідністю — більше не здобуду нового партнера. Отже, вирішено: я робитиму все для того, щоб звичним шляхом прийти до партнера, тобто вийти заміж. Це створює численні проблеми. Оскільки я так виросла і вирішила вийти заміж, то мушу зараз бути дуже обережною. Я мушу вже названі слабкості — самолюбство, ревнощі й гординю — побороти так мудро, як це можливо. Ні, дурити себе саму — так я не можу!

З таким питанням не відповіси. З такою відповіддю не поставиш запитання. Всі герої мертві. Решта вилизують одне одного. Що їм лишається ще? Давайте дамо їм якусь роботу, давши, наприклад, щось поїсти! Давайте встромимо їм у рота щось інше, ніж їхні члени. Хіба не гарна ідея? Це підвищить корисність царства мертвих і піде на користь нам усім, ми ж хочемо зробити приємно собі і їм, правда? У царстві тіней, якими вони є. Всевладні тіні, вони повстають зі свого царства, зіпершись на цапа і вимахуючи палицями, але ж цей священний цап мертвий! Вони помічають це лише тоді, коли з розчепіреними ногами повисають над ним у повітрі. Стрибки через козла тоді досить швидко закінчуються. Жінці більше немає на що спиратися. Герої можуть нарешті викидатися зі свого онде причепленого апарата, але тільки якщо до того вони поїли нашого наваристого супчику, смачний супчик, ммм-ммм, лунає під склепіннями піднебінь, цей суп, як любов! Так. Вони вже лизнули крові! Агов, любі мертві, підходьте сюди! Отже, цей суп може мертвих піднімати, я так думаю, зараз ми маємо це випробувати. (Кричить: Терезо! Марлен!) Ти, жінко, я зараз не знаю, Тереза ти чи хто, однаково, як її звати, я маю на увазі сліпу, що має прийти! Ті, кому ноги відібрало, можуть іще почекати, але недовго. Навіть їм аж пече вдьорити звідси. Але перша на черзі Тереза, вона просто має сказати нам правду, щоб ми могли її перевірити за змінених умов, чи справді це вона. Щоб потім їх іще можна було відселити, цих біженців, цих жертв самообману, прошу-прошу, ось вони вже біжать. Отож її, правду, ми маємо спочатку дослідити. Такі вже ми є. Удавані лікарки. Невиправні натуропатки. Застосовуємо методи, які безнадійно заблукали, ще перш ніж розлетілися на друзки. І якщо ми вже не могли здобути ніяких осягнень, бо не могли здобути ніякого досвіду, бо лише зрідка вчили фізику і ще рідше — математику, і тому, що ми так рідко можемо розуміти науку, то нам лишається тільки загальнолюдський досвід. І природа. І в тому, і в тому ми спеціалістки (енергійно викручує тушу цапа).

Кров тече у ночви.

Я закликаю тіні до дійсності. До столу, прошу! На коліна й обідня молитва, потім жріть. Упивайтеся кров’ю. Нехай кров ллється у тампони і прокладки, якщо треба, то прямо під час важливого зізнання. Це так мило притягує погляди, як муха біля вікна. Зізнання стане тоді відмовою жінки з її милими турботами. Ось вони вже поспішають до нас, мертві героїні, лише в цю мить я їх ще щось не бачу. Вони це все заварили, а зараз їх раптом ніде не видно. Навіщо ж усі ці зусилля? Годинами ми стоїмо коло плити, та тільки тоді, коли вже прибрали зі столу, вони сором’язливо просять поїсти, поглядаючи вниз зі свого скаліченого скакуна, Ґрані чи як там його звати, Ільчі, ні, не те, це неправильно, так-от поглядаючи вниз у долину страшенної пустки, де тіні ще встають і величаються, щоб зразу було видно їхню стать, тіні, якими є вони самі й на які вони самі ще можуть подивитися по телевізору. Наче вже й так не було забагато. Наче їх уже давно не було забагато. Відбиті полотном екрана, вони летять до себе самих, вічний пінг-понг загубленими м’ячиками. Такий принцип роботи проектора, ми працювали так задовго до того, як щось подібне взагалі з’явилося, тільки ж вони навіть не схожі на свої зображення, коли ті повертаються до них. На них вони й водночас не вони. Якщо предмет, кинутий у це існування, нарешті повертають на місце, бо рука затерпла, це називають здоровим глуздом. Лише через те, що вони, ці тіні, обурюються, їм ще довго не стати великими. Це значить лише, що сонце в неправильній позиції. Воно не може віддавати нам накази. Зараз прийдуть мертві. З темряви. З царства тіней. Ми їх прогнали геть, і мертвими вони знов повертаються до нас. Свинство все це. Стояти годинами в кухні, а потім це. Цей крик, ти чуєш? Вони всі хочуть пожерти раніше за Терезу, але не хочуть жерти Терезу і не наважуються поперед неї сісти за стіл. Хто знає, що б Тереза їм сказала, і вона скаже, ще перш ніж це станеться, бо інакше її сплачений кров’ю гонорар нічого не вартий. Можливо, вони бояться, що доведеться допомагати накривати на стіл чи прибирати зі столу. Але для цього в нас є свій утилізатор. Живодер. Він ось зараз прийде. У нього є фургон, і він усіх їх забере, щойно з ними розправиться.

І що, досі ніхто не прийшов? Чи це ми з тобою тіні? Ми самі — це ті, хто мають прийти? Наш офірний самець, здається, все ще витріщається на нас, як розбиті шибки у будинку, де вже давно ніхто не живе. Нам лишається тільки стіна? Стіна була нашою долею. Каїн був долею когось іншого. Ти вже бачиш Терезу?

