Annotation

Шай Саус сподівалася, що поховала криваве минуле. Та їй доведеться згадати старі недобрі часи, щоб захистити сім’ю. Життя дівчини знову зруйноване, після того як хтось викрав її молодших брата й сестру та спалив їхній дім. Прагнучи помститися і знайти рідних, Шай вирушає навздогін за викрадачами. У цій важкій і виснажливій подорожі дівчину супроводжує Лемб, її старий м’якотілий вітчим. Та чи все вона знає про нього? Адже тому теж є що пригадати й що забути назавжди.

Джо Аберкромбі

Частина 1

Якийсь боягуз

Простий шлях

Звичайні люди

Найкраща людина

У всіх є минуле

Викрадені

Частина 2

Совість і виразки

Нові життя

Витривалий мандрівник

Корч

Причини

О Боже, пилюка

Переправа солодкого Деба

Мрії

Гнів Божий

Практичне мислення

Справедлива ціна

Частина 3

Дешеве пекло

Ділянки

Слова і манери

Так просто

Учорашні новини

Буде кров

Сплячий партнер

Веселощі

Високі ставки

Старі друзі

Нікуди йти

Частина 4

По троє

Серед варварів

Приманка

Дикуни

Лігво дракона

Жадоба

Частина 5

Підрахунок

Зворотний шлях

Почуті молитви

Гострі краї

Жодного ефекту

Часи змінюються

Ціна

Останні слова

Якийсь боягуз

Подяка

notes

1

Джо Аберкромбі
Багряна країна

Для Тедді

І Кдінта Іствуда

Але оскільки Клінт, мабуть, дуже зайнятий,

то переважно для Тедді

Частина 1
Халепа

Ті, хто судять людину за руків’ям і піхвами, чи впізнаєте ви хороший клинок?

Джедідая Грант

Якийсь боягуз

— Золото. — Віст промовив це слово так, наче нерозв’язну загадку. — Люди від нього дуріють. Шай кивнула:

— Ті, що ще не подуріли.

Вони сиділи біля «М’ясної Таверни Стапфера», що за назвою нагадувала бордель, але насправді була лише найгіршою забігайлівкою в радіусі вісімдесяти кілометрів. І це при тому, що конкуренція за таке звання була лютою. Шай примостилась на мішках у своєму возі, а Віст — на огорожі, де він постійно засідав як скалка в дупі, котру він там і загнав. Вони стежили за натовпом.

— Я сюди приїхав, щоб бути подалі від людей, — сказав Віст.

Шай кивнула:

— І от що вийшло.

Минулого літа можна було цілий день тинятися в місті й не побачити і двох незнайомців. Та й за пару днів їх було не зустріти. Але кілька місяців і золота лихоманка багато змінюють. Тепер Скверділ тріщав по швах від золотошукачів. Односторонній рух на захід, до омріяних багатств. Дехто одразу їхав далі, хтось зупинявся й робив свій внесок у місцеву торгівлю та хаос. Колеса возів стукотіли, мули реготали, коні іржали, воли й інша худоба ревіли. Чоловіки, жінки та діти всіх рас і соціальних прошарків теж ревіли різними мовами та в різних тональностях. То могло б бути досить яскраве видовище, якби пилюка не перетворювала все навколо на сіре багно.

Віст гучно надпив із пляшки.

— Таке різноманіття, правда?

Шай кивнула:

— Всі хочуть щось урвати задарма.

Люди божеволіють від надії. Чи від жадоби — залежить від того, наскільки ви вірите в людей. У випадку Шай віра ця була сумнівною. Всі були ніби п’яні від шансу залізти в крижану порожнечу, вирвати собі з неї нове життя. Лишити будні на березі, ніби скинути шкіру, і піти навпростець до щастя.

— Не хочеш до них приєднатись? — спитав Віст.

Шай притиснула язик до передніх зубів і плюнула крізь щілину між ними.

— Тільки не я.

Якщо вони й перейдуть Дальній Край живими, існує велика ймовірність, що зиму вони проведуть, борсаючись у крижаній воді й копаючи мул. А як у лопату вдарить блискавка, що тоді? У багатіїв теж трапляються проблеми.

Були часи, коли Шай думала, що зможе щось урвати задарма. Скинути шкіру й піти далі з усмішкою. Та виявилось, що іноді коротка стежка веде не туди, куди ти хочеш. Ще й тягнеться кривавими землями.

— Вони від самих чуток про золото дуріють. — Віст ковтнув ще. Кадик на його худорлявій шиї смикнувся. Він глянув на двох майбутніх старателів, що боролись біля кіоску за останню кирку. Продавець марно намагався їх заспокоїти. — Уяви, що з цими покидьками буде, якщо вони таки знайдуть самородок.

Шай і уявляти не треба було. Вона таке вже бачила, і спогади були не з приємних.

— Чоловікам небагато треба, щоб поводитись як тварини.

— Як і жінкам, — додав Віст.

Шай примружилась.

— Чого ти на мене дивишся?

— Ти перша, про кого я подумав.

— Не певна, чи мене тішить така близькість.

Віст засміявся, вишкіривши великі зуби, і передав їй пляшку.

— Чому в тебе немає чоловіка, Шай?

— Мабуть, я не дуже люблю чоловіків.

— Ти нікого не любиш.

— Не я в цьому винна.

— Винні всі інші?

— Багато хто.

Вона ретельно витерла горлечко пляшки й зробила ковточок. Шай знала, що маленький ковток легко перетворюється на великий, потім на пляшку, а потім вона прокидається від запаху сечі з однією ногою в струмку. Дехто на неї розраховував, а вона більше не хотіла бути розчаруванням.

Тих двох, що боролись за кирку, розтягнули, й вони тепер верещали один одному прокльони кожен своєю мовою. Жоден не розумів іншого, але суть вони, здається, вловили. У цій метушні кирка кудись зникла. Мабуть, поцупив спритніший авантюрист, поки ніхто не дивився.

— Люди точно божеволіють від золота, — тужливо промурмотів Віст. — Втім, якби земля розверзнулась і простягнула мені щось хороше, я б не відмовився від самородка.

Шай подумала про ферму, про все, що там треба зробити, про час, якого в неї на це немає, і потерла свої загрубілі великі пальці. На мить похід у гори здався не таким і божевіллям. Що як там справді є золото? Розкидане в якомусь струмку в величезній кількості, чекає поцілунку її сверблячих пальців. Шай Саус, найщасливіша жінка Ближнього Краю...

— Ха. — Вона відігнала цю думку, як надокучливу муху. Великі надії — це розкіш, яку вона не може собі дозволити. — З мого досвіду, земля нічого просто так не роздає. Не більше, ніж ми добуваємо в шахтах.

— А в тебе його багато?

— Га?

— Досвіду.

Вона підморгнула й віддала йому пляшку.

— Більше, ніж ти уявляєш, старий.

Значно більше, ніж у цих старателів, це точно. Вона похитала головою, дивлячись на натовп новоприбулих. На вигляд — витончені представники Союзу, вдягнені радше для пікніка, ніж для прогулянки в кілька сотень кілометрів крізь безжальну пустелю. Люди, які мали б насолоджуватись комфортним життям, раптом вирішили ризикнути й замахнутись на більше. Шай гадала, як скоро вони приповзуть назад, побиті й злиденні. Якщо доповзуть.

— А де Ґаллі? — спитав Віст.

— На фермі, дивиться за моїми братом і сестрою.

— Давно його не бачив.

— А його тут давно й не було. Каже, боляче їздити верхи.

— Старішає. Як і всі ми. Як побачиш, передай, що мені його бракує.

— Якби він тут був, то одним махом видудлив би твою пляшку й ти б його проклинав.

— Можу уявити. — Віст зітхнув. — Так буває, навіть коли за кимось сумуєш.

Заповненою вулицею продирався Лемб. Його сиве волосся стирчало над натовпом, попри те, що він неабияк сутулився. Навіть більше, ніж зазвичай.

— Що в тебе? — спитала Шай, зістрибнувши з воза.

Лемб скривився, ніби знав, що зараз буде.

— Двадцять сім?

Його бурмотіння смикнулося в кінці, ніби то було запитання, але насправді він мав на увазі «Наскільки сильно я напаскудив?».

Шай похитала головою, вп’явшись язиком у щоку й даючи йому зрозуміти, що це провал середнього ґатунку.

— Ти якийсь клятий боягуз, Лембе. — Вона стукнула по мішку, від чого в повітря знялась хмара пилу. — Я не для того два дні все це сюди тягнула, щоб віддати задарма.

Він ще більше скривився. Сивобороде обличчя вкрилось старими шрамами й зморшками, обвітрене й брудне.

— Торгівля — це не моє. Шай, ти ж знаєш.

— Нагадай, а що взагалі твоє. Окрім як тягати мішки? — кинула вона через плече й рушила до «Обмінника Клея», пропустивши кілька галасливих кіз і боком ковзнувши в натовп.

— Це вже щось, хіба ні? — пробурчав Лемб.

У крамниці було ще тісніше, ніж на вулиці. Пахнуло спиляним деревом, спеціями та натрудженими тілами. Шай довелось протиснутись між працівником і чорнющим південцем, який намагався щось пояснити невідомою їй мовою. Тоді обійшла пральну дошку, що звисала з низьких кроков, і недбало штовхнула її ліктем. Пройшла повз насупленого Гоуста, у чийому рудому волоссі стирчали гілочки та листя. Весь цей народ, що преться на захід, — можливість заробити. І горе тому торгівцю, що спробує стати між Шай і її грошима.

— Клей! — заревіла вона, бо шепотіти тут було марно. — Клей!

Продавець, який саме зважував на величезних вагах борошно, насупився.

— Шай Саус у Скверділі. Мені сьогодні щастить.

— Схоже на те. Ціле місто бовдурів, яких можна надурити:! — Вона зробила акцент на останньому слові. Кілька голів повернулись. Клей уперся своїми великими кулаками в стегна.

— Ніхто нікого не дурить, — сказав він.

— Не дурить, поки я за всім стежу.

— Шай, ми з твоїм батьком домовились про двадцять сім.

— Ти знаєш, що він мені не батько. І знаєш, що ніхто ні про що не домовиться, поки я не погоджусь.

Клей вигнув брову, зиркнувши на Лемба. Північанин втупився в підлогу й почав відходити вбік, ніби намагався зникнути. Попри свою кремезність, Лемб ніколи не витримував прямих поглядів. Він був турботливою людиною, завзятим робітником, гідним замінником батька для Ро, Піта і Шай, коли та йому дозволяла. Хороша людина, але, дідько, якийсь боягуз.

Шай соромилась через нього, і це змушувало її нервувати.

— Скверділ[1] — дивна назва для міста, де ти ведеш справи! Минулого сезону ти платив двадцять вісім, при тому, що й чверті цих клієнтів не було. Я візьму тридцять вісім.

— Що? — Клей писнув пронизливіше, ніж збирався. — Це що, золоте зерно?

— Саме так. Найвищої якості. Молола власними мозолястими руками.

— І я молов, — пробурмотів Лемб.

— Цить, — сказала Шай. — Я візьму тридцять вісім і ані копійчиною менше.

— Оце так! — спалахнув Клей, і його товсте обличчя вкрилось зморшками від гніву. — Я дам тобі двадцять дев’ять, бо любив твою матір.

— Ти ніколи нікого не любив, крім свого гаманця. Якщо не даси тридцять вісім, я стану біля твоєї крамниці й продаватиму трохи дешевше, ніж ти.

Він знав, що вона це зробить, навіть якщо їй самій не вигідно. Ніколи не кидайся погрозами, які не можеш виконати бодай на половину.

— Тридцять один, — просичав він крізь зуби.

— Тридцять п’ять.

— Ти всіх затримуєш, егоїстичне стерво! — Біда в тому, що всі ці добрі люди почули про його прибутки й рано чи пізно допетрають, що й до чого.

— Я затримуватиму цих покидьків, доки Ювенс не повернеться з царства мертвих, але отримаю свої тридцять п’ять.

— Тридцять два.

— Тридцять п’ять.

— Тридцять три, й можеш уже підпалити мою крамницю, коли йтимеш!

— Не спокушай мене, товстуне. Тридцять три, й докинь пару нових лопат та корму для моїх волів. Вони їдять майже як ти. — Шай плюнула на долоню й простягнула йому руку.

Клей невдоволено пошамкав ротом, але теж плюнув у свою, і вони потиснули руки.

— Ти як твоя мати.

— Терпіти її не могла. — Шай проштовхалась до дверей, лишивши Клея зганяти злість на наступному клієнтові. — Не так і складно, правда? — гукнула вона Лембу через плече.

Дебелий старий північанин подлубався у вусі.

— Я б погодився на двадцять сім.

— Це тому, що ти якийсь клятий боягуз. Краще спробувати, ніж жити в страху. Хіба не так ти мені завжди казав?

— Час показав недоліки цієї поради, — пробурмотів Лемб, але Шай уже вітала себе з перемогою.

Тридцять три — хороша ціна. Вона трохи порахувала, й виявилось, що вистачить навіть на книжки для Ро. Після того, як вони залатають дах сараю і візьмуть пару племінних свиней, замість тих, яких зарізали взимку. Можливо, можна було б узяти ще й насіння, спробувати оживити грядку капусти. Вона всміхалась, міркуючи, на що можна пустити ці гроші і що збудувати.

Не потрібні великі мрії, вистачить і маленьких, казала іноді її мати, коли була в гуморі.

— Тепер нумо тягати мішки, — мовила Шай.

Може, Лемб уже й не молодий і повільний, як стара корова, але він досі був дужий. Підіймав будь-яку вагу. Все, що мала робити Шай, — це залізти на віз і закидати мішки йому на плечі, поки він стояв і майже не скаржився. Лемб хапав по чотири за раз і тягнув на подвір’я Клея, ніби в мішках було пір’я. Шай була вдвічі за нього менша й на двадцять п’ять років молодша, та й роботу мала легшу, але незабаром з неї вже лився піт. Жилет прилипнув до спини, а волосся — до обличчя. Натерті руки порожевіли і вкрились білим пилом, а язик стирчав у щілині між зубами.

Лемб тримав по два мішки на кожному плечі, майже не задихавшись. Глибокі зморшки від усмішки торкнулись його очей.

— Хочеш відпочити, Шай?

Вона зиркнула на нього.

— Від твоєї в’їдливості.

— Можу перетягти кілька мішків і зробити тобі ліжечко. Може, десь і ковдра є. Можу заспівати тобі перед сном. Як тоді, коли ти була молодша.

— Я ще молода.

— Так. Іноді я згадую ту маленьку дівчинку, що мені всміхалася. — Лемб глянув кудись у далечінь і похитав головою. — І гадаю, що ми з твоєю мамою зробили не так.

— Вона вмерла, а від тебе жодної користі. — Шай узяла ще один мішок і жбурнула йому на плече, піднявши перед тим якомога вище.

Лемб лише всміхнувся, коли вона ще й стукнула по ньому.

— Здається, все. — Розвертаючись, він мало не врізався в іншого північанина, такого ж дебелого, але злішого на вигляд. Чоловік почав гарчати прокльонами, але потім замовк. Лемб поплентався далі, опустивши голову, як він завжди робив за перших ознак халепи. Північанин насупився до Шай.

— Що? — спитала вона, глянувши на нього.

Він зиркнув на Лемба й пішов, чухаючи бороду.

Тіні видовжувались, а хмари на заході рожевіли, коли Шай кинула Клею останній мішок, а той простягнув їй гроші в шкіряній сумочці, що звисала з його товстого вказівного пальця. Вона випросталась, витерла рукавицею чоло, відкрила сумочку й зазирнула.

— Тут усе?

— Я тебе не пограбую.

— Саме так, дідько. — Вона почала рахувати. Злодія завжди можна відрізнити за тим, з якою турботою він ставиться до своїх грошей, казала її мати.

— Може, мені варто передивитись кожен мішок і переконатись, що там нормальне зерно, а не лайно?

Шай пирхнула:

— А якби там було лайно, ти б його не продавав?

Торгівець зітхнув:

— Хай буде по-твоєму.

— Хай буде.

— Так завжди буває, — сказав Лемб.

Всі замовкли, поки вона бряжчала монетами й рахувала в голові.

— Чув, Глама Голден виграв ще один бій у ямі біля Ґреєра, — сказав Клей. — Кажуть, він найжорсткіший покидьок у Ближньому Краї, а жорстких покидьків тут вистачає. Треба бути дурнем, щоб проти нього ставити. І дурнем, щоб із ним битися.

— Це точно, — пробурмотів Лемб, який завжди мовчав, коли йшлося про насилля.

— Чув від одного мужика, він так віддухопелив старого Ведмедя, що в того кишки з дупи полізли.

— Це ж весело, хіба ні? — спитала Шай.

— Але ж не коли серуть нутрощами.

— Така собі історія.

Клей знизав плечима.

— Я знаю й гірші. Чули про бій біля Ростода?

— Щось чула, — пробурмотіла вона, намагаючись не збитись.

Повстанців знову розбили. Цього разу сильно. Всі втекли. Принаймні ті, кого не схопила Інквізиція.

Бідолашні покидьки, — сказав Лемб.

Шай на мить зупинилась, але тоді продовжила рахувати. Навколо повно бідолашних покидьків, але це не її справа. Їй вистачає турбот із братом, сестрою, Лембом, Ґаллі, фермою. Немає часу ридати через біди інших, які ті самі й накликали.

— Можливо, вони стануть у Малкові. І не лише вони. — Затріщав паркан, коли Клей сперся на нього своєю широкою спиною, запхнувши руки під пахви так, що лише великі пальці стирчали. — Війна майже закінчилась, якщо це можна назвати війною. Багато людей втратили землю. Усе або згоріло, або ще щось. Шляхи відкриті, кораблі пливуть. Народ раптом кинувся шукати щастя на заході. — Він кивнув на натовп, що не розходився, хоч сонце вже сідало. — Це лише перші ластівки. Наближається повінь.

Лемб шморгнув носом.

— Скоро вони побачать, що гори — це не суцільний гігантський шмат золота, і потечуть назад.

— Дехто так. А дехто пустить коріння. А тоді прийде Союз. Скільки б землі в Союзу не було, їм завжди треба ще, тим паче коли пахне грошима. Той старий виродок Сарміс стоїть на кордоні й брязкає мечем за Імперію. Але він ним постійно брязкає. Думаю, це не зупинить приплив. — Клей підійшов до Шай і заговорив тихіше, ніби розповідав таємницю. — Я чув, агенти Союзу вже були в Гормрингу, говорили про анексію.

— Вони підкуповують людей?

— В одній руці у них монета, звісно, але в іншій — клинок. Як завжди. Треба вирішити, що робити, якщо вони прийдуть у Скверділ. Маємо триматися разом. Ті, хто тут уже давно.

— Мене не цікавить політика. — Шай узагалі не цікавило те, від чого виникають проблеми.

— Нікого не цікавить, — сказав Клей, — але іноді політика цікавиться нами. Прийде Союз і принесе закон.

— Здається, закон — не така й погана штука, — збрехала Шай.

— Може, й так. Але за законом ідуть податки, як за віслюком віз.

— Не скажу, що обожнюю податки.

— Це просто більш вигадливий спосіб красти, хіба ні? Нехай мене краще пограбує чесна людина, в масці і з кинджалом, ніж якийсь холоднокровний виродок із ручкою та папірцем.

— Не знаю, — пробурмотіла Шай. Нікому з людей, яких вона грабувала, це не сподобалось. Деяким — менше за інших. Вона висипала монети в торбинку й затягнула шнурок.

— Порахувала? — спитав Клей. — Усе на місці?

— Цього разу так. Але я не втрачатиму пильності.

Торгівець вишкірився:

— Іншого я й не чекав.

Вона прихопила ще деякі речі — сіль, оцет, цукор, бо той з’являвся лише періодично, шмат в’яленої яловичини, пів пачки цвяхів. Клей очікувано пожартував, що вона й сама гостра, як цвях. Шай очікувано пожартувала, що приб’є цвяхом хазяйство Клея до його ноги. Лемб очікувано пожартував, що хазяйство Клея замале для цього. Вони трохи пореготали зі своїх дотепів.

Захопившись, Шай мало не купила Піту нової сорочки, але цього вони собі вже не могли дозволити, скільки б та не коштувала. Лемб погладив її по руці, й вона взяла натомість голки та нитки, щоб пошити нову сорочку з його старих. Мабуть, вона могла б зшити штук п’ять для Піта з однієї Лембової, такий хлопець був худий. Голки були якісь незвичайні. Клей сказав, їх виготовляли на машині в Адуа, по сотні за раз. Шай всміхнулась, уявивши, як Ґаллі хитає сивою головою і каже: «Голки з машини, що ж буде далі?». А Ро покрутила б їх у своїх прудких пальцях, намагаючись зрозуміти, як це зробили.

Шай на мить спинилась біля спиртного й облизала губи. Скло виблискувало бурштином у темряві. Та все ж змусила себе пройти повз, сперечаючись із Клеєм через його ціни.

— Ніколи більше не приходь у цю крамницю, божевільна сучка! — кинув їй услід продавець, поки вона вмощувалась на возі біля Лемба. — Ти мене мало не розорила!

— До наступного сезону?

Він помахав своєю пухкою рукою, відвернувшись від клієнтів.

— Так, побачимось.

Вона потяглась до гальм і мало не торкнулася бороди північанина, на якого перед тим наштовхнувся Лемб. Той стояв біля воза з таким виглядом, ніби намагався щось пригадати, заткнувши великі пальці за пояс для меча. Біля його долоні стирчало велике просте руків’я. Грубуватий на вигляд персонаж. Коло ока блищав шрам, що ховався іншим кінцем у шершавій бороді. Мило всміхаючись, Шай дістала ніж і перевернула лезо так, щоб воно ховалося за її рукою. Краще мати клинок і не втрапити в халепу, ніж втрапити в халепу й не мати клинка.

Північанин щось сказав своєю мовою. Лемб трохи згорбився, навіть не озирнувшись. Чоловік знову заговорив. Лемб буркнув щось у відповідь, смикнув за поводи, й віз покотився. Шай погойдувалася в такт колесам. Коли вони трохи проїхали розритою вулицею, вона зиркнула через плече. Північанин стояв у куряві з-під їхніх коліс і супився.

— Що він хотів?

— Нічого.

Вона сховала ніжу піхви, вперлась одним черевиком у поручень, відкинулась і натягла нижче капелюха, щоб призахідне сонце не світило в очі.

— У світі повно дивних людей. Якщо переживатимеш, що вони думають, то хвилюватимешся все життя.

Лемб згорбився сильніше, ніж завжди, ніби хотів провалитись у власні груди.

Шай пирхнула:

— Ти такий довбаний боягуз.

Він глянув на неї і відвернувся.

— Це не найгірше, ким може бути людина.

Сміючись, вони виїхали на вершину пагорба, й перед ними простягнулась маленька долина. Лемб щось говорив. Він повеселів, коли вони виїхали з міста. Ніколи не почувався комфортно в натовпі.

Шай теж збадьорилася, коли вони під’їхали до дороги, що насправді була лише двома вицвілими стежками у високій траві. В юності вона пережила складні часи. Дуже складні. Боялась, що її вб’ють просто неба й залишать гнити. Чи впіймають, повісять і викинуть на поталу собакам. Часто посеред ночі вона обливалася потом від страху і присягалася щомиті дякувати долі, якщо та дозволить їй ще раз пройти цією непомітною дорогою. Вічної вдячності так і не сталось, але такі вже вони, обіцянки. Їй ставало легше, поки віз котився додому.

А тоді вони побачили ферму, і сміх застряг у неї в горлі. Вони їхали мовчки, а вітер шарпав траву навколо. Шай не могла дихати, говорити, не могла думати. Її жили ніби наповнились крижаною водою. Вона зістрибнула з воза й побігла.

— Шай! — заревів Лемб, але вона його майже не чула. У голові лунало власне хрипке дихання. Вона бігла вниз схилом, а земля й небо здригалися довкола. Мчала крізь стерню на полі, де вони менше тижня тому збирали врожай. Перестрибнула повалений паркан. Скрізь у багні було куряче пір’я.

Вона добігла до подвір’я. До того, що колись було подвір’ям. Безпорадно застигла. Від будинку залишилися тільки обвуглені балки, сміття та хиткий димар. Диму не було. Мабуть, дощ загасив вогонь день чи два тому. Але все згоріло. Вона побігла до решток спаленого сараю, трохи схлипуючи з кожним подихом.

Галлі висів на великому дереві. Його повісили над могилою її матері й повалили надгробок. Із нього стирчали стріли. З десяток чи більше.

Шай здалося, ніби її вдарили в живіт. Вона зігнулась, обхопила себе руками й застогнала, а дерево застогнало з нею, коли вітер захитав листя та труп Галлі. Бідолашний старий покидьок, який і мухи не образив. Він погукав її, коли вони їхали в місто. Сказав, щоб не хвилювалася, бо за дітьми він нагляне. Шай засміялась і відповіла, що не хвилюватиметься, бо це діти за ним наглянуть. Вона нічого не бачила, очі боліли від вітру. Ще сильніше стиснула руки. Раптом їй стало так холодно, ніби вже ніщо й ніколи її не зігріє.

Вона чула, як гупають черевики Лемба, повільніше й повільніше, доки він підійшов і став поруч.

— Де діти?

Вони перевернули догори дном будинок і сарай. Неквапливо, ретельно, наполегливо. Лемб відтягував обгорілі балки, а Шай продиралась крізь попіл, впевнена, що зараз знайде кістки Піта та Ро. Але в будинку їх не було. Як і в сараї. Як і на подвір’ї. Вона шукала одержимо, намагаючись заспокоїти страх; шалено, щоб угамувати надію. Розгрібала скло, сміття, але єдиним, що стосувалось її брата й сестри, був обгорілий іграшковий коник, якого Лемб вирізав для Піта кілька років тому, і обпалені сторінки з книжки Ро, які вона пропустила між пальців.

Діти зникли.

Шай стояла й дивилась перед собою, затуливши пораненою рукою рота. Груди її скажено здіймались і опускались. Вона могла думати лише про одне.

— Їх викрали, — прохрипіла вона.

Лемб кивнув. Його сиве волосся й борода були всі в сажі.

— Навіщо?

— Я не знаю.

Вона витерла чорні руки об сорочку й стиснула в кулаки.

— Треба йти за ними.

— Так.

Шай присіла біля дерева. Витерла носа й очі. Пішла до наступного пошарпаного клаптя землі. Знайшла втоптану в багно порожню пляшку. Той, хто це зробив, навіть не намагався замести сліди. Скрізь відбитки копит коней, що бігали довкола.

— Думаю, близько двадцяти. А може, й із сорок коней. Тут вони залишили запасних.

— Може, щоб везти дітей?

— Щоб везти їх куди?

Лемб лише похитав головою.

Вона пішла далі, намагаючись сказати хоч щось, щоб заповнити мовчанку. Прагнучи робити хоч щось, лише щоб не думати.

— Як на мене, вони прийшли із заходу й рушили на південь. Тікали поспіхом.

— Я принесу лопати. Поховаємо Галлі.

Вони впорались швидко. Шай видерлась на дерево, на якому знала кожну гілку, кожен сучок. Колись вона часто на нього лазила, до того, як з’явився Лемб. Мати дивилась, а Галлі плескав у долоні. А тепер її мати похована під цим деревом, а Галлі висить на ньому. Якимось чином вона відчувала, що це через неї. Не можна просто так поховати таке минуле, як у неї, і вийти сухою з води.

Шай перерізала мотузку, поламала стріли, пригладила скривавлене волосся Галлі. Лемб вирив могилу біля її матері. Дівчина закрила вирячені очі покійника й поклала руку на його холодну щоку. Він здавався таким маленьким, худим. Вона хотіла вкрити його плащем, але того не було. Лемб незграбно опустив його в яму, й вони разом її засипали. Потім підняли надгробок матері й витоптали навколо траву. Холодний вітер крутив чорно-сірі цятки попелу, що торкались землі й зникали.

— Може, треба щось сказати? — спитала Шай.

— Мені нічого говорити. — Лемб знову вмостився на возі. До заходу сонця лишалося близько години.

— Цим ми не поїдемо, — сказала Шай. — Я бігаю швидше, ніж ці кляті воли.

— Але довго ти не пробіжиш, ще й зі спорядженням. Немає сенсу поспішати. Яка в них фора? Два-три дні? І їхатимуть вони швидко. Ти казала, двадцятеро людей? Шай, треба бути реалістами.

— Реалістами? — прошепотіла вона, не повіривши вухам.

— Навіть якщо ми підемо пішки, не помремо з голоду чи не загинемо в бурі, навіть якщо їх наздоженемо, що потім? Ми навіть не озброєні. У нас лише твій ніж. Ні. Ми поїдемо так швидко, як нас повезуть Скейл і Калдер. — Він кивнув на волів, що трохи скубли траву, поки була можливість. — Спробуємо відділити кілька покидьків від зграї. Треба дізнатись, хто вони такі.

— І так зрозуміло, хто вони такі! — сказала Шай, тицьнувши пальцем на могилу Ґаллі. — А що буде з Ро та Літом, поки ми, бляха, вистежуватимемо їх? — Вона розкричалася, голос її розітнув тишу, й кілька жадібних воронів злетіли з дерева.

Рот Лемба трохи сіпнувся, але він на неї не глянув.

— Ми за ними поїдемо. — Ніби вони вже все вирішили. — Можливо, вдасться домовитись. Викупити дітей.

— Викупити? Вони спалили твою ферму, повісили твого друга, вкрали твоїх дітей, а ти хочеш їм грошей дати? Ти клятий боягуз!

Він досі на неї не дивився.

— Іноді потрібен саме боягуз. — його голос загрубів. Клекотів у горлі. — Пролита кров не відбудує ферми й не оживить Ґаллі. Все вже сталося. Найбільше, що ми можемо зробити, — повернути малих, у будь-який спосіб. Повернути їх живими. — Цього разу сіпання простягнулося через усю його пошрамовану щоку й торкнулось ока. — А тоді побачимо.

Шай востаннє озирнулась, і вони рушили назустріч призахідному сонцю. Її дім. Її надії. Як же все може змінитись за один день. Не залишилося нічого, крім кількох обгорілих балок, що стриміли до рожевого неба. Не потрібні великі мрії. Їй було так гірко, як ніколи до цього, хоч вона втрапляла в дуже-дуже кепські ситуації. Не могла навіть голову тримати.

— Навіщо вони все спалили? — прошепотіла вона.

— Декому просто подобається палити, — сказав Лемб.

Шай озирнулась до нього. Пошарпане обличчя ховалось під старим капелюхом, а в одному оці мерехтіло майже зітліле сонце. Дивно, що він був такий спокійний. Людина, яка не мала сміливості поторгуватися, так легко сприймала смерть і викрадення дітей. Так реалістично дивилась на загибель усього, заради чого вони працювали.

— Чому ти такий спокійний? — прошепотіла вона. — Ніби... ніби ти знав, що щось станеться.

Він і досі не дивився на неї.

— Щось завжди стається.

Простий шлях

— Я пережив багато розчарувань. — Нікомо Коска, генерал-капітан війська Милосердної Руки, різко відкинувся й сперся на лікоть. — Думаю, їх переживає кожна видатна людина. Відпускає мрії, зруйновані зрадою, і знаходить нові. — Він насуплено дивився на Малкову. Стовпи диму здіймалися в блакитне небо над палаючим містом. — Я відпустив дуже багато мрій.

— Мабуть, для цього потрібна надзвичайна відвага, — сказав Сворбрек, блимнувши окулярами й переглядаючи свої записи.

— Саме так! Уже не пригадаю, скільки разів мої надто оптимістичні вороги заявляли про мою передчасну смерть. Сорок років випробувань, боротьби, викликів, зрад. Якщо довго живеш... то бачиш, як усе руйнується. — Коска струсив свою замріяність. — Та принаймні було не нудно! Скільки ж пригод трапилося на цьому шляху, га, Темпле?

Темпл скривився. Він особисто пережив п’ять років періодичного страху, постійної втоми й регулярної діареї. Він не зумів уникнути чуми й намагався оминати битви, ніби то була чума. Але за правду йому не платили. Зовсім.

— Героїчних, — сказав він.

— Темпл — мій нотаріус. Він готує контракти і стежить за їхнім виконанням. Один із найрозумніших виродків, яких я зустрічав. Скількома мовами ти говориш, Темпле?

— Вільно максимум шістьма.

— Найважливіша людина в усьому клятому війську! Окрім мене, звісно ж. — Схилом пронісся вітерець і розметав сиві волосинки на плямистій маківці Коски. — Я так хочу розповісти тобі свої історії, Сворбреку! — Темпл ледве стримав ще одну гримасу. «Облога Дагоски!» Завершилася повною катастрофою. «Битва при Аф’єрі!» Ганебна поразка. «Криваві роки!» Міняв союзників, як сорочки. «Кампанія Кадірі!» П’яне фіаско. — У мене кілька років була коза. Вперта тварюка, але вірна, треба визнати...

Сворбрек здійснив не менш значущий подвиг: виконав покірний уклін, сидячи схрестивши ноги біля заваленої кам’яної кладки.

— Не сумніваюсь, що мої читачі будуть у захваті від ваших звершень.

— Вистачить на двадцять томів!

— Три буде більш ніж достатньо...

— Знаєш, колись я був Великим герцогом Віссерина. — Коска відмахнувся від лестощів, яких, власне, й не сталося. — Не хвилюйся, не треба звати мене ваша величносте. Тут, у війську Милосердної Руки, у нас неформальна атмосфера, правда, Темпле?

Темпл глибоко зітхнув:

— Так, неформальна. — Переважно воно складалося з брехунів, злодіїв і навіть убивць. Тож неформальність тут не дивує.

— Сержант Любчик зі мною ще довше, ніж Темпл. Відколи скинув Великого герцога Орсо й посадив на трон Таліна Монзкарро Меркатто.

Сворбрек підвів голову.

— Ви знайомі з Великою герцогинею?

— Дуже тісно. Буде справедливо сказати, що я був її близьким другом та наставником. Я врятував їй життя під час осади Мурісу, а вона — мені! Історія її сходження до влади — це те, чим я обов’язково маю з тобою поділитись. Не так і багато гідних людей, з якими чи проти яких я не бився в той чи інший період. Сержанте Любчик?

Сержант, що, здається, не мав шиї, незворушно підняв голову.

— Що ви здобули за час, проведений зі мною?

— Я волів бути у в’язниці.

І він продовжив кидати кості. Цим він міг займатися годинами.

— Він такий дотепник! — Коска посварив його кістлявим пальцем, хоч на жарт то було зовсім на схоже. За п’ять років він жодного разу не чув, щоб сержант Любчик жартував. — Сворбреку, ти ще побачиш, як весело в нас живеться!

Не кажучи вже про постійні чвари, покарання за лінощі, насильство, хвороби, грабіж, зради, пияцтво й розпусту, від якої збентежився б сам диявол.

— Ці п’ять років, — сказав Темпл, — я майже постійно реготав.

Був період, коли історії старого здавались йому кумедними, чарівними, хвилюючими. Цікаво ж подивитись на людину, що не знає страху. Але тепер його від них нудило. Може, річ у тому, що Темпл дізнався, як воно було насправді, а може, в тому, що Коска ту правду забув. Можливо, і в тому, і в іншому.

— Так, та ще кар’єра. Багато чим можна пишатись. Чимало тріумфів. Але були й поразки. У кожної видатної людини вони є. Розчарування — ціна нашої справи, як казав Сазін. Люди часто звинувачували мене в непослідовності, але мені здається, що я завжди чинив однаково. Так, як мені подобалося. — Увагу старого найманця захопило його уявне славетне минуле, тож Темпл почав потроху відповзати за розбиту колону. — У мене було щасливе дитинство. А от у юності вистачало огидних інцидентів. У сімнадцять я покинув дім і подався шукати удачу, покладаючись на свій розум, відвагу та вірний клинок...

Вихваляння почали стихати, коли Темпл вийшов з тіні стародавніх руїн на пагорб, залитий сонцем. Що б там не розповідав Коска, веселого в тому було мало.

Темпл бачив нещастя. Мав свою пайку чи навіть більше. Але йому рідко доводилось зустрічати когось настільки жалюгідного, як остання партія полонених війська. З десяток страшних повстанців зі Старікланду, закуті в кайдани, голі, скривавлені, в крові, з мертвими очима. Важко було уявити їх загрозою найвеличнішій нації у Світовому Колі. Важко було уявити їх людьми. Лише татуювання на їхніх передпліччях зберігали останню марну непокору.

«До біса Союз. До біса короля». Так було написано на руці у найближчого з них довгою лінією від ліктя до зап’ястка. З цими словами Темпл усе більше погоджувався. У нього з’явилося відчуття, що він опинився не на тому боці. Знову. Але коли обираєш, не завжди просто одразу розібратися. Можливо, Кадія мав рацію, коли казав, що людина опиняється не на тому боці в ту мить, коли цей бік обирає. Але Темпл помітив, що найгірше ведеться тим, хто посередині. А йому набридло найгірше.

Сафін стояв біля полонених з порожньою фляжкою в руці.

— Що робиш? — спитав Темпл.

— Марнує воду, — сказав Бермі, вигріваючись на сонечку й чухаючи свою біляву бороду.

— Навпаки, — сказав Сафін. — Я намагаюся скерувати Боже милосердя на наших бранців.

Один, голий, мав страшну рану в боці. Його очі блиснули, а вуста вимовляли безглузді накази чи то молитви. Коли від рани починає тхнути, надії майже немає. Перспективи решти були не кращі.

— Якщо Бог і існує, то він підступний шахрай, якому не можна довіряти нічого важливого, — пробурмотів Темпл. — Милосердніше було б їх убити.

Бермі погодився:

— Я так і казав.

— Але це потребує відваги. — Сафін підняв піхви, простягаючи руків’я свого меча. — У тебе є відвага, Темпле?

Темпл пирхнув.

Сафін кинув зброю.

— От і в мене. Тому я й даю їм воду, хоч її й не вистачає. Що там на пагорбі?

— Чекаємо наших роботодавців. А старий годує своє марнославство.

— Такий апетит вгамувати непросто, — сказав Бермі, зриваючи й кидаючи ромашки.

— І з кожним днем він росте. Майже як провина Сафіна.

— Це не провина, — сказав Сафін, насупившись до полонених. — Це праведність. Священник нічого тебе не навчив?

— Ніщо так не лікує праведну людину, як релігійна освіта, — пробурмотів Темпл. Він згадав, як Гаддіш Кадія навчав їх у просторому білому класі, а він, малий, із цього насміхався. Самовідданість, милосердя, безкорисливість. Свідомість тієї крихти Єства, якою Бог наділяє кожну людину. Уламок божественного. Той, якого Темпл довгі роки намагався позбутись. Він перехопив погляд однієї з повстанців. Жінки, обличчя якої застеляло сплутане волосся. Вона простягнула руку настільки, наскільки дозволяв ланцюг. Він не знав, тягнулась вона до води чи до меча. «Пізнай своє майбутнє!» — було написано в неї на шкірі. Він дістав власну фляжку й насупився, зваживши її в руці.

— І в тебе провина? — спитав Сафін.

Минуло чимало часу, відколи він їх носив, але Темпл пам’ятав, що таке кайдани.

Давно ти вже розвідник? — огризнувся він.

— Вісім років.

— То мав би знати, що совість — паскудний дороговказ.

— З місцевістю вона точно не знайома, — додав Бермі.

Сафін широко розкинув руки.

— То хто ж вкаже нам шлях?

— Темпле! — почулося згори надламане виття Коски.

— Твій поводир кличе, — сказав Сафін. — Доведеться напоїти їх пізніше.

Темпл кинув йому фляжку й пішов назад на пагорб.

— Ти напій. Бо потім їх забере Інквізиція.

— Завжди обираєш простий шлях, га, Темпле? — гукнув йому Сафін.

— Завжди, — пробурмотів Темпл. І вибачатися за це він не збирався.

— Вітаю, джентльмени, вітаю! — Коска скинув свій епатажний капелюх, коли наблизились їхні славетні роботодавці, щільно рухаючись навколо великого укріпленого воза.

Хоч старий, на щастя, кілька місяців тому знову кинув пити, все одно постійно здавалось, що він трохи п’яний.

Його вузлуваті руки легко розліталися, висохлі повіки були ледачо опущені, а мова мала музичні нотки. А ще ніхто не знав, що він утне чи скаже. Були часи, коли Темпл вважав постійну невизначеність захопливою. Це ніби спостерігати за рулеткою, гадаючи, яка цифра випаде. Тепер же йому здавалося, що це наче стояти під грозовою хмарою і чекати, коли вдарить блискавка.

— Генерале Коска. — Його ясновельможність Пайк, голова Інквізиції його величності в Старікланді та наймогутніша людина в радіусі восьми сотень кілометрів, спішився першим.

Його обличчя обгоріло до невпізнання. Темні очі блищали за плямисто-рожевою маскою, кутик рота вигнувся чи то від усмішки, чи то через знайомство з полум’ям. З десяток його незграбних Послідовників у чорному вбранні та масках, брязкаючи зброєю, розійшлись довкола руїн і пильнували.

Коска вишкірився до тліючого міста по той бік долини, абсолютно не знітившись.

— Як я бачу, Малкова палає.

— Хай краще палає в руках Союзу, ніж процвітає в руках повстанців, — сказав Інквізитор Лорсен, ставши не землю. Високий і сухорлявий, з яскравими завзятими очима. Темпл цьому заздрив. Він би теж хотів відчувати сою правоту, яке б лихо не коїв.

— Саме так, — сказав Коска. — Почуття, яке точно розділяють усі місцеві мешканці! Сержанта Любчика ви знаєте, а це пан Темпл, нотаріус мого війська.

Генерал Брінт зліз із коня останнім. Далось йому це непросто, враховуючи, що він утратив більшу частину руки в битві при Осрунгу. Разом із почуттям гумору. Лівий рукав його малинового мундира був складений і пришпилений до плеча.

— Тоді ви готові до юридичних суперечок, — сказав він, поправивши пасок із мечем і глянувши на Темпла, як на чумного.

— Друга найцінніша річ для найманця — це хороша зброя, — по-батьківськи ляснув Темпла по плечу Коска. — А перша — це хороша юридична порада.

— А на якому місці повна відсутність будь-якої моралі?

— На п’ятому, — сказав Темпл. — Одразу після короткої пам’яті та гострих дотепів.

Його ясновельможність Пайк розглядав Сворбрека, котрий досі щось записував.

— А цей чоловік з якого приводу вас консультує?

— Це Спілліон Сворбрек, мій біограф.

— Не більше ніж скромний оповідач, — Сворбрек пишно вклонився. — Хоч маю сказати, що моя проза змушувала дорослих чоловіків ридати.

— У хорошому сенсі? — спитав Темпл.

Якщо той це й почув, то був надто зайнятий, щоб відповідати.

— Я пишу історії про героїзм і пригоди, щоб надихати жителів Союзу! Тепер вони широко розходяться, завдяки диву друкарського верстата Рімальді. Можливо, ви знайомі з моїми «Оповідями про Гарода Великого» в п’яти томах? — Мовчанка. — У яких я повертаюсь до міфічного походження самого Союзу. — Знову мовчанка. — Або восьмитомна сага «Життя Касаміра, героя Англандії»? — Тиша. — У ній я згадую славетні звитяги минулого, щоб продемонструвати моральний занепад сьогодення.

— Ні. — Розплавлене обличчя Пайка не виражало жодних емоцій.