Ні. Я уявляю, як вона саме заглядає на нашу пекельну кухню, вибирає останні ниточки м’яса і їсть їх прямо над каструлею. Ти ж її знаєш. Вона завжди так довго колупається в їжі, поки не знайде там найкращий шматок. Інакше на докопається до того, що буде. Решту не їсть. З провидицями воно завжди так. Роблять із правди мильну бульбашку, а їхні акції все одно ростуть. Завжди бачать лише те, що їм хочеться. А якщо інколи побачать щось жахливе, то це стосується або звірів, які належать богу-сонцю, котрий знову не в формі, щоб прийти на землю і нарешті попрацювати в сільському господарстві, або це стосується якихось інших жінок, нас — ніколи, це стосується, ми вже знаємо, жінок, яких поступово беруть в облогу, а вони, щоб уникнути оточення чоловіками, тікають у глянцеву топ-статтю або принаймні на обкладинку. Там кожен може їх схопити, але вони цього не відчувають. О так. Жінки теж помирають! Але пізніше. Їхні портрети можуть жити довше за них самих.

Знаєш, сліпі, мабуть, не мають вибору, що їм бачити, а що ні.

Здається, я щойно бачила свою матір, як вона намагалась прокрастися до ночов поперед Терези і все проковтнути. Щоб Терезі не лишилося нічого й нічого іншого. Може, мамуся хотіла хоч раз з’їсти те, що не вона варила. Якщо страву від неї повертають на кухню, вона ображається. Мамо! Я ж казала, спочатку Тереза, але ще в дверях моя мати заборонила мені запрошувати когось на обід. У жодному разі когось, хто вже мертвий, і навіть не кажучи про когось іще живого, це була б для неї нестерпна конкуренція. Але їй могла б скласти конкуренцію і будь-яка духовка з автоматичним очищенням! Мамуся вважає, мертві не мають манер, вони для мене погана компанія. Вони або занадто багато жеруть і обригують нам усе, або ж занадто вередують, бо їжа, напевне, може бути потрібна їм для того, щоб, у свою чергу, бути з’їденими нею. І тут у гру вступає тварюка. Ахілл чи хтось інший, думаю, Кріста його знає. Вона хотіла дати мені його телефон і мейл-адресу. Звісно, завтра він може прийти до мене і з ним десяток інших. Якщо до того я з ним зідзвонюся. Що більше, то краще.

Бути проковтнутою супом! Іди ти, Сильвіє!

Ні, я права, повір мені. Досі тіні стверджували, що вони всю ніч не зачиняли своїх дверей, та посланець зі своєю паствою, серед якої ми теж могли б собі когось обрати, дзвонив у інші двері. В сусідньому будинку. Зараз ми хочемо зробити доставку, але ніхто не бере нашої чудової їжі. Цю худобину не можна вивозити. Ця скотина ще має вбити багато інших, тоді поштукатурити, а потім заново побілити стіну і повісити фото над тінями, щоб більше нічого не було видно.

Вони розливають кров, після того як недбало викинули вичавлену тушу, по пластикових контейнерах, які складають у рюкзак, врешті беруть рюкзак на спину й піднімаються по стіні.

Якщо я скажу сонцю добридень, воно не скаже мені нічого, Геліос надто велика цяця, щоб вітатися, але я чіпляюся за камінь, він такий теплий, тож сонце, якого я не можу роздивитися, має бути десь тут, бо хто б іще нагрів той камінь? Я повторно роблю спостереження за хмарної погоди: камінь лишається холодним. Я повертаю ручку, ставлю суп грітися, сонце мені його гарно нагріє. Я не повертаю ручку, ставлю суп грітися, і сонце залишає суп абсолютно холодним. Мій висновок: дане може змінюватися, і то за різних умов, які я створюю для даного. Це відбувається десь так: сонце світить і нагріває суп, якщо я повертаю цю ручку… Якщо я не повертаю, сонце не сходить, і дерева скільки завгодно можуть, як ідіоти, витріщатися одне на одне, бо вони ж теж чекали на сонце. Я завадила його сходженню. Та може бути, що Геліос просто не цікавиться нами.

З твого базікання навіть дерева обурюються! Як пі-лоти літачків із шовкового паперу, які трохи потеревенили з нами, а зараз вимушено, коли вимкнули мікрофон, тремтять у хвилях бризу. З шелестом, наче крила мертвих комах, тріпочуть на вітрі їхні шинелі. Але сьогодні навіть The Voice of здіймає вітер. Отак. Де ця ручка, що перемикає вітер? Щоб повернути ручку для вітру, я спершу маю зняти суп із сонця. В мене одна-єдина конфорка, але я й ту постійно вимикаю. Вона вже розжарилася, та мені в цей час не буде нудно. Саме для цього я, зрештою, заміж вийшла. Відтоді багато часу спливло. Зараз у мене є ця чудова газова плита, і я можу спокійно встромити туди голову й тримати, поки не загнітиться. Не забути: спершу виставити таймер! Тим часом у сусідній кімнаті можуть спокійно тушитися мої діти, у нас же, зрештою, вже є нова плита з більш ніж однією конфоркою. Конфорок на нашій плиті буде навіть чотири, якщо купимо нову, це ми повторювали з року в рік! І там їм усім, дітям, вистачить місця. Як звали колегу, котрий потім ще й їв своїх дітей? Чогось аж настільки жахливого я ніколи не зроблю! Про щось таке жахливе я й думати не хочу, хоч це й часто відбувалося. Все, що є, вже розсмаковано. А якщо я зараз спробую щось інше, завтра його можна буде купити скрізь. Агов! А ось і тіні.

Отже, тіні прийшли тому, що ти виставила плиту не на ту температуру, що була вказана в кулінарній книзі, і не ввімкнула сонце.

Але ж я, зрештою, хочу, щоб тіні прийшли й сказали, що роблять наші полеглі подруги.

Та полягають вони. Що ж іще. І завжди це робили. Ти, власне, маєш виставити температуру так, щоб суп залишався у рівновазі й десь посередині, на трійці він уже трохи підгорає. А потім коли-небудь прийде сонце, вже зі страху згоріти, загубитися у блаженній безтямності, а також втратити посаду і розтопитися, агов, наступні покоління!, розтопитися, як сир на тості по-гавайськи, якщо досі ще хоч хтось пам’ятає, що це таке, або пожертвувати собою, як Брітні Спірс, якщо її досі ще хоч хтось пам’ятає, ні, її ні, її єдину ні, і рано чи пізно сонце як спалах, ні, як блискавка, саме влучить у суп. Електроліз. Але з цього щось вийде! Все вийде. Водень і кисень. Невидимі, як майже все. Це вже Терезин фах. Можливо, це, нарешті, наша тінь, котра виходить, бо ми зварили щось таке чудове, але ні, вона не хоче. Не хоче приходити. Терезо! (Обидві кричать: Терезо! Марлен! Терезо! Марлен!) Ти маєш розказати, з ким зараз розважаються наші мертві героїні! Щоб ми могли розповісти це далі. Може навіть розповісти журналу, хтозна, може, він нас запитає.

Тереза, певно, ще може тобі сказати, з ким вони будуть розважатися. Ніякої заздрості. Те, що буде, буде швидкоплинне, бо до того часу зовсім розпливеться. Я занурююся у твоє розмірковування й через це вже не можу сприймати його як розмірковування, воно зараз скрізь навколо мене, і стало вже зовсім неважливо, у якому агрегатному стані правда весело пострибує по гальці, а потім знову спокійно стікає з неї, правда, яку нам має сказати Тереза, але вона не хоче нашого супу. І сонце теж зовсім не хоче гріти суп, і очевидне стається: коротке замикання, із якого маса, як завжди, робить неправильні висновки, що тільки-но була її черга. Суп загустів так, що мимоволі зачепився ногою і відразу ж її вивихнув, бо вона не доросла до опредметнення цієї запліснявілої правди. Щойно вона, правда, зовсім легко стікала з його губ, а тепер вона лише наполовину затверділий парафін-сирець, що взявся грудочками. Треба було довше перемішувати, хто це тепер їстиме? На жаль, я вже заплуталася, прийде ця Тереза чи ні. Вона не каже нам, у чому річ. Але сподіваємося, ще скаже. Нам зараз бракує лише Терези, яка провістить, що буде казати й чи взагалі буде щось казати.

Їй варто лише глянути на цей суп, щоб втратити бажання його їсти, якщо ти хочеш знати мою думку. З осмисленням, я маю на увазі, остеохондрозом зв’язок, я маю на увазі, опредметненням, цей суп ніколи не буде об’єктивовано. Тому ж він і не теплий, однаково, яку там ручку ми будемо повертати. Він взагалі непридатний для прийняття в людське тіло, якщо ти хочеш знати мою думку, і нам не треба було так довго з ним морочитися.

Тепер обидві жінки піднімаються по стіні зі своїми контейнерами, повними крові.

Вони вигукують: Татку! Татку!

Вони щосили репетують: Татку! Татку!

Твій татко був нацистом, а кажеш — пацифістом.

Твій татусь був пацифістом, а ти кажеш — наці!

Твій татусь був пацифістом, а ти на нього — жид!

З супом і досі нічого не вийшло. Суп довго стояв на краю, а зараз перекинувся. Перепрошую. Ти пояснила мені, чому, але я цього все ще не розумію. Нам його самим сьорбати, бо тут немає малих дітей, і будинку, і пастви, і нічого тут більше немає, від чого ми б мали берегтися. Ти це мала на увазі, моя галаслива подруго? Я лежу в духовці, діти лежать у своїх сковорідках, куди я їх порозбивала, як яєчню. То давай і ми ляжемо, нам нічого більше не лишається, тільки здоровий глузд ще десь є, аби ми могли дискутувати принаймні з ним! Це єдине, що ще нікуди не лягло й не чекає на свою смерть.

Я, думаю, неправильно зняла мірки, я знову гарненько розправляю глузд, але його не вистачає на нас обох. Добре, що ти в духовці. Правда, немає вільної таці, на якій я могла б тебе презентувати. Думаю, мені самій доведеться себе підпалити. Дуже древній метод. Але перевірений.

Коли знімала мірки, ти мала б урахувати попередні втрати.

Для цього в мене недостатньо здатності до суджень.

Але ж судження ти висловлюєш увесь час.

Ну так, але ж вони давно не мають сили. Я вже помітила.

Отже, комусь із живих, наскільки я розумію, зовсім не важко потрапити до тіней. Я думала, що це складніше. Плита. Сигарета. Нейлонова сорочка. Гола шкіра. Можна взяти будь-що і приготувати з цього смачне меню, навіть якщо на перший погляд інгредієнти не поєднуються. Тіні до нас не прийшли, тож ми йдемо до них. Щоб у них хоч раз з’явилася причина для скарг. Вони нарікають не на свою долю, а на той факт, що відтепер вони мусять ділити її з нами. І це в той час, як ми їм поїсти несемо. Щоб вони себе згадали. Щоб вони згадали, що не самотні.