— Я надішлю вам кілька примірників, ваша ясновельможносте!

— Міг би читати їх полоненим, щоб вибити зізнання, — пробурмотів Темпл собі під ніс.

— Не переймайтеся, — сказав Пайк.

— Без проблем! Генерал Коска дозволив мені супроводжувати його в цій кампанії. Тим часом він ділиться зі мною деталями своєї захопливої кар’єри солдата удачі! Я збираюся зробити його героєм своєї поки найвидатнішої роботи!

Відлуння слів Сворбрека потонуло у важкій тиші.

— Заберіть цього чоловіка з моїх очей, — сказав Пайк. — Його манера спілкування мене ображає.

Сворбрек блискавично побіг униз схилом у супроводі двох Послідовників. Коска повів далі без тіні збентеження.

— Генерале Брінт! — стиснув він уцілілу долоню генерала обома руками. — Я розумію, що у вас є певне занепокоєння щодо нашої участі в штурмі...

— Мене занепокоїла відсутність цієї участі! — гаркнув Брінт, висмикнувши руку.

Коска надув губи з виглядом враженої невинності.

— Ви вважаєте, ми не дотримались контрактних зобов’язань?

— Ви недотрималися честі, гідності, професіоналізму...

— Не пригадую, щоб про них ішлося в договорі, — сказав Темпл.

— Вам наказали атакувати! Ваша неспроможність це зробити коштувала життів кільком моїм людям, в тому числі одному другові!

Коска ледачо махнув рукою, ніби друзі були чимось ефемерним, про що в дорослих розмовах не говорять.

— Ми були зайняті тут, генерале Брінт, і неабияк.

— Безкровною перестрілкою!

— Ви говорите так, ніби воліли б, аби перестрілка була кривавою. — Темпл простягнув руку до Любчика. Сержант дістав із внутрішньої кишені контракт. — Пункт восьмий, якщо не помиляюсь.

— Технічно будь-яка перестрілка тими чи іншими засобами ураження вважається битвою. Власне, кожен солдат війська має отримати премію.

Брінт зблід.

— Ще й премію? І це при тому, що нікого навіть не поранили?

Коска прокашлявся:

— У нас тут трапився випадок дизентерії.

— Це жарт?

— Точно не для того, хто на собі відчув симптоми, запевняю вас!

— Пункт дев’ятнадцятий... — Папір хрустів, поки Темпл гортав об’ємний документ. — Кожен солдат, не здатний виконувати свої контрактні зобов’язання через хворобу, вважається втратою для війська. Це вимагає додаткових виплат для відшкодування втрати. Вже не кажучи про полонених, яких було захоплено й доставлено...

— Все зводиться до грошей, чи не так?

Коска так високо знизав плечима, що позолочені еполети торкнулися мочок його вух.

— А до чого ж іще це має зводитись? Ми найманці. Благородніші мотиви — це для благородніших людей.

Брінт, розчервонівшись, зиркнув на Темпла.

— Мабуть, ти в захваті від своїх викрутасів, гуркський черв’яку.

— Ви самі підписались під угодою, генерале. — Темпл перегорнув останню сторінку й показав Брінту його закручений підпис. — Мій захват чи його відсутність не стосується справи. Як і мої викрутаси. І я наполовину дагосканець та наполовину штирієць, якщо ви вже заговорили про моє походження...

— Ти коричневий син шльондри.

Темпл лише всміхнувся:

— Моя мати ніколи не соромилася своєї професії, то чому ж я повинен?

Генерал витріщився на його ясновельможність Пайка, який усівся на забризкану кам’яну кладку, вкриту лишайником, дістав шматок хліба й намагався привабити птахів невиразним прицмокуванням.

— Треба розуміти, ви схвалюєте цей правовий бандитизм, ваша ясновельможносте? Це договірне боягузтво, це обурливе...

— Генерале Брінт. — Голос Пайка звучав лагідно, але було в ньому щось скрипуче, як іржаві петлі, від чого всі одразу замовкли. — Ми всі цінуємо старанність, яку продемонстрували ви та ваші люди. Але війна скінчилась. Ми перемогли. — Він кинув у траву трохи крихт і дивився, як маленька пташка почала їх клювати. — Не годиться розбиратись, хто що зробив. Ви підписали контракт. Ми його поважатимемо. Ми ж не варвари.

— Ми ні. — Брінт люто зиркнув на Темпла, потім на Коску, а потім на Любчика. Жодного з них це не вразило. — Мені треба подихати. Тут жахливо смердить!

Ціною певних зусиль генерал знову заліз у сідло, розвернув коня й понісся геть разом із кількома ад’ютантами.

— А мені тутешнє повітря подобається, — весело сказав Темпл, радий, що конфлікт вичерпано.

— Ви вже вибачте генералові, — сказав Пайк. — Він дуже відданий своїй справі.

— Я намагаюся завжди пробачати людям їхні недоліки, — сказав Коска. — Зрештою, у мене й своїх вистачає.

Пайк не намагався це заперечити.

— У мене для вас є нова робота. Поясните, Інквізиторе Лорсен? — І він відвернувся до своїх пташок, ніби приїхав до них, а решта його лише відволікала.

Лорсен вийшов уперед, явно насолоджуючись моментом.

— Повстання добігає кінця. Інквізиція відновлює всіх зрадників корони. Втім, кілька повстанців таки зуміли втекти на нецивілізований захід, де вони, безсумнівно, знову розпалюватимуть розбрат.

— Боягузливі покидьки! — ляснув себе по нозі Коска. — Невже вони не могли загинути як пристойні люди? Терпіти не можу ніяких розпалювань!

Лорсен примружився, ніби від вітру, але продовжив:

— З політичних причин армія його величності не може їх переслідувати.

— Політичні причини... — сказав Темпл. — Ви маєте на увазі кордони?

— Саме так, — погодився Лорсен.

Коска роздивлявся свої ребристі пожовклі нігті.

— Ой, я їх ніколи не сприймав всерйоз.

— Саме так, — сказав Пайк.

— Ми хочемо, щоб військо Милосердної Руки перейшло гори та навело ладу Ближньому Краї на захід від річки Соквая. Цієї повстанської гнилі треба позбутися раз і назавжди. — Лорсен рубонув ребром руки по уявній гнилі, підвищуючи голос. — Ми маємо вичистити це гніздо порочності, що надто довго гноїлося на нашому кордоні! Цю переповнену вигрібну яму! Цю каналізацію, що постійно сіє хаос у Союзі!

Темпл замислився. Як на людину, що так завзято бореться з хаосом, Інквізитор Лорсен аж надто любив метафори про лайно.

— Ну, каналізації нікому не подобаються, — визнав Коска. — Крім, мабуть, асенізаторів, які там фактично живуть. Пробивати засмічення — це наш фах, правда ж, сержанте Любчик?

Здоровань відірвався від своїх костей і знизав плечима.

— Лінгвіст у нас Темпл, але в цьому випадку, можливо, я спробую перекласти? — Старий покрутив кінчики своїх навощених вусів. — Ви хочете, щоб ми наслали чуму на мешканців Ближнього Краю. Хочете, щоб ми дали жорсткий урок кожному бунтарю й кожній людині, яка такого прихистить. Хочете, аби до них дійшло, що єдине їхнє майбутнє — це благодать і прихильність його величності. Хочете, щоб ми штовхнули їх у привітні руки Союзу. Я правильно розумію?

— Досить правильно, — пробурмотів Пайк.

Темпл відчув, що пітніє. Рука його тремтіла, коли він витирав чоло. Але що він міг удіяти?

— Договір про співпрацю вже готовий. — Лорсен дістав власний стос хрустких документів із червоною восковою печаттю в нижньому кутку.

Коска відмахнувся.

— Мій нотаріус його прогляне. Уся ця юридична тарабарщина пливе в мене перед очима. Я звичайний солдат.

— Це викликає захоплення, — сказав Пайк, ледь помітно смикнувши безволосими бровами.

Вимащений чорнилом вказівний палець Темпла забігав по сторінках, очі метались від одного пункту до іншого. Він раптом усвідомив, що нервово смикає кутики сторінок, і змусив себе припинити.

— Я супроводжуватиму вас у цій експедиції, — сказав Лорсен. — Маю список поселень, де, ймовірно, переховують повстанців. Або мають бунтівні настрої.

Коска вишкірився:

— Немає нічого небезпечнішого за настрої!

— Зокрема, його високопреосвященство Архілектор пропонує премію в розмірі п’ятдесяти тисяч марок тому, хто впіймає живим головного повстанця, котрого звуть Контус. Також відомий під іменем Сімок. Духи звуть його Чорною Травою. Під час різанини в Ростоді він користувався псевдонімом...

— Годі псевдонімів, благаю вас! — Коска масажував голову, ніби та розболілась. — Відколи я отримав травму голови в битві при Аф’єрі, у мене жахлива пам’ять на імена. Це такий сором. Але сержант Любчик запам’ятовує всі деталі. Якщо цей ваш Коншус...

— Контус.

— А я як сказав?

— Коншус.

— Ну ось! Якщо він у Ближньому Краї, ви його отримаєте.

— Живим, — гаркнув Лорсен. — Він має відповісти за свої злочини. Він має стати уроком для інших. Публічно!

— З цього вийде дуже пізнавальна вистава, не сумніваюсь!

Пайк кинув ще жменю крихт своїй пташиній зграї.

— Методи обирайте на ваш розсуд, генерал-капітане. Тільки просимо лишити щось, крім попелу, що можна було б анексувати.

— Ватага найманців — це радше булава, ніж скальпель.

— Його преосвященство обрав інструмент і розуміє певну обмеженість.

— Дуже натхненна людина, ваш Архілектор. Знаєте, ми з ним близькі друзі.

— Як бачите в контракті, його єдина чітка умова полягає в тому, щоб ви уникали будь-якої імперської плутанини. Будь-якої. Ви мене зрозуміли? — У голосі Пайка знову по: чулося скреготіння. — Легат Сарміс досі блукає кордоном, як розгнівана примара. Не думаю, що він перетне межу, але все ж це людина, з якою не можна жартувати. Надзвичайно жорстокий і кривавий супротивник. Наразі його преосвященство не бажає починати нової війни.

— Не переймайтеся, я завжди уникаю бійки, якщо можу. — Коска радісно поплескав по руків’ю свого меча. — Меч потрібен, щоб ним брязкати, чи не так?

— А ще в нас є для вас подарунок. — Пайк вказав на укріплений віз, дубового монстра, закутаного в клепане залізо, який тягли восьмеро дебелих коней. Це було щось середнє між транспортом і замком. Віз мав прорізані вікна та зубчастий парапет угорі, з якого солдати могли стріляти у ворогів. Не найпрактичніший подарунок, але практичність Коску ніколи особливо не цікавила.

— Це мені? — Старий притиснув руки до позолоченого нагрудника. — Він стане моїм домом у дорозі!

— Всередині є секрет, — сказав Лорсен. — Дещо, що його преосвященство дуже хотів би випробувати.

— Обожнюю сюрпризи! Звісно, ті, що не передбачають озброєних людей у мене за спиною. Скажіть його преосвященству, що це буде честь для мене. — Коска підвівся, скривившись, коли хруснули його немолоді коліна. — Як там договір про співпрацю?

Темпл відірвався від передостанньої сторінки.

— Еее... — Контракт переважно спирався на той, котрий він склав для попередньої справи. Кожна деталь була чітко прописана, деякі пункти виявилися навіть щедрішими. — Є питання щодо забезпечення, — затинаючись сказав він і чекав на заперечення. — Харчування та озброєння, про які йдеться в цьому пункті, мають включати...

— Деталі. Не привід для затримки. Підпишімо папери й збираймо військо. Що довше вони сидять, то складніше підняти їхні дупи. Немає нічого небезпечнішого для життя та комерції, ніж найманці без роботи. — Окрім, мабуть, найманців із роботою.

— Було б непогано, якби ви дали мені ще трохи часу...

Коска підійшов і знову поклав руку Темплу на плече.

— У тебе є юридичні заперечення?

Темпл замовк, намагаючись підібрати слова, які б щось значили для людини, для якої ніщо нічого не значить.

— Не юридичні, ні.

— Фінансові заперечення? — спитав Коска.

— Ні, генерале.

— Тоді...?

— Ви пам’ятаєте, як ми познайомилися?

Коска раптом спалахнув сяючою усмішкою, на яку був здатен лише він. Хороший настрій і наміри прочитувались на його зморшкуватому обличчі.

— Звісно. Я був у блакитній уніформі, а ти — в коричневому лахмітті.

— Ви сказали... — Зараз це здавалось нереальним. — Ви сказали, що ми поладнаємо.

— А хіба не так сталося? І юридично, і фінансово? — Ніби весь спектр добра вмістився між цими двома полюсами.

— І... морально?

Старий насупився, ніби почув щось іноземною мовою.

— Морально?

— Генерале, будь ласка. — Темпл зобразив свій найсерйозніший вираз обличчя. Він знав, що може бути справді серйозним, коли захоче. Або коли має що втрачати. — Благаю вас. Не підписуйте цього документа. Це буде не війна, а вбивство.

Брови Коски поповзли вгору.

— Не велика різниця, коли тебе поховали.

— Ми не судді! Що буде з мешканцями цих міст, коли туди прийдуть спраглі до грабунку люди? Жінки, діти, генерале, які не мають стосунку до повстання. Ми вищі за це.

— Невже? Ти так не казав у Кадірі. Якщо не помиляюсь, ти переконував мене підписати той договір.

— Ну...

— А в Штирії хіба не ти вмовляв мене забрати те, що мені належить?

— У вас була обґрунтована претензія...

— До того, як ми вирушили на Північ, ти допомагав мені вмовляти людей. Ти можеш бути в біса переконливим, коли хочеш.

— Тоді дозвольте переконати вас зараз. Будь ласка, генерале Коска. Не підписуйте.

Зависла довга пауза. Коска зітхнув, а чоло його зморщилося ще сильніше.

— Отже, заперечення совісті.

— Совість — це уламок божественного? — пробурмотів Темпл із надією. Не кажучи про те, що це паскудний дороговказ, який зараз завів його в дуже небезпечне становище. Він помітив, що нервово колупає поділ своєї сорочки. Коска не зводив з нього очей. — У мене просто відчуття, що ця робота... — Він відчайдушно шукав слова, що могли б відвернути неминуче. — Добром не скінчиться, — закінчив він тупо.

— Хороша робота рідко вимагає послуг найманців. — Рука Коски міцніше стиснула його плече, й Темпл відчув, що позаду стоїть Любчик. Незворушно, мовчки, але все ж стоїть. — Люди сумління та переконань більше підходять для іншої роботи. Інквізиція його величності пропонує праведну мету, як я розумію?

Темпл ковтнув клубок у горлі й глянув на Пайка, який уже зібрав навколо себе цілу пташину зграю.

— Не певен, що мені підходить їхнє бачення праведності.

— Ну, в цьому й біда з праведністю, — пробурчав Коска. — У кожного своє бачення. Натомість золото універсальне. За моїм багатим досвідом, людині краще перейматись тим, що добре для її гаманця, ніж тим, що просто добре.

— Я лише...

Коска стиснув ще сильніше.

— Не хочу бути різким, Темпле, але йдеться не лише про тебе. Я маю дбати про добробут цілого війська. П’ятсот осіб.

— П’ятсот дванадцять, — сказав Любчик.

— Плюс один з дизентерією. Я не можу ставити їх у незручне становище через твої відчуття. Це було б... аморально. Ти мені потрібен, Темпле. Але якщо хочеш піти... — Коска важко зітхнув. — Попри всі твої обіцянки, попри мою щедрість, після всього, що ми разом пройшли, що ж... — Він показав на палаючу Малкову й вигнув брови. — Думаю, двері завжди відчинені.

Темпл ковтнув слину. Він міг би піти. Міг би сказати, що не хоче брати в цьому участі. Досить, чорт забирай! Але для цього потрібна відвага. У нього за спиною не залишиться озброєних людей. Він буде сам, слабкий, знову жертва. Це буде так тяжко. А Темпл завжди обирав простий шлях. Навіть коли знав, що той хибний. Власне, особливо тоді, адже просте й неправильне — чудова компанія. Навіть тоді, коли розумів, що зрештою все одно буде складно. Навіщо думати про завтра, коли й сьогодні проблем вистачає?

Можливо, Кадія зумів би якось це спинити. Ймовірно, це вимагало б максимальної самопожертви. Але цілком очевидно, що Темпл — не Кадія. Він знову витер піт, вичавив із себе нудотну усмішку й уклонився.

— Завжди маю за честь служити.

— Чудово! — Коска вирвав контракт із ослаблої руки Темпла й розклав на зламаній колоні, щоб підписати.

Пайк підвівся, струсив крихти зі свого безформного чорного плаща й розігнав птахів.

— Ви знаєте, що там, на заході?

Запитання зависнуло в повітрі. Знизу лунав тихий дзвін, стогін і клацання. Послідовники забирали полонених. Він відповів сам.

— Майбутнє. А майбутнє належить не Старій Імперії. Їхній час минув тисячу років тому. Не належить воно й Духам, тим дикунам. Воно не належить втікачам, авантюристам та опортуністським покидькам, що пустили коріння на тій незайманій землі. Ні. Майбутнє належить Союзу. Ми маємо забрати його собі.

— І не треба боятись робити все необхідне, щоб його забрати, — додав Лорсен.

— Не хвилюйтеся, джентльмени. — Коска всміхнувся, виводячи свій хитромудрий підпис. — Ми заберемо майбутнє разом.

Звичайні люди

Дощ ущухнув. Шай вдивлялася крізь дерева, з яких крапала вода, і побачила зрубаний стовбур на узбіччі, в корі якого стирчав ніж. Попереду виднів обгорілий кістяк будинку.

— Не складно ж за цими покидьками стежити, — пробурмотів Лемб. — Скрізь лишають спалені хати.

Мабуть, упевнені, що вбили всіх, хто міг за ними піти. Шай намагалась не думати, що буде, коли вони помітять її та Лемба, котрі Ідуть за ними в своєму хиткому возі.

Були часи, коли вона продумувала все, кожну мить кожного дня — свого, Лемба, Галлі, Піта і Ро. Все мало бути на своїх місцях, зі своєю метою. Вона завжди дивилася вперед. Майбутнє видавалось їй кращим за теперішнє.

Його силует був чіткий, як добудована хата. Важко повірити, що відтоді минуло лише п’ять ночей під полотном на возі. П’ять ранків, коли вона прокидалась із болем, ніби під ногами відкрилася прірва. П’ять днів вони йшли за слідом через порослі травою пустирі, крізь ліси. Вона згадувала своє темне минуле й гадала, яка саме його частина вирвалася з холодних обіймів землі й забрала її життя, поки вона всміхалась завтрашньому дню. Її пальці нервово терли долоню.

— Може, подивимося, що там?

Насправді вона боялась того, що вони могли знайти. Боялася дивитись і боялась не дивитися. Втомлена й нажахана. Там, де колись були її надії, залишилася лише порожнеча. — Я обійду ззаду.

Лемб обтрусив капелюхом коліна й побрів галявиною. Гілочки хрустіли під його черевиками, а зграйка переляканих голубів здійнялась у біле небо, сповіщаючи всім про їхнє прибуття. Втім, тут нікого не було. Принаймні нікого живого.

Ззаду була заросла овочева грядка. Хтось вирив у важкій землі неглибоку канаву, хіба до щиколоток. Поруч лежали тіла, накриті простирадлом, з-під якого стирчала пара черевиків і пара босих ніг із брудом під синюватими нігтями.

Лемб присів і відгорнув один край простирадла. Чоловік і жінка з посірілими обличчями, обоє з глибоко перерізаними горлянками. Голова жінки похилилася так, що виднілася волога багряна рана.

Шай втиснула язик у щілину між передніми зубами й витріщилась на землю. Було б надто оптимістично сподіватися побачити щось інше, а оптимісткою вона точно не була. Однак ці обличчя все одно щось у ній надірвали. Тривога за Піта й Ро чи за себе, чи просто огидні спогади про ті часи, коли трупи зовсім її не дивували.

— Облиште їх, покидьки!

Першим, що помітила Шай, був наконечник стріли. Наступним — рука, що тримала натягнутий лук. Білі кісточки виділялись на тлі темного дерева. Останнім було обличчя — хлопець, років шістнадцяти. Мокре волосся кольору піску прилипнуло до блідої шкіри.

— Я вас уб’ю! Я зроблю це! — Він вийшов з-за кущів, намацуючи ногами тверду землю. Тіні ковзали по його напруженому обличчю, а рука на луку тремтіла.

Шай змусила себе не рухатись, хоч першими інстинктами були або кинутись на нього, або тікати. Її м’язи аж свербіли, щоб зробити щось із цього, і були часи, коли Шай піддалася б пориву. Але оскільки пориви зазвичай вели її неприємними маршрутами прямісінько в лайно, вона вирішила цього разу їх ігнорувати й просто стояти, дивлячись хлопцеві в очі. Налякані очі, що й не дивно. Широко розплющені, з блиском у кутиках. Вона заговорила ніжно, ніби вони зустрілися на танцях, а навколо не було згорілих будинків, мертвих людей і натягнутих луків.

— Як тебе звуть?

Його язик пробіг по губах. Вістря стріли тремтіло, викликаючи жахливий свербіж у її грудях, куди воно й було націлене.

— Я Шай. А це Лемб.

Очі хлопця метнулись, як і лук. Лемб навіть не сіпнувся. Просто опустив простирадло на місце й повільно підвівся. В очах цього хлопця він навряд видавався безпечним. Навіть попри свою сплутану сиву бороду. Треба було дуже необачно поводитись із лезом, щоб випадково нагородити себе такими шрамами, як у Лемба. Шай завжди думала, що він їх отримав на якійсь війні на Півночі, але часи, коли він був воїном, минули. Якийсь боягуз, як вона завжди казала. Та цей хлопець цього не знав.