Про що б там вони не згадували, та не про нас. Ми завжди тільки приносимо їжу, навіть коли їжа — це ми самі. Вони не приходять до нас, тож ми йдемо до них і приносимо. Кров. Тіням. Важко це стає лише тоді, коли ми, як живі, хочемо ходити туди й назад. А це квиток в один кінець. One-way-Ticket. Там, власне, так і написано, я перевіряла. І перед реєстрацією перевіряла ще раз. Це найважче, живими повернутися від мертвих. Лише для того, щоб комусь сказали: цю валізу Вам не можна брати в кабіну! Навіть воскресати легше, бо воскреслий більше не з живими, він не зовсім повернувся, він на нейтральній території. Щоб ніхто не міг оприлюднювати про нього ідіотські спостереження, бо ніхто його не бачить. Зате про нього страшенно багато читають. Це зовсім не так, як у нашому випадку, бо ми хочемо, щоб після нашої смерті на нас дивилися зовсім по-особливому! Отака невидима стіна — це не для нас! Ми хочемо бути видимими і відповідно поданими, з привабливим гарніром, в Інґе це пекучий плащ, просякнутий кров’ю Несса, я хотіла сказати, сорочка Нарциса, якої їй ніколи ніхто не дарував. Вона сама була змушена купити її у PALMERS. Такі жінки все мають купувати собі самі. Вибач, Інґе. Але я кажу так, я воно є. Було б справді круто, якби воскреслий дійсно повернувся назад до людей. Нам, героїням, не так важко, як йому, нам треба лише дуже далеко їхати на захід, скажімо, кудись на Кейп-Код, крайня точка, далі не треба, а то впадеш у море. Бо забули, де гора й де низ. І потім нам ще постійно треба варити свій кривавий суп, який потім ніхто не хоче їсти і який сонце не хоче гріти, і для якого ручка на духовці не хоче повертатися, і якого сліпий провидець не хоче їсти навіть заради нас. Але потім. Потім. Потім ми прийдемо. Потім стане зрозуміло, що воно було того варте, тоді до нас прийдуть мертві, а ми до них. Але спершу прийде татко (обидві жінки ревуть неймовірно голосно: Тату! Тату! Ти чоловік! Тату! Ти чоловік, тату! Що ти там робив? Тату! І т. д.), тоді прийде мама і тоді, сподіваюся, нарешті, Тереза. Надто пізно, як завжди, так що вона відразу наштовхується на те, про що мусила пророчити, і розбиває собі лоба. Але сюди не здереться ніяка героїня. Вона бачить, вона бачить те, чого ти не бачиш. Більше — ні. Можливо, вона прийде саме тоді, коли ми вже все будемо знати. Хто мертвий, а хто ні. Мама й тато поїдять хоча б із ввічливості, ну, я так думаю, але Тереза, та вередлива. Вона посміхається кудись усередину себе, як у неприбрану кімнату, звідки хоче втекти за допомогою квитка в кіно, замість того, щоб там хоч пил витерти. Вона посміхається до себе, як до причепуреного чоловіка, якому хоче побігти назустріч із розкритими обіймами, замість щось причепурити в собі самій. Все це химери. Ми раптом припиняємо спускатися сходами з нашою їжею, бо здираємося на стіну, якої досі не бачили.

Ну якщо ми її, стіну, побачили, то нам її не оминути. Ми не знали, що з нею робити. Вона була прозора, цілком прозора, але в ній не було проходу. Тож нічого не зробиш, вгору. По-іншому не піде. Ми принесемо мертвим героям їхню їжу. Це наш обов’язок. Вони ревуть: Татку! Татку!

Мій тато був жидом.

Ні, не був. Він був наці.

Ні, не був, він був пацифістом.

Тихим пацифістом? Чи той, Тихим океаном? Ні, то був не він, то інший. Цей один був не Океан, куди ходять купатися зірки, він був лише Отто, діабетик собі на умі. Цього тобі було замало. Він не хотів навіть визнавати власний діабет. Вважається, що це доведено. Він міг би спокійно жити далі. Не кожен, хто захоче прийняти полеглих героїв, після того, як ми їх нагодуємо, через це одразу ж стане океаном-пацифістом. І не кожен, хто помирає, — герой. Океан — це той, хто вбиває і потім ковтає мертвих. Але ж будь-хто інший теж охоче, з любов’ю приймає героїв. Ми хочемо, щоб хтось нас проковтнув, але так, щоб нас після того було видно. Щоб нас було видно навіть набагато краще, ніж до того, перш ніж нами поласують. Троє в маленькому літаку, ти тільки глянь, він їх узяв. Той, що облітає земний диск. Неймовірно. Не встигне хтось щось зробити, як на нього вже дивляться тисячі гарних жінок, а потім ще й застрибують до нього. Для них це один із приводів роздягтися. Та все одно. Вся та історія зі спортивним літаком була того не варта. Малесенький ковток, не більше. А отам, майже дві сотні. Що буде з нами? Сидіти за столом із тарганами на брудному, засохлому, доісторичному посуді? А потім вилити на нього цілий океан? Ні. Швидше геть із ліжка, поки воно не застелене, ні, вперед, застеливши ліжко, порвавши на собі причетний до справи одяг, розідрати, накинути, і, правильно, панчохи ми забули надягти. Однаково. Тут немає більше нікого, з ким ми могли б поговорити про нашу зовнішність.