— Ми переслідуємо одних людей, — Шай говорила м’яко, змушуючи хлопця перевести погляд та стрілу на неї. — Вони спалили нашу ферму біля Скверділа. Спалили і вбили чоловіка, який у нас працював. А ще забрали моїх сестру та брата... — Її голос надламався, і їй довелось ковтнути клубок у горлі. — Ми їдемо за ними.

— Думаю, тут вони теж побували, — сказав Лемб.

— Ми їх вистежуємо. Людей двадцять, рухаються швидко. — Вістря стріли почало опускатись. — Вони навідали ще кілька ферм по дорозі. Там теж таке. Потім ми рушили за ними в ліс. І ось ми тут.

— Я полював, — тихо сказав хлопець.

Шай кивнула:

— А ми були в місті. Продавали врожай.

— Я повернувся і... — Стріла опустилась до землі, й Шай відлягло. — Я нічого не міг удіяти.

— Ні.

— Вони забрали мого брата.

— Як його звуть?

— Евін. Йому дев’ять років.

Тиша. Чулось лише крапання з дерев і ніжний скрип тятиви, яку відпустив хлопець.

— Ти знаєш, хто вони такі? — спитав Лемб.

— Я їх не бачив.

— А не знаєш, навіщо вони забрали твого брата?

— Я ж сказав, що мене тут не було. Не було.

— Добре, — заспокоїла його Шай. — Я розумію.

— То ви ідете за ними? — спитав хлопець.

— Намагаємось не відстати, — сказав Лемб.

— Збираєшся повернути сестру й брата?

— Сподіваюся на це, — сказала Шай якомога впевненіше.

— А мого брата можете повернути?

Шай глянула на Лемба, а він — на неї.

— Можемо спробувати, — сказала вона.

— Тоді, мабуть, я поїду з вами.

Знову запала мовчанка.

— Ти впевнений? — спитав Лемб.

— Я здатен робити те, що треба, старий покидьку! — закричав хлопець так, що аж вени на шиї напнулись.

Лемб і оком не повів.

— Ми ще не знаємо, що треба буде робити.

— Але якщо хочеш приєднатись, у возі є місце.

Шай простягнула хлопцеві руку. Якусь мить він на неї дивився, а тоді підійшов і потиснув. Аж надто міцно, як це роблять чоловіки, коли хочуть показати, що вони крутіші, ніж є насправді.

— Мене звуть Ліф.

Шай кивнула на трупи:

— Це твої батьки?

Хлопець кліпнув.

— Я намагався їх поховати, але земля надто тверда, а мені нічим копати. — Він потер великим пальцем поламані нігті. — Я намагався.

— Тобі допомогти? — спитала вона.

Його обличчя скривилося, він опустив голову й кивнув.

— Усім нам іноді потрібна допомога, — сказав Лемб. — Я дістану лопати.

Шай витягнула руку, на мить завагалась, а тоді акуратно поклала її хлопцеві на плече. Відчула, як той напружився, думала, що він скине її руку, але він цього не зробив і вона зраділа. Можливо, їй це було потрібно більше, ніж йому.

Вони рушили далі, уже втрьох, але загалом нічого не змінилося. Той самий вітер, те саме небо, ті самі сліди, та сама тривожна мовчанка. Віз усе більше дихав на ладан, підскакуючи на вибоїнах. З кожним кілометром сильніше хитався й деренчав за спинами терплячих волів. Одне колесо майже розвалилось у своїй залізній шині. Шай йому співчувала. Попри суворий вираз обличчя, вона й сама розвалювалася. Вони розвантажили речі, щоб воли могли спокійно пощипати травичку. Крекчучи, Лемб підняв віз із одного боку, а Шай робила все можливе тими інструментами, які в них були, та торбинкою цвяхів. Ліф був радий допомогти, але це означало, що він лише подавав Шай молоток, коли та просила.

Дорога вперлась у річку, і їм довелося йти вбрід. Калдер і Скейл були не в захваті, але зрештою Шай таки дотягла їх до високого кам’яного триповерхового млина. Ті, кого вони переслідували, не захотіли його палити, тож колесо досі крутилося, хлюпаючись у дзюркотливому потоці. Двоє чоловіків і жінка звисали з вікна горища. В одного була зламана й неприродно видовжена шия. Інший мав обгорілі ноги, що теліпалися за метр над землею.

Ліф вибалушив очі.

— Що за люди таке виробляють?

— Звичайні люди, — сказала Шай. — Для такого не треба бути кимось особливим.

Хоч іноді їй здавалося, що вони переслідують щось інакше. Якусь божевільну бурю, що несеться цією Богом забутою землею, лишаючи бруд, пляшки, лайно, спалені будинки і повішеників. Бурю, що забрала всіх дітей невідомо з якою метою.

— Зможеш залізти туди й перерізати мотузки, Ліфе?

Здавалося, йому байдуже, але він дістав ніж і зайшов усередину.

— Багато народу ми ховаємо останнім часом, — пробурмотіла Шай.

— Добре, що є віз, куди можна закинути лопати, — сказав Лемб.

Вона засміялась, але тоді зрозуміла, з чого сміється, і вдала, що кашляє. У вікні показалася голова Ліфа. Він перехилився й почав різати мотузки, від чого тіла захитались.

— Якось неправильно, що ми прибираємо за тими покидьками.

— Хтось же мусить. — Лемб подав їй лопату. — Чи хочеш, щоб вони тут і далі висіли?

Ближче до вечора, коли сонце почало сідати за обрій, краї хмар запалали, дерева затанцювали, а трава вкрилася візерунками, вони натрапили на табір.

Велике вогнище тліло під купою дров. Навколо розкинулись обгорілі гілки та мокрий попіл. Шай зіскочила з воза, поки Лемб, пирхаючи, змушував спинитись Скейла та Калдера. Вона дістала ніж і потицяла жар.

— Вони тут ночували, — гукнула Шай.

— То ми їх наздоганяємо? — спитав Ліф, зістрибнувши й дістаючи стрілу.

— Думаю, так. — Хоч Шай і не була певна, чи це добре. Вона знайшла в траві потерту мотузку, побачила між деревами зірване павутиння і шмат тканини на ожині.

— Хтось пішов у цей бік? — спитав Ліф.

— Не один. І швидко.

Шай пригнулась і рушила туди, вниз багнистим схилом. Багно й опале листя зрадницьки ковзали під ногами, тож було непросто втримати рівновагу, вдивляючись у темряву...

Вона побачила Літа. Він лежав обличчям униз біля зламаного дерева, такий маленький на тлі вузлуватого коріння, їй хотілось закричати, але вона навіть дихати не могла. Шай побігла, підсковзнулась, упала на бік, підвелася й побігла далі. Присіла біля нього. Рука тремтіла. Вона не хотіла дивитись на його обличчя, але мусила. Затамувавши подих, перевернула його. Тіло було маленьке, але задубіле, як дошка. Неслухняними пальцями вона струсила листя, що прилипло до його обличчя.

— Це твій брат? — пробурмотів Ліф.

— Ні. — Її мало не знудило від полегшення. А тоді від провини, адже їй відлягло, хоч цей хлопчина мертвий. — Не твій?

— Ні, — сказав Ліф.

Шай просунула руки під мертву дитину, підняла й попленталась схилом. Ліф ішов за нею. Лемб стояв між деревами на верхівці — чорна фігура на тлі призахідного сонця.

— Це він? — спитав він надламаним голосом. — Це Піт?

— Ні.

Шай поклала тіло на траву. Руки хлопця розкинулись, а голова похилилась назад.

— Хай мені грець. — Лемб запустив пальці в своє сиве волосся й стиснув голову, ніби та от-от лусне.

— Можливо, він намагався втекти. І вони його показово стратили. — Шай сподівалась, що Ро тікати не намагалася. Сподівалась, що вона надто розумна для цього, що вона розумніша, ніж Шай була в її віці. Вона сперлась на віз, спиною до супутників, міцно заплющила очі й витерла сльози. Дістала кляті лопати й понесла.

— Знову копати, чорт забирай, — сплюнув Ліф, рубонувши землю, ніби це вона викрала його брата.

— Краще, коли ти копаєш, ніж коли тебе закопують, — сказав Лемб.

Шай залишила їх біля могил, а волів на пасовиську, й почала ходити колами, низько пригнувшись. Пальцями вона прочісувала холодну траву, намагаючись знайти сліди, зрозуміти, що вони тут робили і що робитимуть далі.

— Лембе.

Він захрипів і присів поряд, струшуючи бруд із рукавиць.

— Що це?

— Здається, троє тут відкололись і подались на південь та схід. Решта рушили на захід. Що думаєш?

— Я намагаюся не думати. Ти в нас слідопит. Хоч і гадки не маю, коли ти цього навчилася.

— Просто потрібно як слід покумекати. — Шай не хотіла казати, що гнатись за кимось і тікати від переслідування — це одне й те саме. А в утечах від переслідувачів у неї було два роки жорсткої практики.

— Вони розділилися? — спитав Ліф.

Лемб глянув на південь.

— Не поладнали?

— Можливо, — сказала Шай. — А може, їх відправили покружляти тут, перевірити, чи ніхто не йде слідом.

Ліф почав намацувати стрілу, витріщившись на горизонт.

Лемб відмахнувся:

— Якщо б вони перевіряли, то вже б помітили нас. — Він і далі дивився на південь, уздовж лісосмуги, в напрямку невисокого хребта, куди, на думку Шай, ті троє подались. — Ні. Думаю, вони вирішили, що з них досить. Можливо, все зайшло надто далеко. Може, вони почали думати, що наступними повісять їх. Хай там як, ми йдемо за ними. Сподіваюся, встигнемо наздогнати, перш ніж розвалиться віз. Чи я, — додав він, важко деручись на своє сидіння.

— Діти не з тими трьома, — сказав Ліф, раптом спохмурнівши.

— Ні. — Лемб начепив свій капелюх. — Але вони можуть вказати нам шлях. Треба полагодити цей віз, знайти нових биків чи коней. І нам потрібна їжа. Можливо, ті троє...

— Ти бісів старий боягуз.

Зависла пауза. Тоді Лемб кивнув на Шай.

— Ми з нею роками про це говоримо, тож нічого нового в цю дискусію ти не принесеш. — Шай глянула на них. Хлопець сердито дивився вгору, дебелий старий спокійно поглядав униз зі свого сидіння.

Ліф скривив губу.

— Ми маємо йти за дітьми, інакше...

— Залазь на віз, хлопче, бо підеш за дітьми сам.

Ліф знову відкрив рота, але Шай узяла його за руку.

— Я хочу їх упіймати не менше, ніж ти, але Лемб має рацію. Там двадцять людей, поганих людей, озброєних і затятих. Ми нічого їм не вдіємо.

— Але ж нам доведеться з ними зіткнутись рано чи пізно, хіба не так? — огризнувся Ліф, важко дихаючи. — То краще зараз, поки мій брат і твої ще живі!

Шай мусила визнати, що в цьому є сенс, але нічого не могла зробити. Вона глянула йому в очі й сказала спокійно, але твердо:

— Залазь у віз, Ліфе.

Цього разу він зробив, як йому сказали. Заліз і всівся серед їхнього мотлоху, спиною до них.

Шай умостила свою побиту дупу біля Лемба, той смикнув поводи, і Скейл та Калдер неохоче рушили.

— Що робитимемо, якщо впіймаємо тих трьох? — спитала вона тихенько, щоб не почув Ліф. — Чимала ймовірність, що вони теж озброєні й затяті. Принаймні озброєні краще за нас, це вже точно.

— Тоді нам доведеться бути затятішими за них.

Її брови поповзли вгору. Цей дебелий лагідний північанин, який реготав, бігаючи в пшениці з Літом на одному плечі та Ро на іншому, який сидів на заході сонця з Галлі, годинами мовчки передаючи туди-сюди пляшку, який жодного разу й пальцем її не торкнувся, коли вона була мала, попри деякі досить неприємні провокації. І тепер він говорить, що доведеться замаститись по лікті в крові.

Шай розуміла, що це не абищо.

Вона заплющила очі й згадала обличчя Джега, якого вдарила ножем. Скривавлений капелюх насунувся йому на очі, а він досі бурмотів: «Курити, курити». Той продавець у крамниці витріщався на неї, поки його сорочка червоніла. Згадала погляд Додда, який стояв переднею зі стрілою в грудях. Навіщо ти це зробила?

Вона потерла обличчя, раптом спітнівши. Серце гупало у вухах, як і тоді. Вона звивалась у своєму брудному одязі, ніби могла скинути з себе минуле. Але воно міцно за неї вчепилося. Заради Піта й Ро вона мусить знову пролити кров. Шай стиснула руків’я ножа й важко зітхнула. Вибору не було тоді. Вибору немає і зараз. А за такими людьми, яких вони переслідують, нема чого плакати.

— Коли ми їх знайдемо, ти робитимеш те, що я скажу. — Її голос був такий тихий у густій темряві.

— Ні, — сказав Лемб.

— Га? — Він так довго виконував усі її накази, що вона й не думала, ніби він може вчинити інакше.

Коли вона на нього глянула, його старе пошрамоване обличчя скривилося, наче від болю.

— Я пообіцяв твоїй матері. Перш ніж вона померла. Пообіцяв дбати про її дітей. Про Піта і Ро... І, думаю, тебе це теж стосується, чи не так?

— Мабуть, — невпевнено пробурчала вона.

— За своє життя я порушив багато обіцянок. — Він потер очі ребром долоні в рукавиці. — Але цієї дотримаюсь. Тож, коли ми їх знайдемо... це ти робитимеш, як я скажу. Цього разу.

— Гаразд. — Шай могла й погодитись, якщо йому від цього буде легше.

А потім вона зробить те, що треба.

Найкраща людина

Здається, це Скверділ, — сказав Інквізитор Лорсен, насуплено роздивляючись мапу.

— А Скверділ є в списку його ясновельможності? — спитав Коска.

— Є. — Своїм тоном Лорсен дав зрозуміти, що сумнівів бути не може. Він був єдиною людиною в радіусі пари сотень кілометрів, у якої була якась мета. Сумнівів він не потерпить.

Його ясновельможність Пайк сказав, що майбутнє тут, на заході, але, на думку Лорсена, місто Скверділ було зовсім не схоже на майбутнє. Не нагадувало воно й теперішнє, на яке б згодилась людина, маючи вибір. Люди тут виявилися ще злиденніші, ніж він очікував. Втікачі й ізгої, непотріб і невдахи. Настільки бідні, що підтримка повстання проти наймогутнішої нації світу навряд серед їхніх пріоритетів. Але Лорсен не міг собі дозволити таким перейматись. Послаблення, пояснення та компроміси теж були непідйомною розкішшю. За багато болісних років управління в’язницею в Англандії він засвоїв, що люди або на правильному боці, або на неправильному.

І тих, хто на неправильному, не можна жаліти. Йому це не надто подобалося, але кращий світ має свою ціну.

Він згорнув карту, склав і сховав у плащ.

— Готуйте своїх людей до атаки, генерале.

— Мммм. — Лорсен здивовано побачив, що Коска саме сьорбає з металевої фляжки.

— Чи не зарано для міцних напоїв? — процідив він крізь зуби. Зрештою, світанок був лише кілька годин тому.

Коска знизав плечима.

— Те, що добре в обід, добре й за сніданком.

— Так можна сказати й про погане, — відрубав Лорсен.

Коска безтурботно зробив ще один ковток і плямкнув.

— Хоч було б добре, якби ви про це не казали Темплу. Він переживає, дай йому Боже здоров’я. Я для нього майже як батько. Він був у скрутному становищі, коли я його зустрів...

— Дуже цікаво, — урвав його Лорсен. — Готуйте своїх людей.

— Зараз, Інквізиторе. — Поважний найманець міцно закрутив фляжку, ніби більше ніколи не збирався з неї пити, а тоді почав важко й не дуже гідно спускатися схилом.

Він справляв враження огидної людини, чия грубість не мінялася з часом. Надзвичайно марнославний, не надійніший за скорпіона й абсолютно не знайомий з мораллю. Втім, за кілька днів у компанії війська Милосердної Руки Інквізитор Лорсен дійшов висновку, що Коска, або Старий, як його називали, мабуть, найкращий з них усіх, його безпосередні підлеглі лише це доводили. Капітан Брашіо був підлим штирійцем, у якого постійно сльозилося око через стару рану. Він був непоганим вершником, але жирним, як сарай, адже перетворив лінощі на релігію. Капітан Джубаїр, незграбний, чорний, як смола, кантієць, вчинив навпаки й перетворив релігію на власне корисливе божевілля. Подейкували, що колись він був рабом і бився в ямі. Лорсен підозрював, що якась частина тієї ями назавжди лишилася в ньому. Капітан Дімбік був принаймні із Союзу, але його викинули з армії за некомпетентність. Він мав безвольне підборіддя й постійно носив потерту стрічку, як нагадування про минулу славу. Він лисів, але відпустив волосся, і тепер, замість бути просто лисим, він видавався і лисим, і ідіотом.

Наскільки Лорсен розумів, ніхто з них не вірив ні в що, крім власного прибутку. Попри прихильність Коски, той юрист, Темпл, був найгіршим з усіх. Він прославляв егоїзм, жадібність та підступні маніпуляції. Людина настільки слизька, що могла б працювати мастилом.

Лорсен здригнувся, глянувши на інші обличчя, що кишіли навколо величезного воза його ясновельможності Пайка: жалюгідні недоїдки кожної раси, метиси дворняг, всі в шрамах, хворі, брудні, в очікуванні грабунку й насильства.

Але огидний інструмент можна використати для досягнення праведної мети, хіба ні? Він сподівався, що так і вийде. Повстанець Контус досі ховався десь на цій забутій Богом землі, плетучи інтриги, плануючи заколоти й різанину. Його треба позбутись за будь-яку ціну. З нього треба зробити показовий приклад, аби Лорсен міг присвоїти собі славу за його арешт. Він востаннє глянув у підзорну трубу на Скверділ. Все тихо. Тоді склав трубу й рушив униз схилом.

Темпл тихо щось говорив Косці внизу. Ця ниюча нотка в його голосі особливо дратувала Лорсена.

— Може, ми могли б поговорити з мешканцями?

— Ми поговоримо, — сказав Коска. — Щойно подбаємо про обоз.

— Тобто пограбуємо їх.

Коска ляснув Темпла по руці.

— Ох ви, юристи! Завжди бачите саму суть!

— Мусить бути інший спосіб...

— Я все життя його шукав, і пошук привів мене сюди. Ми підписали угоду, Темпле. І Інквізитор Лорсен розраховує, що ми виконаємо свою частину, так, Інквізиторе?

— Я на цьому наполягаю, — прогарчав Лорсен, спопеляючи Темпла поглядом.

— Якщо ти хотів уникнути кровопролиття, треба було говорити раніше, — сказав Коска.

Юрист кліпнув.

— Я говорив.

Старий підняв долоні, показуючи на найманців, що озброювались, сідлали коней, пили й усіляко готувалися до насильства.

— Очевидно, не досить красномовно. Скільки людей готові битися?

— Чотириста тридцять двоє, — миттєво відповів Любчик. Лорсен помітив, що безшиїй сержант мав два непересічні таланти: мовчки випромінювати загрозу та рахувати. — За винятком шістдесяти чотирьох, які не захотіли в експедицію. До того ж, відколи ми залишили Малкову, було ще одинадцять дезертирів, а п’ятеро захворіли.

Коска махнув рукою.

— Відходи завжди неминучі. Що менше нас, то більшою буде наша слава, еге ж, Сворбреку?

Письменник, який незрозуміло що робив у поході, не здавався переконаним.

— Гадаю... так?

— Славу складно порахувати, — сказав Любчик.

— Щира правда, — нарікав Коска. — Як і чесність та інші нематеріальні активи. Втім, що нас менше, то більшу частку здобичі кожен отримає.

— Здобич порахувати можна.

— І зважити, і помацати, і піднести до світла, — сказав капітан Брашіо, ніжно потираючи своє масивне черево.

— Логічно було б додати, що всі високі ідеали світу не варті єдиної копійки, — покрутив свої навощені вуса Коска.

Лорсена пересмикнуло від щирої огиди.

— У такому світі я б жити не зміг.

Старий вишкірився.

— І все ж ви тут. Джубаїр на позиції?

— Скоро буде, — прохрипів Брашіо. — Ми чекаємо сигналу. Лорсен вдихнув крізь зціплені зуби. Ватага божевільних чекає сигналу найбожевільнішого.

— Ще не пізно. — Сафін говорив тихо, щоб не почули інші. — Ми можемо це спинити.

— А навіщо?

Джубаїр дістав меч і побачив страх в очах Сафіна. Він відчув одночасно і жаль, і презирство до нього. Страх народжується із зарозумілості. З віри в те, що все навколо — не план Божий і все можна змінити. Але змінити нічого не можна. Джубаїр прийняв це багато років тому. Відтоді вони зі страхом чужі одне одному.

— Цього хоче Бог, — сказав він.

Більшість людей не хочуть бачити правди. Сафін дивився на нього, як на навіженого.

— Чому б Бог хотів карати невинних?

— Не тобі судити про невинність. Людина не здатна зрозуміти Божий задум. Якщо він захоче когось урятувати, йому достатньо просто відвернути мій меч.

Сафін повільно похитав головою.

— Якщо це твій Бог, я в нього не вірю.

— Яким же він був би Богом, якби твоя віра хоч щось могла змінити? Або моя чи ще чиясь? — Джубаїр підняв свій меч. Сонце вигравало на довгому клинку, в його зазубринах і виїмках. — Хоч вір, хоч не вір у цей меч, він усе одно тебе розрубає. Він Бог. Усі ми йдемо його стежками.

Сафін знову похитав своєю маленькою головою, ніби це могло щось змінити.

— Який священник тебе такого навчив?