Ось лежать брудні труси, там шкарпетка, тут хтось поклав свій годинник, ремінець геть заяложений. Ця футболка смердить жахливо, як роздертий натренований труп, що в принципі все ще сповнений життєвих сил. А то чого б він досі так смердів. Я можу встановити — і вважаю це своїм досягненням, — що й цю майку треба попрати, і то негайно, незабаром, це правда, це неправда, пізнання, завищена оцінка, недооцінка нашого дорогоцінного осмислення. Осмислення всього. Ти думаєш, ті, хто тут були, — герої?

Сподіваюся, ні. А то ми б запізнилися з нашою їжею. І мені здається, що наша Тереза цього разу взагалі не прийде. Навіть не вибачилася жодного разу. Мабуть, думає, що перед нами вибачатися не треба. Більш оптимістичний варіант: Вона думає, ми й так все знаємо.

Так. Це було формулювання 1. Формулювання 2 я просто загублю. Формулювання 3 ніколи не буде. Все, що ми можемо осягнути, у наших мисочках. З нас цього досить.

Обидві альпіністки зі своїми контейнерами з кров’ю дісталися до вершини скелі. Вони важко дихають.

Вгорі сидить істота, вся обмотана бинтами, навіть обличчя. Біля неї лижна палиця (або дві палиці, як для скандинавської ходьби), на ній модні дуже темні окуляри. Істота їсть за іграшковим столиком з іграшкового посуду. Обидві жінки обпираються об скелю, після короткого перепочинку розпаковують свій кров’яний суп і розливають його по іграшкових чашечках і тарілочках. Все розхлюпується, кров стікає по скелі. Жінки беруться до свого кривавого дитячого полуденка.

Істота говорить, дуже нерозбірливо, бо все обличчя туго обмотане бинтами. Тут і також далі можна працювати з екраном, на який буде проектуватися рухомий текст.

Це просто, те, про що ви мене спитали, але я все одно вам скажу. Це найжахливіші речення, що коли-небудь промовлялися. Тому я наполягаю на дотриманні тиші, бо ще раз я не зможу їх сказати: Кому зі спочилих мертвих ви зараз дозволите наблизитися до крові, той розкаже вам правду. Та той, кому ви не дозволите, мовчки піде назад.

Потім (і до кінця) разом їдять з іграшкового посуду. Вони, так би мовити, грають у «трапезу», як це роблять діти.

Зі старомодного радіоприймача чути, як чоловічий голос старанно декламує:

Дві подільниці міцно тримали тварину за ноги, так, щоб голова звисала на перерізаній шиї. Ви щойно це побачили, пані та панове. Одіссей, поставивши ногу на купу землі над свіжою ямою, поклавши ліву руку на стегно, меч, яким він стримує тіні, — у правій руці, прислухається до високоповажної згорбленої особи сліпого провидця. Ви щойно це побачили, пані та панове. Сиве волосся свідчило про його вік, палиця в лівій руці — про його сліпоту. Ви щойно це побачили, пані та панове. Серед бляклих тіней нашу увагу привернули жінки у жовтих хітонах і три постаті осторонь. Ви щойно це побачили, пані та панове. Цими жінками були Антіклея, мати Одіссея, з якою він вів болючу розмову, і ще низка героїнь, праматерів багатьох героїв, із якими Одіссей вийшов проти Трої. Ви щойно це побачили, пані та панове. А чоловіки, певно, були Агамемнон, Ахілл і Аякс, з якими Одіссей заклинав злощасні дні їхнього кінця. Ви щойно це побачили, пані та панове.

Водночас дуже тихо лунає, обов’язково на старогрецькій!, ніжний голос жінки, можливо, дитини, учениці з міста, було б класно, якби акторки, або хоча б одна із них виголосила чи прочитала наступні слова з «Теогонії» Гесіода (с. 155 і далі):

Всі як один, кого породили Небо й Земля, були люто-жахливими дітьми і відразу ж стали жахіттям для батька; кожного з них, щойно встигав народитись, Уранос ховав у лоні Землі, не випускав їх на світло і втішався своєму злодійству. Та велику важкість відчувала в собі Земля, стогнала й замислила злий і підступний удар. Миттю створила вона елемент адамантій, зробила великий серп, показала на нього своїм любим дітям і палко промовила до них (бо великим був гнів її серця): «О діти, мої та мерзенного батька, якщо ви послухаєте мене, то відплатимо ми за вашого батька підлоту. Він-бо перший речі ганебні замислив». Так сказала вона, але всіх охопив страх, і ніхто з них не промовив і слова. Та Кронос, великий і хитромудрий, зібрався на силі й відповів своїй божественній матері: «Нене, я це вчиню й доведу до кінця свою справу, бо я не знаю милосердя до нашого батька, що навіть імені свого не вартий; він-бо перший речі ганебні замислив». Так сказав він. І зраділа ж Земля велетенська. Сховок йому показала, вклала до рук гострий зубчастий серп і підступу всьому навчила. Та ось і величний Уранос ніч привів за собою, сповнений любовної жаги, він охопив Землю і простягнувся над нею. Та син зі сховку схопив його лівою рукою, правою взяв велетенський, довгий, гострозубий серп, вмить відітнув своєму батькові прутень і кинув далеко за спину; та не без сліду відітнуте впало з руки, бо всі краплі криваві із нього прийняла в себе Гея і з плином років породила жахливих Еріній, могутніх гігантів у обладунках сталевих і з довгими списами, й німф, що у світі безкраїм їх звуть Меліадами — німфами ясенів.