— Я бачив, який насправді світ, і сам вирішив, яким він має бути. — Джубаїр глянув через плече. Його люди збиралися в лісі. Обладунки та зброя готові до роботи, обличчя рішучі. — Ми готові атакувати?

— Я був там унизу. — Сафін тицьнув пальцем у напрямку Скверділа. — У них три констеблі, два з яких ідіоти. Не думаю, що реальна атака знадобиться, хіба не так?

Захисників там справді було мало. Колись місто було оточене загорожею з грубо зрізаних колод, але з часом її частково розібрали. Дах дерев’яної сторожової вежі вкрився мохом, а до однієї з її опор хтось прив’язав мотузку, аби сушити білизну. Духи давно залишили цю землю, й містяни, очевидно, не чекали нових загроз. Незабаром вони зрозуміють свою помилку.

Очі Джубаїра ковзнули на Сафіна.

— Я втомився від твоєї балаканини. Давай сигнал.

У погляді розвідника читалася неохота і смуток, але він підкорився. Дістав дзеркальце й вийшов на узлісся, щоб дати сигнал Косці та решті. Він мусив. Якби він не послухався, Джубаїр, мабуть, його вбив би, і мав би повне право.

Він закинув голову і всміхнувся блакитному небу крізь чорні гілки та листя. Він міг робити будь-що і був би правий, адже добровільно став Божою маріонеткою, таким чином звільнивши себе. Лише він вільний, оточений рабами. Він був найкращою людиною в Ближньому Краї. Найкращою людиною в Світовому Колі. Він не має страху, адже з ним Бог.

Бог скрізь, завжди.

Як же інакше?

Переконавшись, що на нього ніхто не дивиться, Брашіо дістав з-під сорочки медальйон і відкрив. Два маленькі портрети вицвіли так, що хтось інший навряд щось у них впізнав би, але Брашіо їх знав. Він ніжно торкнувся тих облич кінчиками пальців. У його спогадах вони були такими, як і тоді, коли він їхав, — м’якенькі, ідеальні, усміхнені. Як давно це було.

— Не хвилюйтесь, мої малята, — прошепотів він їм. — Я скоро повернуся.

Людина має вирішити, що для неї важливо, а решту — до біса. Переживатимеш за все, і нічого хорошого в тебе не вийде. Він був єдиною адекватною людиною в усьому війську. Дімбіка не цікавило нічого, крім нього самого. Джубаїр і адекватність абсолютно чужі одне одному. Попри свою майстерність і хитрість, Коска був мрійником. Ця маячня з біографом це доводить.

Брашіо був найкращим із них, адже знав, хто він. Жодних високих ідеалів, жодних грандіозних ілюзій. Він був адекватною людиною з відповідними амбіціями, робив те, що мусив, і був цим задоволений. Для нього мали значення лише доньки. Нові сукні, добра їжа, хороше придане, гарне життя. Краще, ніж пекло, в якому жив він...

— Капітане Брашіо! — Гучний, як завжди, рев Коски повернув його до реальності. — Це сигнал!

Брашіо закрив медальйон, витер кулаком мокрі очі й розправив патронташ із ножами. Коска запхнув одну ногу в стремено, підстрибнув раз, двічі, тричі, перш ніж таки зумів ухопитись за сідло. Воно було вже на рівні його вирячених очей, але він застиг.

— Може, хтось...

Сержант Любчик узяв Коску за дупу й легко закинув у сідло. Усівшись, старий трохи віддихався, а потім, не без зусиль, витягнув і підняв свій клинок.

— Діставайте мечі! — Він задумався. — Або дешевшу зброю! Зробімо щось хороше!

Брашіо вказав на вершину пагорба й заревів:

— Їдьмо!

Бурхливо горлаючи, перша шеренга пришпорила коней і понеслася, розсипаючи на всі боки землю й суху траву. Коска, Лорсен, Брашіо та решта рушили за ними, як личить командирам.

— І це все? — пробурчав Сворбрек, коли вбога долина, поля та запилюжене маленьке поселення з’явилися передними.

Може, він сподівався побачити височенну фортецю з золотими куполами й незламними стінами. Може, саме такий вигляд усе й матиме, коли він про це напише.

— Схоже...

— Та невже? — гаркнув Темпл.

Штирійці Брашіо вже летіли жадібним галопом до міста, а кантійці Джубаїра наступали з іншого боку. Їхні коні були ніби чорні цятки на тлі хмари пилу.

Ви подивіться на них! — Коска зірвав свій капелюх і помахав ним. — Відважні хлопці, га? Якби ж я досі міг бути там, із ними!

— Правда? — Брашіо якось очолював атаку, і то була тяжка, болісна, небезпечна робота.

Коска замислився, тоді знову нап’яв капелюх на свою лисіючу голову і сховав меч у піхви.

— Ні. Не дуже.

Вони поволі рушили вниз.

Якщо якийсь опір і був, коли вони дійшли до Скверділа, він скінчився.

Край дороги в пилюці сидів чоловік, притискаючи закривавлені руки до обличчя. Він, кліпаючи, глянув на Сворбрека, коли той проїхав повз. Загін для овець зламали, а тварин невідомо нащо зарізали. Собака вже порався серед кошлатих тіл. Якийсь віз перевернувся на бік. Одне колесо досі безнадійно скрипіло в повітрі. Кантійський і штирійський найманці люто сперечалися за здобич незрозумілими словами. Двоє інших штирійців намагалися вибити двері кузні. Хтось заліз на дах і почав незграбно його колупати сокирою замість лопати. Джубаїр сидів на своєму величезному коні посеред вулиці, розмахував невеличким мечем і вигукував накази та нерозбірливі вислови про Божу волю.

Олівець Сворбрека зависнув. Кінчики пальців сіпалися, але він не знав, що писати. Зрештою, він безглуздо нашкрябав: «Жодного героїзму».

— Що задумали ті ідіоти? — пробурмотів Темпл. Кілька кантійців прив’язали мулів до однієї з опор порослої мохом сторожової вежі й гнали тих уперед, намагаючись знести її. Поки їм не вдавалося.

Сворбрек помітив, що багатьом подобалося просто все ламати. І, що більше зусиль потрібно, аби те полагодити, то приємніше. Ніби ілюструючи це правило, четверо людей Брашіо повалили когось на землю й неквапливо били, поки гладкий чоловік у фартуху безуспішно намагався їх заспокоїти.

Сворбрек ніколи не бачив і крихти такої жорстокості. Якось суперечка щодо структури оповіді між двома його знайомими авторами зайшла надто далеко, але навряд це можна рахувати. А тепер він раптом опинився посеред справжньої битви.

Йому одночасно було і холодно, і спекотно. Він був і страшно наляканий, і дуже збуджений. Тримався осторонь, але й жадав побачити якомога більше. Зрештою, хіба не для цього він приїхав? Щоб побачити максимум крові, насильства й дикості. Щоб відчути запах нутрощів і почути зойки замучених. Аби потім міг сказати, що був свідком цього. Щоб надати своїм роботам переконливості й автентичності. Аби потім сидіти в модних салонах Ауди й безтурботно розповідати темну правду війни. Може, це не найблагородніші мотиви, але й не найгірші. Зрештою, він ніколи не називав себе найкращою людиною в Світовому Колі.

Лише найкращим письменником.

Коска виліз із сідла, захрипів, знову відчувши стегна, а тоді напружено рушив до миротворця у фартуху.

— Добрий день! Я Нікомо Коска, генерал-капітан війська Милосердної Руки. — Він вказав на чотирьох штирійців, що не припиняли побиття. — Бачу, ви вже познайомилися з моїми відважними соратниками.

— Мене звуть Клей, — сказав гладкий чоловік, у якого від страху аж щелепи трусились. — Це моя крамниця...

— Крамниця? Чудово! Можна нам подивитися?

Люди Брашіо вже виносили припаси під пильним наглядом сержанта Любчика. Це гарантувало, що будь-які крадіжки у війську залишатимуться в допустимих межах. Натомість грабунок за межами війська цілком заохочувався. Сворбрек покрутив олівцем. Ще одна замітка про відсутність героїзму була б зайвою.

— Беріть усе, що хочете, — сказав Клей, піднявши свої вимащені борошном долоні. — Не потрібно насильства. — Мовчанку порушували лише дзенькіт розбитого скла і скиглення чоловіка на землі, якого досі періодично били ногами без особливого ентузіазму. — Чи можу я спитати, навіщо ви тут?

Лорсен вийшов уперед.

— Ми тут, щоб викорінити невірність, пане Клей. Ми тут, щоб покласти край повстанню.

— Ви... з Інквізиції?

Лорсен не відповів, але його мовчання говорило саме за себе.

Клей ковтнув клубок у горлі.

— Тут немає повстанців, запевняю вас. — Але Сворбрек відчув фальш у його голосі. Щось більше, ніж очевидна знервованість. — Нас не цікавить політика...

— Правда? — Очевидно, професія Лорсена теж вимагала вміння розпізнавати обман. — Засукайте його рукави!

— Що? — Купець спробував усміхнутись, можливо, сподіваючись розрядити ситуацію плавними рухами своїх м’ясистих рук, але на Лорсена це не подіяло. Він різко смикнув пальцем, і двоє Послідовників одразу виникли поруч — статечні чоловіки в масках і капюшонах.

— Роздягніть його.

Клей спробував вивернутись.

— Чекайте...

Сворбрек сіпнувся, коли один із них беззвучно вдарив купця кулаком у живіт. Інший розірвав йому рукав і викрутив оголену руку. Від зап’ястка до ліктя щось було витатуюване Старою Мовою. Напис зблякнув з часом, але ще був розбірливий.

Лорсен трохи нахилив голову, щоб прочитати.

— «Свобода і правосуддя». Благородні ідеї, з якими всі ми згодні. Як думаєш, чи розділяють їх невинні жителі Союзу, яких повстанці вирізали в Ростоді?

Купець лише щойно знову зміг дихати.

— Я ніколи в житті нікого не вбивав, присягаюся! — Його обличчя обливалося потом. — Татуювання — це юнацька дурість! Я його зробив, щоб вражати жінок! Я двадцять років не говорив із жодним повстанцем!

— І ти думав, що уникнеш покарання за свої злочини тут, за кордоном Союзу? — Сворбрек ще не бачив, як усміхається Лорсен, і тепер сподівався, що більше не побачить. Інквізиція його величності має довші руки, ніж ти уявляєш. І кращу пам’ять. Хто ще в цих жалюгідних халупах має симпатії до повстанців?

— Якщо ніхто не мав таких симпатій до того, як ми з’явилися, то тепер точно матимуть... — тихо пробурмотів Темпл.

— Ніхто. — Клей похитав головою. — Ніхто не хоче завдати жодного лиха, я найменше...

— Де в Ближньому Краї знайти повстанців?

— Звідки я знаю? Якби знав, я б вам сказав!

— Де лідер повстанців, Контус?

— Хто? — Купець лише витріщався на нього. — Я не знаю.

— Побачимо, що ти знаєш. Заведіть його всередину. Принесіть мої інструменти. Свободу я тобі не обіцяю, але принаймні правосуддя сьогодні відбудеться.

Двоє Послідовників затягли нещасного купця в його власну крамницю, з якої вже винесли все цінне. Лорсен ішов за ними, явно охочий узятися за свою роботу, так само як і найманці. Останній Послідовник приніс в одній руці відполіровану дерев’яну коробку з інструментами. Іншою рукою він тихенько зачинив двері. Сворбрек ковтнув слину й уже подумував відкласти нотатник. Він сумнівався, що щось сьогодні напише.

— Навіщо ці повстанці роблять татуювання? — пробурмотів він. — Їх же тоді легко ідентифікувати.

Коска мружився до неба й обмахувався капелюхом, від чого його рідке волосся розвівалося.

— Це гарантує їхню відданість. Так точно ніхто не відступить. Вони цим пишаються. Що більше вони воюють, то більше татуювань роблять. Я бачив повішеника біля Ростода, у якого вся рука була забита. — Старий зітхнув: — Люди часто зопалу роблять речі, які, як добре подумати, не є такими й розумними.

Сворбрек підняв брови, лизнув олівець і записав це в нотатник. З-за зачинених дверей почувся глухий крик, тоді ще один. Було дуже складно зосередитись. Звісно, той чоловік винен, але Сворбрек несвідомо поставив себе не місце купця, і йому це не сподобалося. Він дивився на банальний грабунок, бездумний вандалізм, звичайне насильство й шукав, де б витерти спітнілі долоні. Зрештою, витер об сорочку. Здається, всі його стандарти швидко ламались.

— Я очікував, що все це буде трохи більш...

— Славетно? — спитав Темпл. Обличчя юриста виражало глибоку огиду, коли він дивився на крамницю.

— Слава на війні рідкісна річ, як золото в землі, мій друже! — сказав Коска. — Або як постійність у жінках, якщо на те пішло! Можеш це використати.

Сворбрек стиснув олівець.

— Еее...

— Шкода, що тебе не було зі мною під час облоги Дагоски! Там слави вистачило б на тисячу оповідей! — Коска взяв його за плече, а іншою рукою широко махнув убік, ніби навколо був славетний легіон, а не натовп звичайних злодіїв. — Незліченні гуркці наступають! Ми, купка сміливців, кидаємося до бійниць, показуючи, що не здамося! А тоді за наказом...

— Генерале Коска! — Через вулицю, хитаючись, біг Бермі. Повз нього промчала пара коней, тягнучи зірвані двері, що підстрибували за ними. Бермі відмахнувся від пилу капелюхом. — У нас проблема. Якийсь північний покидьок схопив Дімбіка і...

— Чекай, — насупився Коска. — Якийсь північний покидьок?

— Так.

— Один покидьок?

Штирієць почухав свою шевелюру й начепив капелюх.

— Здоровенний.

Скільки у Дімбіка людей?

Поки Бермі думав, відповів Любчик.

Сто вісімнадцять людей у загоні Дімбіка.

Бермі підняв руки, ніби виправдовуючись.

Якщо ми щось зробимо, він уб’є капітана. Він сказав привести головного.

Коска стиснув зморшкувате перенісся вказівним і великим пальцями.

Де цей гігантський викрадач? Сподіваймося, що вдасться його заспокоїти, перш ніж він знищить усе військо.

— Там.

Старий роздивився вицвілу вивіску над дверима.

— «М’ясна таверна Стапфера». Недуже апетитна назва для борделю.

Бермі примружився.

— Здається, це готель.

— Ще менш апетитно. — Різко вдихнувши, старий переступив поріг, брязкаючи позолоченими шпорами.

Очам Сворбрека знадобилося кілька секунд, щоб призвичаїтись. Сонце пробивалося крізь щілини в дощатих стінах. Два стільці й стіл лежали перевернуті. Навколо стояли кілька найманців. Серед їхньої зброї було два списи, два мечі, сокира і два луки, направлені на ворога, що сидів за столом посеред кімнати.

Чоловік не виявляв ані найменших ознак знервованості. Дебелий північанин. Волосся його звисало вздовж обличчя, змішуючись із хутром на плечах. Він принюхувався й спокійно жував. Перед ним стояла тарілка з м’ясом і яєчнею, а виделку він по-дитячому тримав у лівому кулаці. Правою рукою стискав ніж, набагато впевненіше. Лезо впиралось у горло капітана Дімбіка, чиє обличчя з виряченими очима безпорадно притислося до стільниці.

Сворбрек перевів подих. Якщо тут і не було героїзму, то хоча б була безстрашність. Якось він опублікував досить суперечливий матеріал, що вимагало неабиякої сміливості, але він не розумів, як може людина спокійно поводитися в такій ситуації. Бути сміливим у колі друзів — це ніщо. А от коли всі йдуть проти тебе, а ти все одно торуєш свою стежку, — ось це відвага. Він облизав олівець, щоб нашкрябати нотатку з цього приводу. Північанин глянув на нього, і Сворбрек помітив, як щось блиснуло крізь волосся. Він відчув крижаний шок. Ліве око чоловіка було з металу. Воно мерехтіло в мороці приміщення, а обличчя було спотворене величезним шрамом. В іншому оці читалася страшна затятість. Ніби він готовий перерізати горло Дімбіку, лише щоб подивитися, що з того вийде.

— Очам своїм не вірю! — скинув руки Коска. — Сержанте Любчик, це ж наш старий товариш по зброї!

— Кауль Тіпало, — тихо мовив Любчик, не зводячи погляду з північанина. Сворбрек розумів, що поглядом убити не можна, та все ж був радий, що не стоїть між ними.

Не відриваючи ножа від горла Дімбіка, Тіпало незграбно настромив на виделку яйце й заходився жувати, ніби присутні абсолютно його не бентежили.

— Покидьок намагався забрати мою яєчню, — прошепотів він.

— Ти невихований дикун, Дімбіку! — Коска підняв стілець і сів навпроти Тіпала, помахавши пальцем перед червоним обличчям капітана. — Сподіваюся, це стане для тебе уроком. Ніколи не забирай яєчню людини з металевим оком.

Сворбрек це записав, хоч такий афоризм навряд вдасться часто вживати. Дімбік спробував заговорити, можливо, погодитись із цією думкою, але Тіпало сильніше притиснув лезо і кісточки пальців йому до горла, урвавши булькання.

— Це твій друг? — прохрипів північанин, насупившись до заручника.

Коска театрально знизав плечима.

— Дімбік? Він не бездарний, але не скажу, ідо це найкраща людина у війську.

Дімбіку було складно продемонструвати свою незгоду, враховуючи, що кулак північанина так міцно втискався йому в горло, що він ледве міг дихати. Але він був категорично незгодний. Дімбік єдиний у війську, хто хоч трохи поважає дисципліну, честь, гідну поведінку. І от куди це його завело. Його душить варвар у якійсь дірі посеред глушини.

Гірше того, чи принаймні не краще, те, що його командир, як виявилося, зовсім не проти мило потеревенити з цим нападником.

— Який же збіг, га? — спитав Коска. — Наткнутись одне на одного через стільки років, за сотні кілометрів від місця, де ми вперше зустрілися. Скільки кілометрів, як по-твоєму, Любчику?

Любчик знизав плечима.

— Не хочу гадати.

— Я думав, ти повернувся назад на Північ.

— Я повертався. А потім приїхав сюди. — Очевидно, Тіпало з тих людей, які говорять фактами.

— Навіщо?

— Шукаю дев’ятипалого чоловіка.

Коска знизав плечима.

— Можеш відрізати один палець Дімбіку й зекономити собі час.

Дімбік засіпався й закрутився, але Тіпало тицьнув вістрям ножа йому в шию, тож він мусив знову безпорадно влягтися на стіл.

— Я шукаю конкретного дев’ятипалого чоловіка, — почувся його могильний голос, зовсім не наляканий цією ситуацією. — Ходять чутки, що він тут. У Чорного Калдера з ним свої рахунки. Як і в мене.

— Ти не надивився, як зводять рахунки в Штирії? Помста — це кепсько для бізнесу. І для душі, га, Темпле?

— Кажуть, що так, — відповів юрист, якого Дімбік ледве бачив краєм ока. Як же Дімбік ненавидів цю людину. Завжди згодний, завжди вдає, що все знає краще за інших, але ніколи не каже, що саме.

— Душі хай лишаються священникам, — сказав Тіпало. — А бізнес — купцям. Моє — це зведення рахунків. Чорт забирай! — Дімбік заскиглив, чекаючи на свій кінець. Тоді почув брязкіт, і виделка північанина впала на стіл, розкидавши по підлозі яєчню.

— Двома руками, мабуть, було б простіше. — Коска махнув на найманців, що стояли під стінами. — Джентльмени, відійдіть. Тіпало — старий друг, ми йому не зашкодимо. — Різноманітні луки, клинки та кийки поволі опустилися. — Як думаєш, ти б міг відпустити капітана Дімбіка? Бо, якщо один помре, інші занервують. Як каченята.

— У каченятах більше звитяги, ніж у цьому натовпі, — сказав Тіпало.

— Це найманці. Звитяга — останнє, про що вони думають. Чому б тобі не піти з нами? Як у старі-добрі часи. Товариство, сміх, веселощі!

— Отрута, зрада, жадоба? Виявилося, що мені краще працювати самому. — Раптом тиск на шию Дімбіка послабився. Він саме відсапувався, коли його підняли за комір і жбурнули через усю кімнату. Ноги безпорадно теліпалися, і він врізався у свого товариша. Обидва завалилися разом зі столом.

— Я тобі повідомлю, якщо натраплю на дев’ятипалого чоловіка, — сказав Коска, спираючись на коліна, шкірячи жовті зуби і встаючи.

— Добре. — Тіпало спокійно перевернув ніж, який тримав біля горла Дімбіка, і заходився різати м’ясо. — І зачини за собою двері.

Дімбік повільно підвівся, важко дихаючи. Однією рукою він помацав болючий поріз на шиї і зиркнув на Тіпала. Він дуже хотів би вбити цю тварину. Чи принаймні наказати її вбити. Але Коска сказав його не чіпати, а Коска, добре це чи погано, його командир. На відміну від решти цих покидьків, Дімбік був солдатом. Він розумів такі речі, як повага, покора та субординація. Навіть коли ніхто більше не розумів. Власне, було дуже важливо це розуміти саме тому, що не розумів ніхто інший. Він поправив свою стрічку, з огидою відзначивши, що та вимащена яйцем. Яка ж гарна то колись була стрічка. Ніхто цього не знав. Як же він сумував за армією. За справжньою армією, а не цією карикатурою на військове життя.

Він був найкращою людиною у війську, а ставились до нього з презирством. Давали найдрібніші доручення, найгірші завдання, найменшу частку здобичі. Він розправив свій потертий мундир, дістав гребінець, зачесав волосся й вийшов подалі від цієї ганьби з найпрямішою поставою, на яку спромігся.

У божевільні адекватна людина здаватиметься навіженою, подумав він.