Принцеса на тому світі

(Замість післямови)

Під час церемоній люди не хочуть пропустити ані найменшої дрібниці. Під час них роблять усім зрозумілі жести, але тлумачить їх кожен по-своєму. Уклін англійської королеви перед труною Діани означав капітуляцію перед тією (і тим самим перед явленою волею народу), для якої за життя королева не змогла стати володаркою, чи покору перед вищою величністю — смертю, яка панує над усім, над сильними світу сього теж? Під час похоронних процесій заведено схилятися перед труною, а чоловіки знімають капелюха. У церкві капелюхи й капелюшки зручно повмощувалися на головах, деякі з них із пір’ям, тож усе здається ще дужче приглушеним, особливо скло і камінь. Тверде й м’яке. Свіча на вітрі, англійська троянда й зелені пагорби у пісні Елтона Джона. М’які тіла коней, що везуть тверду труну. Автомобіль би впорався з цим краще, та він був би надто твердим, не створював би такого вигідного контрасту до дерев’яної домовини з прапором на ній. Маленький білий букет із карткою «Mummy». М’яко вкриті людьми газони й площі, вулиці, вистелені по краю тілами, коливання плюмажів, м’які ведмежі шапки Придворного дивізіону. Навіть повітря щохвилини не вибухає, не розривається, а з інтервалом у хвилину окремими ударами дзвонів просочується крізь повстяні наконечники барабанних паличок.

Жінка, ще за життя перенесена у надземне, зараз мусить піти під землю. Та перш ніж вона остаточно зникне, разом зі своєю усмішкою (брат у своїй похоронній промові згадає «дивовижну» усмішку блакитних очей) і білявим волоссям — я думаю, що ця білявість, ця ясність, ясніша, ніж її задумала природа, що має піти у землю, для натовпу, який складається з окремих елементів, переважна більшість яких за все своє життя жодного разу не засвітилася, відіб’є інше світло, — так свідки поховання Мерилін Монро (в якої забрали пісню Елтона Джона) переконано говорили про густі світлі кучері, які буквально вихлюпнулися з-під майже закритої кришки труни, не даючи себе приборкати. Якому архетипу могла б відповідати Діана? Він мав би поєднувати темряву й світло у такий спосіб, щоб величезний скорбний натовп, кожен і кожна у ньому, можливо, вперше пізнали самих себе і водночас — свою владу над владними? С., психіатр, вважає: Персефона. Донька Деметри, котра має спуститися у темне царство (до темного, «безжалісного» володаря і його не менш темного сина, у царство, де тіні, кинуті їхніми жестами, важливіші від тих, хто рухався сам чи був зворушений чимось), «викрадена» заради державного блага (щоб і самій стати жахливою, щоб міг продовжуватися рід володарів), туди, де вона стане королевою, і саме тією, що буде повелівати власними зображеннями — розумно, свідомо, за планом кидаючи їх людям так би мовити маленькими шматочками, щоб і зображення стало жахливим, коли люди надрукують поверх нього своє власне; той і той фотограф, той і той папараці, вони щось отримують, той і той не отримують нічого, все ж коли-небудь пізніше зграя вчепиться по-справжньому, бо вона ж звикла завжди щось отримувати від богині, принаймні хоч декілька крихот. У міфології образ володарки підземного світу зливається з образом дівчинки (Кори), звичайної собі дівчинки, яка тільки грає роль жінки і врешті-решт лишається недоторканною, навіть якщо кожен хоче її схопити. Так би мовити увінчана білявістю пшениці, вона несе її, наче католицький священик дароносицю, додатково підтверджуючи власну плодючість двома своїми синами, та все одно мусить, уже перед смертю, знову й знову спускатися, бо плодючість вимагає також плодючості перебування-в-землі, щоб його наслідком ставав не темний жах, а проростання. Дівчинка-зернятко, яка потрапила під владу темного принца (і, між іншим, також темного коханого з дещо сумнівним, навіть небезпечним, смертельним — торговець зброєю? — походженням і «підозрілим» способом життя), щоб людям у її зображеннях була подарована вічність. І дівчинка таки не бажає, щоб люди помирали, звідси її боротьба із протипіхотними мінами — зброєю, яка в першу чергу служить для знищення м’якої, цивільної, «беззбройної» плоті, тоді як інші види зброї можуть знищувати й усе інше.