Сафін внюхав, що щось горить. Це подумки перенесло його в битви давно минулих часів. Ті, де справді треба було битися. Принаймні тепер так здавалося. Спершу він бився за свою країну, потім за друзів, потім за життя, потім, щоб заробити, потім... хто знає, що воно таке тепер. Чоловіки, що намагалися повалити сторожову вежу, кинули цю затію і просто всілись біля неї, передаючи один одному пляшку. Інквізитор Лорсен стояв поруч і мав ще гірший за них вигляд.

— Ви закінчили свої справи з купцем? — спитав Коска, спускаючись сходами готелю.

— Так, — різко відповів Лорсен.

— І як?

— Він помер.

Пауза.

— Життя — це море печалі.

— Дехто не витримує суворих допитів.

— Слабке серце — наслідок морального занепаду, маю сказати.

— Ситуації це не змінює, — сказав Інквізитор. — У нас є список поселень від його ясновельможності. Далі йде Лоббері, потім Ейверсток. Збирайте військо, генерале.

Коска насупився. Сафін за весь день не бачив його таким стурбованим.

— А ми можемо дати людям хоч переночувати? Трохи відпочити, насолодитися гостинністю місцевих...

— Повстанці не повинні дізнатися про нашу появу. Праведність не можна відкладати. — Лорсену вдалося сказати це без натяку на іронію.

Коска надув щоки.

— Праведники тяжко працюють, чи не так?

Сафін відчув абсолютну безпорадність. Він не міг підняти рук, був дуже втомлений. Якби ж тут справді були праведні люди, але найближчим до цього був він сам. Найкраща людина у війську. Він не особливо цим пишався. Найкраща з личинок — і те більший привід для гордості. Він тут був єдиною людиною хоч із крихтою совісті. Можливо, за винятком Темпла. А Темпл щосекунди намагався переконати себе і всіх навколо, що совісті в нього немає. Сафін дивився, як той стоїть трохи позаду Коски, згорбившись, ніби ховався. Пальці його метушилися, коли він намагався застібнути гудзик на сорочці. Людина, яка могла бути будь-ким, прагнула бути ніким. Втім, на тлі всього цього безумства й руйнувань чийсь змарнований потенціал навіть згадувати не варто. Може, Джубаїр має рацію? Може, Бог — мстивий убивця, якому подобається руйнувати? У ту мить складно було з цим сперечатись.

Дебелий північанин стояв перед «М’ясною таверною Стапфера» й дивився, як вони збираються. Його величезна рука стискала поручень, а післяобіднє сонце виблискувало на металевому оці.

— Як ти це опишеш? — спитав Темпл.

Сворбрек насуплено глянув у свій нотатник і обережно його закрив.

— Я можу пропустити цей епізод.

Сафін пирхнув.

— Багато ж тобі доведеться пропустити.

Хоч, треба було визнати, того дня військо Милосердної Руки поводилося ще незвично стримано. Вони залишали Скверділ лише зі скаргами на кепську здобич і голим тілом купця, що висіло на сторожовій вежі й мало стати уроком для повстанців Ближнього Краю. Сафін не знав, чи дізнаються повстанці про цей урок і що робитимуть, якщо їм таки стане відомо. Біля купця висіли ще двоє чоловіків.

— Хто вони? — спитав Темпл, насуплено озирнувшись.

— Молодшого, здається, вбили, коли намагався втекти. Про іншого не знаю.

Темпл скривився, сіпнувся й смикнув потертий рукав.

— Що ми можемо вдіяти?

— Лише йти за нашою совістю.

Темпл сердито на нього накинувся.

— Як на найманця, ти забагато говориш про совість!

— А тебе твоя сильно тривожить?

— Наскільки мені відомо, ти досі береш у Коски гроші!

— Ти припинив би, якби припинив я?

Темпл відкрив рота, потім мовчки закрив і задивився на горизонт, постійно смикаючи рукав.

Сафін зітхнув:

— Бачить Бог, я ніколи не називав себе хорошою людиною. — Кілька будинків на околицях підпалили, й він дивився, як стовпи диму здіймаються в небесну блакить. — Лише найкращою у війську.

У всіх є минуле

Дощ посилився. Він заливав колії, які лишав віз, та глибокі сліди черевиків і копит. Скрізь було болото, а головній вулиці бракувало тільки течії, щоб її можна було назвати річкою. Місто затягнуло сірою завісою, старий ліхтар тонув у тумані, а помаранчеві відблиски химерно танцювали в незліченних калюжах. Вода текла брудними струмками з жолобів на дахах, із дахів без жолобів, із полів капелюха Лемба, що сидів мокрий і мовчазний. Текла маленькими намистинами з таблички на кривій дерев’яній арці, яка проголошувала, що ці рештки міста називаються Ейверсток. Вода всмоктувалася в поцятковані брудом шкури волів. Калдер хитався, кульгаючи на задню ногу. Скейлу було не набагато краще. Дощ батожив коней, прив’язаних до поручнів біля халупи, що звалася таверною. Троє нещасних коней, усі аж чорні від води. — Це їхні? — спитав Ліф. — Ті троє коней.

— Їхні, — сказала Шай, котра трусилася в благенькому мокрому плащі, наче в могилі.

— Що робитимемо? — Ліф намагався приховати напругу в голосі, але це йому не дуже вдавалося.

Лемб не відповів. Принаймні не одразу. Він нахилився до Шай і заговорив пошепки:

— Уяви, що ти дала дві обіцянки й не можеш дотриматись однієї, не порушивши іншу. Що робитимеш?

На думку Шай, це було дивне запитання, враховуючи завдання, яке перед ними стояло. Вона знизала плечима, до яких прилипнула мокра сорочка.

— Мабуть, дотрималась би важливішої.

— Ага, — пробурмотів він, дивлячись на болото, що колись було вулицею. — Щоб не робити вибір. — Вони Ще трохи посиділи, не роблячи нічого крім як намокаючи, а тоді Лемб розвернувся на сидінні. — Я зайду перший. Припніть волів, а тоді йдіть за мною, спокійно. — Він зістрибнув з воза, плюхнувшись черевиками у бруд. — Хіба що ви хочете лишитися тут. Може, так було б і краще.

— Я зроблю своє, — відрубав Ліф.

— А ти знаєш, що доведеться робити? Ти колись убивав людину?

— А ти?

— Просто не заважай мені. — Лемб якось змінився. Припинив горбитися. Став більший. Величезний. Дощ крапав на його пальто. Світло падало на одну сторону хмурого обличчя, а інша лишалася в темряві. — Не заважайте мені. Ви маєте пообіцяти.

— Гаразд, — сказав Ліф, кумедно глянувши на Шай.

— Гаразд, — сказала Шай.

Химерно чути таке від Лемба. Чоловіки іноді дивно носяться зі своєю гордістю. Сама Шай ніколи не бачила в гордості особливого сенсу. Тож вирішила, що нехай він собі говорить, нехай робить як хоче, хай іде першим. Зрештою, це нормально спрацьовувало, коли вони продавали зерно. Нехай відволіче увагу, а вона прослизне ззаду. Шай запхнула ніжу рукав. Старий північанин намагався перейти вулицю, не загубивши черевики. Він розкинув руки, щоб тримати рівновагу.

Коли Лемб почне вагатись, вона зробить те, що потрібно. Уже робила, хіба ні? З менш вагомих причин і з людьми, які менше цього заслуговували. Вона переконалася, що ніж як слід лежить у рукаві. Серце гупало у скронях. Вона зможе знову це зробити. Мусить.

Ззовні таверна видавалася розбитою дірою. Всередині особливих сюрпризів теж не виявилось. У цьому місці Шай відчула ностальгію за «М’ясною таверною Стапфера». Такі почуття їй ніколи не подобались. Жалюгідний язик полум’я ледве жеврів у вогнищі. Відчувався кислий запах диму, сирості й тіл, не знайомих із милом. Стійка була стара, пощерблена, відполірована за багато років ліктями й крива посередині. За нею стояв власник таверни, чи то халупи, й витирав чашки.

Втім, тісне приміщення було аж ніяк не заповнене, попри те, що наближалася ніч. За дальнім столом сиділи п’ятеро чоловіків із двома жінками, які здалися Шай купцями, до того ж не дуже успішними. Усі схилилися над тарілками з якимось рагу. Кощавий чоловік сидів сам з однією-єдиною чашкою, видивляючись собі компанію. Його вона побачила в брудному дзеркалі й вирішила, що це фермер. За сусіднім столом сидів чоловік у такій великій шубі, що мало в ній не тонув. Копиця сивого волосся на голові, капелюх з парою жирних пір’їн і напівпорожня пляшка перед ним. Навпроти струнко, наче суддя, сиділа стара жінка з Духів. Вона мала зламаний ніс, сиве волосся, покрите чимось схожим на старий імперський прапор, і такі глибокі зморшки, що туди можна було ставити тарілки. Звісно, якщо ваші тарілки не згоріли разом із дзеркалом та всім, що ви мали.

Очі Шай поповзли до останніх членів цієї веселої компанії, ніби вона хотіла вдати, що їх тут немає. Але вони були. Троє чоловіків сиділи притулившись. Здається, вони були із Союзу. Наскільки це можна визначити після того, як людина проживе в багні Ближнього Краю кілька сезонів. Двоє були молоді. Один мав сплутане руде волосся й постійно смикався, ніби в нього по спині повзала муха. У іншого було привабливе обличчя, наскільки Шай бачила збоку, і кожух, підперезаний паском з металевими шипами. Третій був старший, бородатий, у заляпаному високому капелюсі, схиленому на бік, ніби він був зависокої думки про себе. Як, звісно ж, і більшість чоловіків. Що менше в них хорошого, то більше вони вдають.

У нього був меч. Шай помітила потертий латунний наконечник піхов під плащем. Симпатичний мав сокиру і ніж за паском, а ще шмат мотузки. Рудий сидів до неї спиною, тож вона не бачила, але, безсумнівно, він теж мав клинок чи два.

Їй не вірилось, що вони такі звичайні. Такі буденні, як і тисячі людей, яких вона бачила в Скверділі. Красунчик просунув руку за спину й запхав великий палець за пояс. Багато хто так робить, притулившись до стійки після довгої поїздки. От тільки він під час своєї поїздки спалив її ферму, розбив надії, а ще хто знає куди забрав брата і сестру.

Шай зціпила зуби й зайшла всередину, тримаючись у тіні. Вона не ховалася, але й не хотіла опинитися в центрі уваги. То було не складно, адже Лемб робив абсолютно навпаки, що зовсім на нього не схоже. Він побрів до протилежного кінця стійки й сперся на неї величезними кулаками.

— Гарний же вечір, — сказав він шинкарю, скинувши капелюх і бризкаючи довкола. Всі підняли на нього очі. Лише стара жінка мовчки стежила за Шай, котра скрадалася вздовж стін.

— Трохи дощить, га? — сказав шинкар.

— Якщо піде ще сильніше, можна буде швартувати тут пором.

Шинкар глянув на своїх гостей без особливого захоплення.

— Можна, якщо це вигідно. Кажуть, через Ближній Край несеться цілий натовп, але сюди вони не поткнуться. Хочеш випити?

Лемб зняв рукавиці й недбало кинув на стійку.

— Я вип’ю пива.

Шинкар дістав відполіровану до блиску металеву чашку.

— Не в цю. — Лемб тицьнув на великий глиняний келих, що стояв запилюжений на верхній полиці. — Люблю, коли відчувається вага.

— Ми говоримо про посуд чи про жінок? — спитав шинкар, потягнувшись до келиха.

— І про те, і про інше, — всміхнувся Лемб. Як він може зараз усміхатися? Шай кинула погляд на трьох чоловіків на іншому кінці стійки, які тихо схилились над своїми напоями.

— Звідки ти? — спитав шинкар.

— Зі сходу. — Лемб зняв свій мокрий плащ. — З північного сходу, біля Скверділа.

Рудий глянув на Лемба, принюхався й відвернувся.

— Далеченько. Кілометрів сто п’ятдесят.

— Може, й більше, якщо їхати так, як поїхав я. Ще й на клятій упряжі з волами. Моя стара дупа вже як фарш.

— Ну, якщо плануєш податись далі на захід, я б подумав двічі. Багато народу туди преться, всі хочуть золота. Чув, що Духів це не на жарт стривожило.

— Правда?

— Звісно, друже, — кинув чоловік у шубі, підіймаючи голову, як черепаха з панцира. Він мав найглибший і найбільш замогильний голос, який Шай колись чула, хоч свого часу вона почула немало. — Вони заворушилися по всьому Дальньому Краю, наче хтось наступив на мурашник. Розгнівані, шукають, кому б відрізати вуха, як у старі часи. Я чув, що навіть Санджид знову оголив меч.

— Санджид? — Шинкар покрутив головою, ніби йому тиснув комір.

— Сам імператор рівнин. — Шай здалося, що старому покидьку подобається нагнітати страх. — Його Духи вирізали цілу зграю старателів тижні два тому. Людей тридцять. Відрізали вуха, носи, та ще й члени.

— Що в біса вони з ними роблять? — спитав фермер, глянувши на стару жінку й здригнувшись. Вона не відповіла. Навіть не ворухнулася.

— Якби я зараз їхав на захід, то тільки з великою ватагою, до того ж із почуттям гумору та якісною сталлю. — На цих словах старий знову пірнув у свою шубу.

— Хороша порада. — Лемб підняв величезний келих і повільно ковтнув. Шай ковтнула слину, бо раптом теж страшенно захотіла пива. Чорт забирай, а ще вона хотіла звідси забратися. Тікай або тримайся. Якимось чином Лемб примудрявся зберігати спокій, як під час оранки. — Я ще не впевнений, куди прямую.

— А що привело тебе так далеко?

Лемб почав закочувати вологі рукави сорочки. Товсті м’язи із сивими волосинками напружилися.

— Переслідую одних людей.

Рудий знову зиркнув на нього. Шквал посмикувань пронизав його плече та обличчя, але цього разу він не відвернувся. Ніж вискочив із рукава Шай їй у руку. Гарячі липкі пальці стиснули руків’я.

— А навіщо? — спитав шинкар.

— Вони спалили мою ферму. Викрали дітей. Повісили друга, — Лемб говорив так, ніби в цьому немає нічого особливого, а тоді підняв келих.

Раптом стало так тихо, що було чути його ковтки. Один із купців озирнувся і схвильовано на нього глянув, зморщивши брови. Той, що у високому капелюсі, взяв чашку й так міцно стиснув, що напнулися зв’язки на руці. У цю мить у двері прослизнув Ліф і застиг на порозі, не знаючи, що робити. Та всі вже дивились на Лемба, тож на нього не зважали.

— Погані люди, без крихти сумління, — вів він далі. — Вони викрадають дітей по всьому Ближньому Краю і вішають народ. За останні дні я поховав із десяток.

— Скільки тих покидьків?

— Десь двадцять.

— То, може, нам варто зібратися і пошукати їх? — Втім, було видно, що шинкар радше й далі протиратиме чашки. Складно було його звинувачувати.

Лемб похитав головою.

— Немає сенсу. До того часу вони вже будуть далеко.

— Так. Ну, гадаю, рано чи пізно правосуддя їх наздожене. Кажуть, воно завжди наздоганяє.

— Нехай правосуддя забирає те, ідо лишиться, коли я закінчу. — Лемб нарешті закачав рукави так, як хотів, і розвернувся, невимушено спершись на стійку. Він дивився просто на трьох чоловіків на іншому кінці. Шай не знала, чого чекати, але точно не чекала такого. Не Лемба, який собі базікає, ніби ніщо його не хвилює. — Коли я сказав, що всі вони вже далеко, то була не зовсім правда. Троє відкололися від решти.

— Справді? — заговорив чоловіку високому капелюсі, швидко перевівши розмову на себе, наче злодій, що висмикує сумку.

Лемб перехопив його погляд.

— Так.

— Кажеш, троє? — Метушлива рука красунчика потягнулася до сокири. Настрій у приміщенні різко змінився. Зависнуло важке передчуття насильства, ніби грозова хмара.

— Слухайте, — сказав шинкар. — Мені не потрібні неприємності у...

— Я не хотів неприємностей, — сказав Лемб. — Але вони мене все одно знайшли. Є така звичка в неприємностей. — Він відкинув з обличчя мокре волосся. Його широко розплющені очі блищали, а рот відкрився. Дихав він швидко, але усміхався. Зовсім не як людина, що береться за важку справу. А як той, хто робить щось приємне, не поспішає, ніби насолоджується смачною вечерею. Раптом Шай по-новому подивилася на всі ті шрами. По її руках і спині побіг мороз, кожна волосинка стала дибки.

— Я вистежив тих трьох, — сказав Лемб. — Взяв слід і два дні за ними йшов.

Ще одна напружена пауза. Шинкар відступив назад, досі тримаючи чашку й ганчірку. На його обличчі лишилася тільки тінь колишньої усмішки. Троє чоловіків розвернулися до Лемба, спиною до Шай і трохи розступилися. Вона рушила вперед, ніби пробиралася крізь мед, виповзала до них із тіні. Пальці поколювали й стискали руків’я ножа. Кожна мить тяглася нескінченно, дихання дряпало горло присутніх.

— І куди привів слід? — спитав Капелюх, і голос його надірвався.

Лемб усміхнувся ще ширше. То була усмішка людини, яка отримує на день народження бажаний дарунок.

— До ваших клятих ніг.

Капелюх відкинув плащ і потягнувся по свій меч.

Лемб жбурнув у нього величезний келих. Той влучив у голову, й чоловік хитнувся, весь залитий пивом.

Скрипнув стілець, коли фермер спробував схопитися, але спіткнувся.

Рудий ступив крок назад, чи то щоб мати більше простору, чи то від шоку. Шай підійшла ззаду і притиснула плаский бік ножа йому до горла, міцно обхопивши його іншою рукою.

Хтось закричав.

Лемб одним стрибком перетнув кімнату. Він ухопив красунчика за зап’ясток, коли той намагався дістати сокиру, викрутив його, а іншою рукою дістав із вишуканого паска ніж і вгатив тому в пах. Смикнув лезо вгору, розриваючи ворога, кров бризнула на них обох. Красунчик заверещав, що було надзвичайно голосно в такому тісному приміщенні. Він упав навколішки з виряченими очима, намагаючись тримати свої нутрощі. Лемб ударив його по потилиці руків’ям, урвавши той крик, і чоловік розпластався на підлозі.

Одна з жінок, які були з купцями, підстрибнула, затуливши руками рота.

Рудий, якого тримала Шай, звивався, тож вона стиснула його міцніше, тицьнула вістрям ножа в шию і прошепотіла: «Цить».

Капелюх хитався, забувши про свій головний убір. Кров лилася з рани на чолі, яку лишив келих. Лемб схопив його за шию, легко підняв, ніби той був із ганчір’я, а тоді вгатив обличчям об стійку. І ще раз. Почувся хруст, ніби розбився горщик. Ще раз. Голова теліпалась, яку ляльки, кров бризнула на фартух шинкаря, на стіну за ним, на стелю. Лемб високо заніс ніж, досі навіжено всміхаючись, блиснув метал, лезо пробило чоловікові спину й з могутнім тріском врізалося в стійку. Лемб лишив Капелюха там пришпиленого. Коліна його ледве торкались підлоги, а черевики дряпали дошки. Кров крапала, наче розлите молоко.

Усе це зайняло не більше часу, ніж Шай треба, щоб тричі глибоко вдихнути. Їй було спекотно, в голові паморочилося, увесь світ був надто яскравий. Вона кліпала. Не зовсім розуміла, що сталося. Вона не ворушилась. Ніхто не ворушився. Лише Лемб. В очах його блищали сльози, одна сторона обличчя була вся в темних плямах, зуби сяяли в божевільній усмішці, а кожен вдих нагадував гарчання.

Рудий скиглив:

— Чорт, чорт.

Шай сильніше втиснула ніж йому в шию і знову цитьнула. На поясі в нього був великий клинок, майже меч. Вільною рукою вона його витягнула. Потім підійшов Лемб, мало не торкаючись головою низьких кроков. Він схопив хлопця за барки й висмикнув зі слабкої хватки Шай.

— Говори. — Він ударив Рудого в обличчя відкритою долонею, але якби не тримав його, той би впав.

— Я... — пробурмотів хлопець.

Лемб ще раз гучно його ляснув. Купці в іншому кінці кімнати сіпнулися, але не рухались.

— Говори.

— Що вам...

— Хто головний?

— Кантлісс. Так його звуть. — Хлопець почав затинатися, слова перескакували одне через одне, ніби він намагався якнайшвидше їх випалити. — Греґа Кантлісс. Я не знав, що то за зграя, просто хотів дістатися з одного місця в інше й трохи заробити. У мене кепсько йшли справи на сході. Одного дня почався дощ, пором змило і... — Лясь. — Ми цього не хотіли, повірте... — Лясь. — Серед них є справді лихі люди. Північанин, на ім’я Блекпойнт. Він застрелив старого стрілами. Вони всі реготали.

— Схоже, що я регочу? — сказав Лемб.

Рудий підняв свою нікчемну руку, що люто тремтіла.

— Я не сміявся! Ми не хотіли брати участь у вбивствах, тож відкололись! Кантлісс казав, що ми лише грабуватимемо, але виявилося, що крали ми дітей, і...

Лемб заткнув його ляпасом.

— Навіщо він забрав дітей? — Ще ляпас. Веснянкувате обличчя хлопця було посічене, набрякле, з носа юшила кров.

— Він сказав, що на них є покупець і ми всі розбагатіємо, якщо їх йому доставимо. Сказав, що їх не скривдять, що жодна волосина не впаде. Вони мали бути в ідеальному стані для подорожі.

Лемб знову його ляснув і залишив ще одне розсічення.

— Для подорожі куди?

— Він сказав, що для початку в Криз.

— Це біля витоку Сокваї, — сказала Шай. — На тому кінці Дальнього Краю.

— На Кантлісса чекав човен. Мав забрати його вверх по річці... вверх по річці...