Ця смерть справжня, та оскільки богиня безсмертна, то певною мірою і несправжня. Це сталося, це не могло статися. Реальне — це ще не істинне. Ця смерть у тунелі реальна (навіть якщо дехто в ній сумнівається і всерйоз вірить, що Діана та її коханець зараз поєдналися з Елвісом, звісно, всі троє живі), але чи те вона, чим здається? Інакше кажучи, чи вона істинна? Чи не втрутилися тут «надприродні сили»? Надприродні сили, можливо, таки втрутилися. Оскільки світле золото цього волосся (яке постійно ставало все світлішим!) уже давно не було справжнім, то воно й не могло зберегти свою справжність у тисячах фото і фільмів, це могла йому дати хіба що належність до тіла, яке було далеким і невловимим навіть тоді, коли ця принцеса сама старалася стати принцесою «для народу», вловимою, zum Angreifen — а jemanden Angreifen має в німецькій мові два значення, тіло, навіть поранене, яке майже доконав голод під час дивного сну, схожого на зимову сплячку, тіло, що потім пробилося крізь землю, як весняний пролісок, раптом справді, в прямому значенні стало тілом. Принцеса, до якої можна доторкнутися, з одного боку, зберігала свій статус принцеси, інакше перестала б хоч кого-небудь цікавити (бо ми ж самі не є принцесами), та з другого боку, цей статус уже певною мірою втратила, бо вона більше не недосяжна і віднедавна має навіть щось під сукнею. Поділ, який задирається, аби щось можна було побачити, аби ми всі могли щось побачити: Темний Принц ні на що не спромігся, він не був коханцем, він був чоловіком. Ось фото із фітнес-студії, ноги нарізно, майже гола, ніжно огорнена вузьким чохлом із надсучасних волокон, фото в купальнику на яхті, обійми, потім рука коханця на спині темного блейзера, зафіксована камерою спостереження готелю незадовго до смертельної дороги в Той тунель (знову назад у землю!), і потім, на похороні, паралель до цього — прапор на Букінгемському палаці, який, уперше в історії, був вчасно спущений і м’яко впав, як одяг стриптизерки. Це значить, що мають упасти всі покрови, бо кожен хоче, а отже, має право знати, що там під і що там за. Тож реальним, як то кажуть, є не лише те, що ти бачиш, реальне, це коли щось кажуть і воно збігається з тим, що ти бачиш. Але в цій жінці кожен міг бачити щось інше, про неї розказували тисячі речей, кожна з яких була для когось призначена, навіть якщо ці речі здебільшого суперечили одна одній. Отже, щось із того, що казали, було для когось правдою, навіть якщо сама річ насправді не була реальною. Так відбувалося, напевне, через те, що ця принцеса була не зовсім тут, не повністю «сьогосвітня», але вона ніколи й не йшла по-справжньому, може, тому, що ніколи й не приходила, хоч у людей вона проходила тільки на ура, і своїм відходом зі світу вона, власне, повернулася, так що кожен міг отримати шматочок від неї, від тої, котра довгий час не хотіла й шматочка їжі. У кожному разі всі ці порушення порядку (придворний церемоніал, шлюб і т. д.) завдяки цій принцесі перетворилися на можливість великого безпорядку, отже, можливість бути природною, та водночас, знову-таки, на можливість іще більшого порядку, бо ось же ці фото, фото, фото, їх можна вирізати, збирати, наклеювати чи й викинути, кожен може порядкувати у своєму саморобному світі, наче ті фото — реальні предмети, наче життя є все ж планованим, навіть якщо його планує не здоровий глузд. Тож ми дозволяємо собі нездоровий глузд, поки ця жінка лежить на острові під маленьким пагорбом, при цьому бачити її нам недозволено (і пагорб, і острів лишаються закритими), та зрештою ми й не можемо розраховувати на милість. Ми можемо лише як правду зносити те, що відповідає нашим уявленням. Так ми стаємо принцесами, як сказав високий можновладець на весіллі Чарльза і Ді (в той день усі ми начебто могли бути принцами й принцесами, принаймні одне для одного, якщо вже ні для кого більше), бо її зображення ми отримали як зразок, але такий зразок, що тим дужче заступає собою нас, чим ближче ми підносимо його до світла, аби роздивитися, якими нам хочеться стати. Власне, краще все ж не мертвими. Тут ми вже більше хочемо лишатися собою.

Коментар

Яблуко проти рум’яних, як яблучко, щічок! — яблука сорту Granny Smith, про які йдеться, насиченого зеленого кольору.

Qua malum — яблуками, але malum перекладається також як «зло», отже — злочинно або підступно.

Шипшинка — Е. Єлінек, як і у випадку з «Білосніжкою», використовує оригінальну назву казки братів Ґрімм «Dornröschen», відомої в українському перекладі Є. Поповича як «Шипшинка». Німецька назва шипшини поєднує корені «колючка» (або «терен») і «троянда». Відповідно, принцеса у різних варіантах та адаптаціях казки кололася і різними рослинами (терном, шипшиною, трояндами), і різними предметами (голкою чи веретеном).

«ЗАВІТАЙТЕ ДО АВСТРІЇ! ВАШЕ СЕРЦЕ В ВЕРХОВИНІ!» — в оригіналі напис на плакаті закінчується фразою «JETZT ERST RECHT» — «лише зараз по-справжньому», що водночас є назвою популярного німецькомовного альбому данської співачки Ґітти Геннінґ 1987 р. Перекладачка сподівається, що перефразована назва синглу сестер Тельнюк на вірш Роберта Бернса (переклад М. Лукаша) відповідно передає усю багатозначність.

…фінансово випатрана куряча імперія — авторка швидше за все натякає на Hubers Landhendl — австрійське сімейне підприємство, що існує з початку 70-х і рекламує себе як виробник біологічно чистого пташиного м’яса, але водночас зазнає жорсткої критики екологів за знущання над живими істотами у птахівництві та використання генно-модифікованих кормів. Дві курки, які розгортають транспарант, — відтворення популярної форми протестних акцій, на транспарантах одна з організацій із захисту прав тварин використовувала афоризм Льва Толстого «Solange es Schlachthäuser gibt, wird es Schlachtfelder geben!» — «Пока существують бойни, будут и войны!»

Розамунда — героїня «романтичної драми» Вільгельміни фон Чезі «Розамунда, принцеса Кіпрська», музику до якої написав Франц Шуберт. П’єса вперше була поставлена у Відні у 1823 р. За сюжетом Розамунда має успадкувати престол і правити Кіпром, проте підступний Фульґентіус (у пізніших редакціях — Фульвіо), який правив країною досі, намагається у будь-який спосіб утримати владу.

Над горами місяць повний зійшов — романс із драми «Розамунда, принцеса Кіпрська», переклад зроблено для цієї книги.

In a good mood — у гарному настрої.

Лені Р. — Лені Ріфеншталь (1902–2003) — німецька кінорежисерка, фотографка, актриса і танцівниця.

Джеккі — Жаклін Кеннеді Онассіс, уроджена Був’є (1929–1994), перша леді США з 1961 по 1963 р.