— У Криз, а потім куди?

Рудий уже майже непритомнів, повіки його тремтіли. Лемб ще його вдарив по обох щоках і потрусив за сорочку.

— У Криз, а потім куди?!

— Він не сказав. Принаймні мені. Може, сказав іншим. — Він глянув на чоловіка, прибитого ножем до стійки. Шай сумнівалася, що той тепер щось розповість.

— Хто купує дітей? — спитав Лемб.

Рудий, наче напідпитку, похитав розпухлою головою. Лемб дав йому ще ляпаса, і ще, і ще, і ще. Жінка біля купців закрила обличчя. Інші нерухомо стежили. Чоловік поруч із нею посадив її назад на стілець.

— Хто купує?

— Не знаю. — Він ледве говорив, а з розбитої губи текла кривава цівка.

— Нікуди не йди. — Лемб відпустив хлопця й кинувся до Капелюха, ступаючи в червону калюжу. Він забрав його меч і дістав із плаща ніж. Потім перевернув ногою красунчика, і той вирячився невидющими очима в стелю, вже не такий гарний із нутрощами назовні. Лемб узяв закривавлену мотузку з його пояса, підійшов до Рудого й почав зав’язувати один кінець у того на шиї. Шай лише стежила, вся заніміла й ослабла. Вузли не були хитромудрі, але досить міцні. Він потягнув хлопця до дверей. Той мовчки йшов, як побитий собака.

Вони зупинилися. Шинкар вийшов з-за стійки і став у дверях. Ніколи не знаєш, що й коли зробить людина. Він міцно тримав свою ганчірку, ніби то був якийсь щит від зла. Шай сумнівалася, що це йому допоможе, але поважала його сміливість. Вона сподівалася, що Лемб не вирве йому нутрощі, як красунчику, й не розкидає по підлозі.

— Це неправильно, — сказав шинкар.

— А якщо ти помреш, стане правильніше? — Голос Лемба був глухий і тихий, наче то була не погроза, а звичайне запитання. Не було потреби кричати. Два трупи говорили самі за себе.

Погляд шинкаря метнувся довкола, але більше героїв не знайшлося. Усі перелякалися, ніби Лемб був самою смертю. Лише стара жінка сиділа рівно й просто дивилась, а чоловік у шубі схрестив ноги й без різких рухів наливав собі випити.

— Це неправильно. — Голос шинкаря був слабкий, як розбавлене пиво.

— Це правильно настільки, наскільки можливо, — сказав Лемб.

— Ми маємо зібрати раду й судити його як годиться, спитати...

Лемб нахилився вперед.

— Все, що ти маєш спитати, — це чи хочеш ти стояти в мене на шляху.

Шинкар відійшов, і Лемб потягнув хлопця далі. Шай раптом отямилася і поспішила за ними повз Ліфа, який стояв у дверях із відвислою щелепою.

Дощ заспокоївся, лише рівномірно мрячило. Лемб тягнув Рудого через вулицю, до кривої дерев’яної арки зі знаком. Вона була досить висока, щоб проїхати під нею на коні. Або щоб на ній повиснути.

— Лембе! — Шай зістрибнула з ганку таверни, застрягнувши по кісточки в багні. — Лембе!

Він підняв мотузку й перекинув через перекладину.

— Лембе! — Вона почовгала через вулицю. Багно засмоктувало ноги. Він схопив кінець мотузки й смикнув. Рудий хлопець захитався, коли петля туго затягнулася під його підборіддям. Розпухле обличчя мало тупий вираз, ніби він не розумів, куди його привели.

— Невже ми ще не надивилися на повішеників? — гукнула Шай, хлюпаючи. Лемб не відповів, не глянув на неї, а просто закрутив вільний кінець мотузки навколо руки.

— Це неправильно, — сказала вона. Лемб вдихнув і почав піднімати хлопця в повітря. Шай схопилася за мотузку й заходилася різати ножем. Той був гострий, тож вийшло дуже швидко.

— Біжи.

Хлопець кліпав на неї.

— Біжи, довбаний ідіоте! — Вона вдарила його нижче спини, він ступив кілька кроків і впав обличчям додолу. Ледве підвівся й побрів у темряву, досі з мотузкою на шиї.

Шай озирнулася до Лемба. Він дивився на неї, з украденим мечем в одній руці та вільним кінцем мотузки в іншій. Ніби не бачив її. Ніби взагалі не був собою. Невже це той чоловік, що сидів біля Ро, коли в неї була гарячка, і співав їй? Співав кепсько, увесь скривлений від хвилювання. Зараз вона дивилася в ці темні очі й раптом відчула такий страх, наче глянула у прірву. Наче стояла на краю небуття. І їй знадобилася вся її відвага, аби не дременути.

— Приведи тих трьох коней! — гаркнула вона Ліфу, який вийшов на ґанок із плащем та капелюхом Лемба в руках. — Приведи негайно! — Він кинувся виконувати наказ. Лемб просто стояв і дивився вслід рудому хлопцю. Дощ почав змивати кров з його обличчя. Коли Ліф підвів найбільшого коня, він ухопився за сідло й узявся підтягуватись. Кінь почав вихилятися і брикатись, Лемб загарчав, рука зісковзнула, й він полетів назад, хлюпнувшись на бік у багнюку. Шай присіла біля нього, поки він зводився навкарачки.

— Забився?

Він подивився на неї, і в очах його стояли сльози.

— Чорт забирай, Шай. Чорт забирай, — прошепотів він. Вона з усіх сил заходилася його підіймати, що виявилося тією ще задачею, адже він раптом став важезний. Коли нарешті підвівся, він схопив її за плащ і притиснув до себе. — Пообіцяй, — шепотів він. — Пообіцяй, що більше ніколи не станеш мені на заваді.

— Ні. — Вона поклала руку на його пошрамовану щоку. — Але вуздечку тобі потримаю. — Так вона й зробила. Тримала коня за морду й шепотіла йому щось заспокійливе. Хотіла б, щоб і для неї хтось так зробив. Лемб тим часом залазив у сідло, повільно й важко, зціпивши зуби. Нарешті згорблено всівся, правою рукою тримаючи поводи, а лівою закриваючи шию плащем. Він знову здавався старим. Старішим, ніж раніше. Старий зі страшенним вантажем і тривогою на згорблених плечах.

— З ним усе гаразд? — мало не пошепки спитав Ліф, ніби боявся, що його почують.

— Не знаю, — сказала Шай. Лемб ніби не здатен був щось почути. Він здригався, дивлячись на темний горизонт, що майже злився з чорним небом.

— А з тобою все гаразд? — прошепотів їй Ліф.

— Теж не знаю. — Їй здавалося, ніби світ розколовся на друзки й поплив, а вона дрейфувала, відрізана від землі. — А з тобою?

Ліф лише похитав головою, дивлячись виряченими очима в багно.

— Краще візьми все необхідне з воза й сідлай коня, гаразд?

— А як же Скейл і Калдер?

— Вони здулись, а нам треба рухатись. Облиш їх.

Вітер шмагав її обличчя дощем. Вона натягнула поля капелюха й зціпила щелепи. Її брат і сестра — от про кого вона має думати. Вони — дві зорі, на які вона орієнтується, дві цятки світла в темряві. Вони — все, що має для неї значення.

Тож Шай пришпорила коня й першою рушила в ніч. Вони ще не встигли далеко від’їхати, коли вона почула крізь вітер якийсь шум і сповільнилася. Лемб зупинився поруч і дістав меч. Старий кавалерійський меч, довгий і важкий, нагострений з одного боку.

— Хтось за нами стежить! — сказав Ліф, дістаючи лук.

— Сховай! У такій темряві ти швидше себе встрелиш. Чи ще гірше — мене.

Шай почула позаду копита, грюкіт воза, а серед дерев блимало світло смолоскипа. Люди з Ейверстока погналися за ними? Невже шинкар настільки рішуче жадав правосуддя? Вона повільно витягнула свій короткий меч за зігнуте руків’я. Метал блищав у червоному призахідному сяйві. Шай уже взагалі не знала, чого чекати. Якби з темряви вигулькнув сам Ювенс і побажав їм доброго вечора, вона б лише знизала плечима й спитала, куди він прямує.

— Чекайте! — пролунав найглибший і найгрубіший голос, який Шай колись чула. Це не Ювенс. Це чоловік у шубі. Він з’явився в полі зору зі смолоскипом у руці. — Я друг! сказав він, сповільнюючись.

— Ніякий ти мені не друг, — відповіла Шай.

— Тоді нехай це буде перший крок до дружби. — Він покопався в сідельній сумці й кинув Шай напівпорожню пляшку. Підкотився віз, запряжений парою коней. Поводи тримала стара жінка-Дух. Її зморщене обличчя було таке ж порожнє, як і в корчмі. Між зубами вона тримала стару люльку. Не палила, а просто жувала.

Всі на секунду завмерли, а тоді Лемб сказав:

— Що вам треба?

Незнайомець повільно скинув капелюх.

— Нема потреби проливати ще кров, здорованю, ми вам не вороги. А якби й були ними, то я б зараз переосмислив цю позицію. Просто хочу поговорити. Зробити вигідну для всіх пропозицію.

— То говори, — сказала Шай, дістаючи зубами корок із пляшки, але досі тримаючи в руці меч.

— Говорю. Мене звуть Солодкий Деб.

— Що? — сказав Ліф. — Той розвідник, про якого стільки розповідають?

— Саме так. Це я.

Шай відірвалася від пляшки.

— Ти Солодкий Деб? Котрий першим наклав око на Чорні Гори? — Вона передала пляшку Лембу, той одразу передав її Ліфу, котрий ковтнув і закашлявся.

Деб сухо реготнув:

— Гадаю, гори першими мене побачили. Духи були там за кількасот років до мене, а до них — імперці, а до тих — невідомо хто, ще до Старих Часів. Як тут точно сказати, хто йде був першим?

— Але ж ти вбив того великого червоного ведмедя біля витоку Сокваї голими руками? — спитав Ліф, віддаючи пляшку Шай.

— Я не раз там бував, це правда, але конкретно ця байка мене ображає. — Деб вишкірився, й зморшки вкрили його обвітрене обличчя. — Як на мене, битись голими руками навіть із невеликим ведмедем — не дуже розумно. Мій підхід до ведмедів, як і до інших небезпек — бути там, де їх немає. Втім, за стільки років багато дивного траплялося, а пам’ять у мене вже не та, маю визнати.

— Може, ти й ім’я своє забув, — сказала Шай і знову ковтнула. Їй страшенно захотілося випити.

— Жінко, це було б чудово, але воно вигравіюване ось тут на сідлі. — Він дружньо поплескав пошарпану шкіру. — Солодкий Деб.

— З того, що я про тебе чула, думала, ти більший.

— З того, що я чув, я мав би бути пів кілометра заввишки. Люди люблять базікати. І, коли базікають, мій зріст уже від мене не залежить, чи не так?

— Хто ця стара з тобою? — спитала Шай.

Повільно й урочисто, ніби читала панегірик на похороні, жінка сказала:

— Він моя дружина.

Деб знову реготнув:

— Маю визнати, іноді так і здається. Це Плакуча Скеля. Ми об’їхали кожен сантиметр Дальнього Краю, Ближнього Краю та інших неназваних країв. Зараз ми розвідники, мисливці та провідники, що ведуть Товариство старателів до Криза.

Шай примружилась:

— Та невже?

— З того, що я почув, ви теж туди прямуєте. Ви не знайдете жодного вільного човна, ніхто не захоче вас підбирати, а отже, ви залишитесь самі. Якщо додати сюди ще й оскаженілих Духів, вам точно не завадить компанія.

— Тобто ви.

— Може, дорогою я й не вбиватиму ведмедів, але я знаю Дальній Край, як ніхто інший. Якщо хтось і може допомогти вам дістатися Криза з цілими вухами, то це я.

Плакуча Скеля прокашлялася й посунула язиком люльку в роті.

— Я і Плакуча Скеля.

— І чого ж ви вирішили зробити нам таку послугу? — спитала Шай. Особливо після того, що вони щойно бачили.

Деб почухав свою колючу бороду.

— Експедиція зібралася ще до того, як тут стало гаряче. З нами різний народ. Дехто має зброю, але їм бракує досвіду, та й вантаж завеликий. — Він роздивлявся Лемба, ніби оцінював. Як Клей оцінював мішок зерна. — Зараз, коли в Дальньому Краї стало неспокійно, нам би не завадила людина, що не непритомніє від крові. — Він глянув на Шай. — Та й ти, як мені здається, можеш тримати меч, коли потрібно.

Шай підняла клинок.

— Може, й зумію не впустити. Що ти пропонуєш?

— Зазвичай люди пропонують свої послуги або оплату за супровід. Потім усі діляться припасами й допомагають одне одному. Здоровань...

— Лемб.

Деб звів брови.

— Правда?

— Одне ім’я краще за інше, — сказав Лемб.

— Не заперечую. Ти можеш іти з нами безкоштовно. Я на власні очі пересвідчився у твоїй користі. Ти можеш заплатити половину частки за себе, жінко, і повну за хлопця, якщо він теж піде... — Деб скривився, вочевидь, рахуючи.

Може, Шай сьогодні й бачила смерть двох людей, а ще одного врятувала, від чого в неї крутило в животі й паморочилося в голові, але вона не збиралась іти на поступки.

— Ми всі підемо безкоштовно.

— Що?

— Ліф — найкращий стрілець, якого ти в житті бачив. Він дуже цінний.

Здається, Деба це не переконало.

— Правда?

— Правда? — пробурмотів Ліф.

— Ми всі підемо безкоштовно. — Шай ще раз ковтнула й кинула пляшку власнику. — Або так, або ніяк.

Деб примружився й зробив великий повільний ковток. Потім ще раз оглянув Лемба, котрий мовчки сидів у темряві, і зітхнув:

— Любиш торгуватися, так?

— Мій підхід до невигідних угод — бути там, де їх немає. Деб знову реготнув, потягнув коня вперед, затиснув пляшку під пахвою, зубами стягнув рукавицю й ляснув по її долоні.

— Домовилися. Думаю, ти мені сподобаєшся, дівчино. Як тебе звуть?

— Шай Саус.

Деб знову вигнув брови.

— Шай, тобто скромниця?

— Це ім’я, старий, а не характеристика. А тепер дай мені ту пляшку.

І вони рушили в ніч. Солодкий Деб розповідав своїм скреготливим басом байки. Говорив він багато, але нічого конкретного. Багато сміявся, ніби вони не залишили за собою двох трупів годину тому. Вони передавали одне одному пляшку, доки та не спорожніла, і Шай її викинула, відчувши тепло в животі. Коли Ейверсток перетворився не кілька крихітних плям світла, вона сповільнила коня й під’їхала до єдиної людини, яка хоч трохи скидалася на її батька.

— Тебе ж не завжди звали Лемб, так?

Він глянув на неї і відвернувся. Ще сильніше згорбився й натягнув пальто. Його великий палець крутився й потирав обрубок середнього, якого майже не було.

— У всіх є минуле, — сказав він.

Щира правда.

Викрадені

Діти мовчки тулились одне до одного щоразу, як Кантлісс ішов по нових. Він називав це гуртуванням, ніби вони були нічийною худобою і вбивати когось не було потреби. Не було потреби робити те, що вони зробили на фермі. Не було потреби реготати з цього щоразу, як вони приводили нових наляканих малих. Блекпойнт постійно сміявся, через що було видно, що йому бракує двох передніх зубів. Наче він ніколи не чув смішнішого жарту, ніж убивство.

Спершу Ро постійно гадала, де вони. Навіть намагалася лишати сліди для тих, хто їх шукатиме. Але ліси й поля змінювала пустеля, де навіть кущі траплялися рідко. Вона зрозуміла, що вони ідуть на захід, але не більше. Вона мала дбати про Літа й інших дітей. Намагалася стежити, щоб вони їли, були чисті й не галасували.

Діти були різні, але жодне не старше десяти років. Їх було двадцять один, доки той хлопчина, Кер, не спробував утекти. Блекпойнт погнався за ним, а повернувся весь у крові. Тож їх стало двадцять, а тікати більше ніхто не намагався.

З ними була жінка, яку звали Бі. Вигляду неї був нормальний, за винятком шрамів від віспи на руках. Іноді вона обіймала дітей. Не Ро, адже її обіймати не було потреби. І не Літа, бо його обіймала Ро. Вона обіймала найменших і заспокоювала, коли ті плакали, адже до смерті боялася Кантлісса. Інколи він її бив, вона витирала з носа кров, а потім його виправдовувала. Казала, що в нього було важке життя, що його покинули батьки, що в дитинстві його били й таке інше. Ро вважала, що після такого людина не має хотіти бити інших, але виправдання є в кожного. Навіть якщо вони кепські.

На думку Ро, Кантлісс не мав анічогісінько хорошого. Він їхав попереду у своєму вишуканому вбранні, наче якийсь вельможа, що займався важливими справами, а не викрадач дітей та ниций убивця, що намагався видаватися особливим, оточивши себе ще гіршими покидьками. Вечорами він наказував розпалювати велике багаття, бо любив дивитися, як усе горить. Він пив і, коли його рот торкався випивки, починав кривитися і скаржитись. На те, яке несправедливе життя, на те, що через хитрого банкіра він утратив спадок, на те, що все завжди йде не так, як він хоче.

Вони спинилися на день біля широкої річки, й Ро спитала його: «Куди ви нас везете?». Він відповів лише: «Вверх за течією». Човен, що стояв припнутий біля берега, відв’язали, і вони поплили. Жилаві чоловіки орудували жердинами й гребли. Земля пропливала повз, а далеко на півночі, на тлі неба, виднілися три блакитні вершини.

Спершу Ро зраділа, що принаймні більше не доведеться їхати, але тепер вони тільки те й робили, що сиділи. Сиділи попереду під навісом, дивились на воду, на землю, що летіла повз них, відчуваючи, як їхнє старе життя лишається все далі позаду, а обличчя знайомих людей усе важче пригадати. Минуле здавалося сном, а майбутнє — незвіданим кошмаром.

Періодично Блекпойнт і кілька його посіпак виходили з луками на берег, а поверталися з м’ясом, яке вполювали. Решту часу він курив, дивився на дітей і постійно шкірився. Побачивши його діряву посмішку, Ро згадала, як він застрелив Ґаллі й повісив, усього всіяного стрілами. Думаючи про це, вона хотіла заплакати, але знала, що не може, адже була однією з найстарших, тож мусила триматися заради малих. І саме це вона й збиралася робити. Вважала, що, якщо не плакатиме, то хоч у чомусь їх здолає. Може, це й ніщо, але Шай завжди казала, що перемога — це перемога.

Через кілька днів на човні вони побачили, як у далині щось горить. Стовпи диму здіймалися вгору й танули в порожнечі, а птахи чорними плямами кружляли довкола. Старший боцман сказав, що треба розвертатися, бо боявся Духів, але Кантлісс засміявся, посмикав ножа за поясом і сказав, що боцману є чим перейматися й тут. На цьому розмова скінчилася.

Того вечора один з його людей розбудив Ро й почав розповідати, що вона когось йому нагадує. Він усміхався, але було щось не те в його очах. Подих тхнув спиртним. Він схопив її за руку, й Піт ударив його так сильно, як міг, що було зовсім легенько. Бі прокинулась і закричала, Кантлісс відтягнув чоловіка, а Блекпойнт заходився його бити, доки той не перестав ворушитись. Потім його скинули в річку. Кантлісс крикнув решті не чіпати товар і обходитися руками, бо інакше за жодного покидька йому не заплатять.

Ро розуміла, що не варто цього казати, але не стрималась і в неї вирвалось:

— Моя сестра йде за вами, можете не сумніватися! Вона вас дістане!

Вона думала, що Кантлісс її вдарить, але він лише глянув на неї, як на чергову примху долі, й сказав:

— Маленька, минуле втекло, як течія. Що раніше ти викинеш його з голови, то щасливішою будеш. Тепер у тебе немає сестри. Ніхто за тобою не йде.

Він пішов і, хитаючись, став спереду, намагаючись відтерти з вишуканого вбрання кров вологою ганчіркою.

— Це правда? — спитав Піт. — Ніхто за нами не прийде?

— Шай прийде.

Ро в цьому не сумнівалася, адже Шай не з тих людей, що робитимуть, як їм сказано. Але змовчала про те, що частково сподівалася, що Шай за ними не прийде, адже не хотіла бачити, як її сестру простромлять стріли. До того ж вона сумнівалася, що та зможе щось удіяти, адже навіть враховуючи трьох, які не поплили, двох, які поїхали продавати коней, і того, якого вбив Блекпойнт, з Кантліссом досі було тринадцять людей. Вона гадки не мала, що з ними робити.

Втім, вона б хотіла, аби з ними був Лемб, адже він би всміхнувся і сказав:

— Усе добре. Не хвилюйся. — Як він завжди казав, коли вона не могла заснути через бурю. Це було б непогано.

Частина 2
Товариство

Яке дике життя, який свіжий погляд на існування! Але, ах, цей дискомфорт!

Генрі Водсворт Лонгфелло

Совість і виразки

— Молишся?

Сафін зітхнув:

— Ні, я тут став навколішки і з заплющеними очима варю кашу. Так, я молюся. — Він трохи розплющив одне око й глянув на Темпла. — Хочеш приєднатись?

— Забув, що я не вірю в Бога? — Темпл помітив, що знову смикає поділ сорочки, й припинив. — Скажи чесно, він хоч раз пальцем поворухнув, щоб тобі допомогти?

— Не обов’язково любити Бога, щоб у нього вірити. До того ж я знаю, що допомоги чекати не варто.

— То про що ти молишся?

Сафін витер обличчя шматком тканини й зиркнув на Темпла.