Ренді Тарабореллі — американський журналіст і автор багатьох «зіркових» біографій, зокрема Мерилін Монро, Майкла Джексона, Мадонни, Елізабет Тейлор та ін.

Елізабет Файт — сучасна австрійська акторка.

Ролан Барт (1915–1980) — відомий французький постструктураліст і семіотик. Е. Єлінек неодноразово посилалася на його теорію «побутових міфів», говорячи про філософське підґрунтя своєї творчості.

Моріс Темпельсман — американський бізнесмен, торговець діамантами, останній, «цивільний» чоловік Жаклін Кеннеді-Онассіс.

Джек — Джон Фітцджеральд «Джек» Кеннеді (1917–1963), 35-й президент США.

Боббі — Роберт Кеннеді, молодший брат Джона Кеннеді.

Теліс («Арі») — Аристотель Онассіс.

Джоан — Вірджинія Джоан Беннет, дружина Едварда Мура Кеннеді, одного з молодших синів клану Кеннеді.

Етель — Етель Скакел, дружина Роберта Кеннеді.

Вона живе, щоб цитувати мене й свого батька… — йдеться, напевне, про Кароліну (Лі) Радзівіл, молодшу сестру Жаклін Кеннеді.

Тедді — Едвард Кеннеді.

Мері Джо — Мері Джо Копечне, коханка Едварда Кеннеді. Її загибель в автокатастрофі спричинила медійний скандал, бо Едвард, преса була переконана, рятуючись сам, навіть не намагався допомогти Мері Джо.

Де в’ється річка чиста… — перший рядок із пісні «Форель» Франца Шуберта (1797–1828) на слова Крістіана Фрідріха Даніеля Шубарта (1739–1791), переклад М. Рильського.

Сильвія Плат (1932–1963) — американська письменниця.

I love the autumn, and yet I cannot say all the thoughts and this that make one feel this way. I love walking on the angry shore, to watch the angry sea; where summer people were before, but now there’s only me — рядки з вірша Джеккі Кеннеді, написаного нею у десятирічному віці. «Я люблю осінь, та зараз не можу висловити всі свої думки, і це єдине відчуття. Я люблю гуляти грозовим берегом, дивитися на грозове море; там, де влітку були люди, зараз тільки я».

Пабло Касальс (1876–1973) — іспанський віолончеліст, композитор і диригент.

Ісаак Штерн — Айзек (Ісаак) Штерн (1920–2001) — американський скрипаль єврейського походження.

Доктор Якобсон — Макс Якобсон, відомий як Dr. Feelgood або «Чарівник Макс». У його скандальній біографії, написаній журналістами Р. Лертцманом і В. Бірнсом, стверджується, що німецький лікар із 30-х років ХХ століття експериментував із психотропними препаратами. Серед любителів його енергетичного коктейлю на основі метамфетаміну називають Адольфа Гітлера і Єву Браун, Генрі Міллера й Анаїс Нін, Нельсона Рокфеллера, Вінстона Черчилля, багатьох політиків, зірок Голлівуду і також президентське подружжя Кеннеді.

…радуйся, зоре морськая — парафраз німецького тексту псалму Ave maris stella, яккий у католицькій церкві виконується на свята Діви Марії.

Сильвія та Інґе — Сильвія Плат та Інґеборґ Бахман (1926–1973) — австрійська письменниця і журналістка.

Бурлі — персонаж пісні австрійської поп-групи EAV із альбому 1987 р. Бурлі, якого насправді звати Антон, народився після аварії атомної станції і через опромінення зазнав численних мутацій. Історія Бурлі має щасливий кінець, бо він одружується зі своєю сусідкою Амалією — теж опроміненою і теж мутантом. Пісня була написана як реакція на аварію на Чорнобильській АЕС.

Demeter — особливий знак товарної якості, який означає, що сировина для продуктів (переважно продуктів харчування, але також косметики й одягу) була вирощена у повній відповідності до біологічної динаміки розвитку рослин чи тварин. Відповідно, позначає вищий ступінь якості товару й відповідальності виробництва, ніж марки «біо-» та «еко-». У німецькій мові назва є омонімічною до імені грецької богині Деметри.

Мавпи бігали по лісі, одна мавпа вбила іншу, хто вкрав кокос, хто вкрав кокос, хто-хто кокос украв? — перша строфа із німецької дитячої пісні.

Терезо! Марлен! — німецькомовна критика інтерпретує Терезу як жіноче втілення грецького сліпого провидця Тіресія, однак можна припустити, що Тереза — це австрійська письменниця Марі-Тереза Кершбау-мер (нар. 1936). Марлен — Марлен Гаусгофер (1920–1970) — австрійська письменниця.

Ґрані — кінь Брунгільди, Ільчі — кінь Віннету.

...zum Angreifen — а jemanden Angreifen має в німецькій мові два значення... — йдеться, напевне, про значення «схопити» і «критикувати кого-небудь».

Літературно-художнє видання

Ельфріда ЄЛІНЕК

СМЕРТЬ І ДІВА I–V

Драми принцес

З німецької переклала Олександра Григоренко

Літредакторка і коректорка Марина Александрович

Обкладинка Анни Стьопіної

Макет Василя Дроняка

Видавництво «Книги — ХХІ»

Україна, 58000, м. Чернівці, а/с 418.

Тел./факс: +380 (372) 586021, моб. +380 (50) 9183202

е-mail: booksxxi@gmail.com

www.books-xxi.com.ua

Свідоцтво про державну реєстрацію ДК № 1839 від 10.06.2004 р.