— Я молюся за тебе, брате. Здається, тобі це не завадить. — Я трохи... нервовий. — Темпл помітив, що смикає свій рукав, і прибрав руку. Заради Бога, невже ці пальці не заспокояться, доки не зіпсують усі його сорочки. — У тебе не буває такого відчуття, ніби над тобою висить величезне ярмо... — Частенько.

— ...і що воно будь-якої миті може впасти...

— Постійно.

— ...і ти не знаєш, як з-під нього вибратися?

— Але ж ти знаєш. — Вони мовчки глянули один на одного. — Ні, — сказав Темпл, відступивши назад. — Ні, ні.

— Старий до тебе прислухається.

— Ні!

— Ти можеш із ним поговорити, переконати припинити це...

— Я намагався, але він не захотів слухати!

— Може, ти погано старався. — Темпл затулив вуха руками, але Сафін їх прибрав. — Прості стежки ведуть в нікуди!

— То сам із ним поговори!

— Я звичайний розвідник!

— А я звичайний юрист! Я ніколи не вдавав із себе праведника.

— Жоден праведник не вдає із себе праведника.

Темпл вирвався й чкурнув між дерев.

— Якщо Бог хоче це спинити, нехай спинить! Хіба він не всемогутній?

— Ніколи не скидай на Бога те, що можеш зробити сам! — гукнув Сафін.

Темпл згорбився, ніби ті слова були камінням з пращі. Цей чоловік уже говорить як Кадія. Темпл сподівався, що він хоч не стане таким.

Звісно ж, більше ніхто у війську не намагався уникати насильства. Ліс кишів охочими битися людьми, що затягували поношені ремені, гострили зброю, натягували луки. Двоє північан відвішували один одному ляпаси від захвату. Двоє кантійців навколішки молилися перед благословенним каменем, який обережно поставили на пеньок, хоч і не тим боком. Кожен має Бога за союзника, в яку б сторону не дивився.

Величезний віз стояв на галявині, а працьовиті коні щось жували з причеплених на морди торбинок. Коска притулився до колеса й пояснював своє бачення атаки найповажнішим членам війська. Він легко переходив то на штирійську, то на загальну, а ще експресивно вимахував руками та капелюхом, щоб зрозуміли ті, хто не знав ані однієї, ані іншої. Сворбрек присів на валун біля нього з олівцем, готовий описувати видатну людину за роботою.

— ...Щоб союзний загін капітана Дімбіка зайшов із заходу, вздовж річки!

— Так, сер, — відповів Дімбік, пригладжуючи кілька масних волосин наслиненим мізинцем.

— Одночасно з ними Брашіо та його люди атакують зі сходу!

— Одноч... що? — пробурмотів штирієць, длубаючись язиком у гнилому зубі.

— У той же час, — сказав Любчик.

— А.

— А Джубаїр вискочить з-за дерев, спуститься схилом і завершить оточення! — Перо на капелюсі Коски затріпалося, коли він здобув метафоричну перемогу над силами темряви.

— Не дайте нікому втекти, — сказав Лорсен. — Усіх треба допитати.

— Звісно. — Коска випнув нижню щелепу й задумливо почухав шию, на якій виднілися рожеві сліди висипу. — Все награбоване необхідно задекларувати, оцінити й записати, щоб потім розділити за правилом чверті. Питання є?

— Скільки людей Інквізитор Лорсен катуватиме сьогодні? — вимогливо спитав високим голосом Сафін. Темпл витріщився на нього з відвислою щелепою. І не лише він.

Коска далі собі чухався.

— Я мав на увазі питання щодо тактики...

— Стільки, скільки знадобиться, — перервав Інквізитор. — Думаєте, я цим насолоджуюся? Світ — сіре місце. Місце напівправди. Або ж напівкривди. Але є речі, за які варто боротися, і робити це потрібно з повною рішучістю та самовіддачею. Напівміри нічого не дають.

— А що як там немає повстанців? — Сафін відштовхнув руку Темпла, який смикав його за рукав. — Що як ви помилилися?

— Іноді я помиляюся, — просто відповів Лорсен. — Потрібна відвага, щоб змиритися з наслідками. Всі ми про щось шкодуємо, але не всі можемо собі дозволити спинитися через це. Інколи треба здійснити невеликий злочин, щоб запобігти більшому. Іноді що менше зло, то більше добро. Людина принципів повинна приймати складні рішення й терпіти наслідки. Або ж можна сидіти й плакати над тим, як усе несправедливо.

— Мені таке підходить, — сказав Темпл із фальшивим смішком.

— А мені не підходить. — Сафін мав дивний вираз обличчя, ніби дивився крізь усіх, кудись далеко. У Темпла виникло погане передчуття. Навіть гірше, ніж зазвичай. — Генерале Коска, я хочу піти в Ейверсток.

— Як і всі ми! Хіба ти не чув, що я казав?

— Перед атакою.

— Навіщо? — різко спитав Лорсен.

— Щоб поговорити з місцевими, — сказав Сафін. — Щоб вони могли видати повстанців, якщо ті є. — Темпл скривився. Господи, це просто смішно. Благородно, праведно, відважно і сміховинно. — Щоб уникнути того, що сталося в Скверділі...

Коска був спантеличений.

— Я думав, що в Скверділі ми поводились дуже пристойно. Зграя кошенят і та була б жорсткішою! Ти згоден, Сворбреку?

Письменник поправив окуляри й, затинаючись, мовив:

— Захоплива стриманість.

— Це бідне місто. — Сафін тицьнув у бік дерев. Палець його трохи тремтів. — У них нема чого відбирати.

Дімбік нахмурився, шкрябаючи нігтем пляму на своїй стрічці.

— Не дізнаємося, доки не перевіримо.

— Дайте мені шанс. Я благаю вас. — Сафін плеснув у долоні й глянув Косці в очі. — Я молю.

— Молитви — це зарозумілість, — втрутився Джубаїр. — Надія людини змінити Божу волю. Але Божу волю змінити не можна. Він сказав своє слово.

— То пішов він! — зірвався Сафін.

Джубаїр м’яко підняв брову.

— О, ти ще переконаєшся, що це Бог вирішує, кому куди йти.

Зависнула мовчанка. Металеві нотки бойових приготувань між деревами змішувалися з ранковим пташиним співом.

Старий зітхнув і потер перенісся.

— Ти говориш рішуче.

Сафін повторив слова Лорсена.

— Людина принципів повинна приймати складні рішення й терпіти наслідки.

— Якщо я на це погоджуся, що буде? Твоя совість колотиме нас у дупи всю дорогу через Ближній Край і назад? Бо це може неабияк утомлювати. Совість може боліти, як і виразки на члені. Доросла людина повинна терпіти свої страждання мовчки, а не перетворювати на незручності для друзів і колег.

— Совість і виразки на члені — це не одне й те саме, — гаркнув Лорсен.

— Справді, — сказав Коска значуще. — Виразки на члені рідко бувають смертельними.

Обличчя Інквізитора посиніло ще сильніше, ніж зазвичай.

— Як я розумію, ви збираєтеся погодитись на це безумство?

— Як і ви. Зрештою, місто оточене й ніхто нікуди не втече. Можливо, це трохи полегшить нам життя. Що думаєш, Темпле?

Темпл кліпнув.

— Я?

— Ну я дивлюсь на тебе й кажу твоє ім’я.

— Так, але... я? — Він не просто так припинив приймати складні рішення. Він завжди вирішував неправильно. Темпл тридцять років продирався крізь бідність і страх, маневрував між катастрофами й ось де опинився. Він подивився на Сафіна, на Коску, на Лорсена. Що буде вигідніше? Що безпечніше? Чия, зрештою, правда? Було в біса складно знайти простий шляху цій ситуації. — Ну...

Коска надув щоки.

— Людина совісті й людина сумнівів. Боже, допоможи. У тебе година.

— Я протестую! — гаркнув Лорсен.

— Протестуйте, якщо треба, але я не чую вас через цей галас.

— Який галас?

Коска заткнув вуха пальцями.

— Бла-лі-ла-лі-ла-лі-ла-лі-ла!..

Він продовжував блазнювати, а Темпл побіг між високих дерев за Сафіном. Їхні черевики хрустіли на впалих гілках, гнилих шишках, потемнілих соснових голках, а вгорі шелестіли крони й щебетали пташки.

— Ти збожеволів? — зашипів Темпл, намагаючись не відставати.

— Я прозрів.

— Що ти зібрався робити?

— Поговорю з ними.

— З ким?

— З тими, хто слухатиме.

— Ти не зміниш світ балачками!

— А чим тоді? Вогнем і мечем? Паперами й угодами?

Вони минули останніх збентежених вартових. Бермі кинув на них запитальний погляд, а Темпл лише безпорадно смикнув плечима у відповідь. Потім вийшли на відкритий простір, і сонце несподівано вдарило їх в обличчя. Кілька десятків будинків Ейверстока тулилися до вигнутої річки внизу. Втім, будинки — це надто гучно сказано. Фактично то були халупи, оточені багном і лайном. І Сафін рішуче спускався до них.

— Що в біса він задумав? — прошипів Бермі з-за дерев.

— Здається, він іде за своєю совістю, — сказав Темпл.

Штирійця це не переконало.

— Совість — паскудний дороговказ.

— Я постійно йому так кажу. — Але Сафін і не думав спинятися. — О Боже, — пробурмотів Темпл, скривившись до неба. — О Боже, о Боже. — І він кинувся слідом, розкидаючи траву, всипану маленькими білими квіточками, назви яких він не знав.

— У самопожертві немає нічого благородного! — гукнув він, наздоганяючи. — Я бачив. Це огидна безглузда річ, за яку тобі ніхто не подякує!

— Може, Бог подякує.

— Якщо Бог існує, у нього є важливіші заняття, ніж дбати про таких, як ми!

Сафіна це абсолютно не переконало, і він прискорив крок.

— Іди назад, Темпле. Це нелегкий шлях.

— Я це, бляха, розумію! — Він схопив Сафіна за рукав. — Ходімо назад разом!

Сафін відмахнувся й пішов далі.

— Ні.

— Тоді я йду з тобою!

— Гаразд.

— Трясця! — Темпл знову побіг наздоганяти. Місто поступово наближалося і, що далі, то менше було схоже на щось, заради чого він хотів би ризикнути життям. — Який у тебе план? У тебе ж є план, так?

— Є... частково.

— Не дуже заспокоює.

— Я й не збирався тебе заспокоювати.

— Тоді, бляха, у тебе все чудово вийшло, друже.

Вони пройшли під аркою з грубого дерева, що слугувала за браму, під якою хиталася табличка Ейверсток. Обходили найболотистіші ділянки головної вулиці між благенькими будиночками. Більшість були із сосни, всі одноповерхові, а деякі й до цього не дотягували.

— Господи, які злидні, — пробурмотів Сафін.

— Мені це нагадує дім, — прошепотів Темпл.

Там теж не було нічого хорошого. Розпечена сонцем нижня Дагоска, бурхливі нетрі Штирії, похмурі села Ближнього Краю. Кожна країна багата по-своєму, але бідні всі однаково.

Якась жінка облуплювала зіпсовану мухами тушку чи то кроля, чи то кота. Темпл підозрював, що їй байдуже. Двійко напівголих дітей безтурботно билися на дерев’яних мечах. Довговолосий старець стукав палицею по ганку одного з небагатьох кам’яних будинків. Позаду нього, припертий до стіни, стояв меч, що точно не був іграшковим. Усі дивилися на Темпла і Сафіна з похмурою підозрою. Десь зі стуком зачинилися віконниці, й у Темпла почало калатати серце. Тоді гавкнув собака, й він мало не обісрався. На брові зібрався холодний піт, а повз них майнув смердючий вітерець. Можливо, це була найдурніша річ, яку він колись робив, хоч у його житті й вистачало ідіотизму. Ця точно на перших місцях у списку, і це ще не вечір.

Серцем Ейверстока був сарай із намальованою чашкою на вивісці над входом, у якому сиділа вбога публіка. Двоє чоловіків, судячи з усього фермер і його син, обидва руді й кістляві, а хлопець ще й з рюкзаком на плечі, сиділи за столом і їли хліб із сиром далеко не першої свіжості. Трагічного вигляду хлопець у потертих стрічках схилився над чашкою. Темпл подумав, що то мандрівний бард, і сподівався, що спеціалізується він на сумних піснях, адже від самого його вигляду наверталися сльози. Якась жінка готувала на почорнілій плиті й кинула на Темпла кислий погляд, коли він увійшов.

Варна стійка мала вигляд викривленої дерев’яної стільниці з довгим розколом і великою плямою, що неприємно нагадувала кров. За нею обережно протирав чашки шинкар.

— Ще не пізно, — шепотів Темпл. — Можна просто випити по келиху тієї сечі, що тут наливають, і піти собі далі беж жодної шкоди.

— Жодної, доки сюди не прийде решта війська.

— Я маю на увазі, жодної шкоди для нас... — Але Сафін уже пішов до стійки. Кілька секунд Темпл тихо лаявся у дверях, а тоді неохоче рушив за ним.

— Чим можу допомогти? — спитав шинкар.

— Ваше місто оточили десь чотириста найманців і збираються атакувати, — сказав Сафін, і всі надії Темпла уникнути катастрофи як вітром здуло.

Зависла тривожна мовчанка. Дуже тривожна.

— Не найкращий тиждень видався, — прохрипів шинкар. — Тож мені не до жартів.

— Якби ми хотіли вас насмішити, то вигадали б щось краще, — пробурмотів Темпл.

Сафін його перервав:

— Це військо Милосердної Руки під проводом сумнозвісного найманця Нікомо Коски. Їх найняла Інквізиція його величності, щоб викорінити повстанців у Ближньому Краї. Якщо повністю не співпрацюватимете, ваш не найкращий тиждень стане набагато гіршим.

Тепер шинкар уважно їх слухав. Як і кожен присутній у таверні. Невідомо, добре це чи ні, але оптимізму Темпл не відчував. Взагалі не пригадував, коли відчував його востаннє.

— А що, як у місті є повстанці? — Фермер підійшов до стійки і красномовно закачав рукав. На його жилавому передпліччі було татуювання. Воля, свобода, правосуддя. Отже, це було зло могутнього Союзу, заклятий ворог Лорсена, жахливий повстанець до мозку кісток. Темпл глянув йому в очі. Якщо це було обличчя зла, то надто виснажене.

Сафін обережно добирав слова.

— Тоді в них менше години, щоб здатися і врятувати мешканців цього міста від кровопролиття.

Кістлявий чоловік розплився в беззубій безрадісній усмішці.

— Я можу відвести вас до Шіла. Він вирішить, що робити. — Очевидно, він їм анітрохи не повірив. А може, й не все зрозумів.

— То відведи нас до Шіла, — сказав Сафін. — Добре.

— Невже? — пробурмотів Темпл. Відчуття неминучої катастрофи почало його душити. А може, то від подиху повстанця. Принаймні подиху нього точно був яку самого зла.

— Ви маєте здати зброю, — сказав він.

— З усією повагою, — сказав Темпл. — Я не впевнений...

— Віддавайте. — Темпл здивовано побачив, що жінка біля плити дістала заряджений лук і цілилась у нього.

— Переконали, — прохрипів він, дістаючи великим і вказівним пальцями ніж з-за пояса. — Він маленький.

— Головне не розмір, — сказав кістлявий чоловік, забираючи ніжу Темпла, — а те, куди його встромляють. — Сафін розстібнув свій пояс, і його він теж забрав. — Ходімо. І краще без різких рухів.

Темпл підняв долоні.

— Я завжди намагаюся їх уникати.

— Один ти зробив, коли пішов сюди за мною, — сказав Сафін.

— І тепер шкодую.

— Заткнися. — Кістлявий повстанець погнав їх до дверей, а жінка з луком трималася на безпечній відстані. Темпл помітив синє татуювання в неї не зап’ястку. Хлопець тихо скрадався позаду, міцно притискаючи до грудей рюкзак. Нога його була перев’язана. Це була б доволі кумедна процесія, якби не загроза смерті. Темпл завжди вважав, що загроза смерті — це протиотрута до гумору.

Шіл виявився тим старим, який бачив їх при вході в місто кілька хвилин тому тому. Які ж щасливі то були часи. Він напружено стояв, відмахуючись від мухи, а потім нахилився, взяв меч і зійшов з ганку.

— Що сталося, Данарде? — спитав він хрипким від мокротиння голосом.

— Впіймали цих двох у шинку, — сказав кістлявий чоловік.

— Впіймали? — спитав Темпл. — Ми самі до вас прийшли.

— Заткнися, — огризнувся Данард.

— Сам заткнися, — сказав Сафін.

Шіл чи то виблював, чи то відкашлявся, а тоді ковтнув, ніби нічого й не було.

— Знайдімо щось середнє між базіканням і мовчанням. Я Шіл. Представляю місцевих повстанців.

— Усіх чотирьох? — спитав Темпл.

— Було більше. — Він був радше сумний, ніж розлючений. Весь ніби стиснувся і, можливо, навіть був готовий здатися.

— Мене звуть Сафін, і я прийшов попередити вас...

— Кажуть, ми оточені, — усміхнувся Данард. — Мовляв, маємо здатися Інквізиції, щоб Ейверсток не знищили.

Шіл глянув водянистими сірими очима на Темпла.

— Погодьтеся, що це звучить дуже надумано.

Вже не мало значення, простим чи складним шляхом вони пішли. Тепер лишався єдиний спосіб виплутатися — переконати цього чоловіка, що вони кажуть правду. Темпл зобразив свій найсерйозніший вираз обличчя. Той, з яким він переконав Кадію, що більше не крастиме, з яким запевняв дружину, що все буде добре, з яким казав Косці, що йому можна довіряти. Хіба вони всі йому не повірили?

— Мій товариш каже правду. — Він говорив повільно, обережно, ніби тут були лише вони вдвох. — Ходімо з нами, і ви врятуєте не одне життя.

— Він бреше. — Кістлявий чоловік штурхнув Темпла в бік руків’ям меча Сафіна. — Там нікого немає.

— Навіщо б ми сюди приходили й брехали? — Темпл не зважав на штурхання й не зводив очей з обличчя старого. — Що нам з цього?

— То навіщо ж ви це робите? — спитав Шіл.

Темпл на мить затнувся з відкритим ротом. Чому б не сказати правди? Принаймні це щось новеньке.

— Нам набридло з цим миритись.

— Ха. — Здається, почало виходити. Рука старого відпустила руків’я меча. Він не здавався. Але це вже було щось. — Якщо ви кажете правду і ми здамося, що буде далі?

Забагато правди — це завжди помилка. Але Темпл і далі говорив з максимальною серйозністю.

— Мешканців Ейверстока пощадять, обіцяю вам.

Старий знову відкашлявся. Господи, з легенями в нього кепсько. Невже він почав йому вірити? Невже це справді спрацює? Може, вони не лише переживуть цей день, а й врятують кілька життів? Може, він зробить щось, чим би пишався Кадія? Від цієї думки Темпл на мить відчув гордість. Він наважився всміхнутися. Коли він востаннє відчував гордість? І чи відчував колись узагалі?

Шіл відкрив рота, щоб заговорити, щоб здатися, але не сказав нічого, насуплено глянувши через плече Темпла.

Вітер доносив тихі звуки. Копита. Кінські копита. Темпл озирнувся на порослий травою бік долини. До них галопом мчав вершник. Шіл теж це побачив, і його чоло збентежено зморщилося. За першим вигулькнули інші вершники, що неслися схилом. Десяток, а потім ще більше.

— Ні, — мовив Темпл.

— Темпле! — прошипів Сафін.

Очі Шіл а вибалушилися.

— Ви, покидьки!

Темпл підняв руку.

— Ні!

Він почув якийсь шум, розвернувся, аби сказати Сафіну, що час ще мав лишитися, і побачив, що його друг і Данард обхопили одне одного й гарчали. Він витріщився на них із відвислою щелепою.

У них мала бути година.

Шіл незграбно заніс свій меч, Темпл спіймав його руку, перш ніж той устиг вдарити, і вгатив в обличчя.

Він не думав, це просто сталося.

Світ здригнувся. Від відчув тепле хрипке дихання Шіла на щоці. Вони боролися, смикались, кулак ударив Темпла в обличчя, і йому задзвеніло у вухах. Він відчув, як тріснула носова кістка, і раптом Шіл відступив, а Сафін стояв поруч із Темплом з мечем у руці, здивований, що його тримає.

Темпл намагався зметикувати, як усе так вийшло. І що їм тепер робити.

Він відчув дзенькіт тятиви і свист стріли, що пролетіла поруч.

Потім побачив, як Данард зводиться на ноги.

— Ви, кляті... — Його голова розвалилася.

Темпл закліпав. Кров залила обличчя. Шіл потягнувся по ніж. Сафін кинувся на нього, й старий хрипко закашляв, коли метал пробив йому бік. Обличчя його скривилося, а між пальцями потекла кров.

Він пробурмотів щось нерозбірливе, знову спробував дістати ніж, але меч врізався йому прямісінько над оком.

— Ох, — сказав він. Кров полилася з великого порізу на обличчя. — Ох.

Краплі бризкали на багнюку. Він хитнувся, врізався в ґанок, впав, перекотився, вигнув спину й засмикав рукою.

Сафін вирячився на нього.

— Ми хотіли врятувати людей, — пробурмотів він. Губи його були в крові. Він упав навколішки, випустивши меч із обм’яклої руки.

Темпл схопив його.

— Що... — Ніж, який він віддав Данарду, по самісіньке руків’я стирчав у Сафіна між ребер, а його сорочка швидко чорніла. За всіма стандартами, дуже маленький ніж. Але його вистачило.

Собака досі гавкав. Сафін завалився обличчям униз. Жінка з луком десь зникла. Може, перезаряджає і зараз знову вискочить? Темплу, мабуть, варто знайти укриття.

Але він не ворушився.

Стукіт копит наближався. Кров зібралася в брудну калюжу біля розколотої голови Шіла. Хлопець повільно відступав, тягнучи за собою покалічену ногу. Темпл дивився, як він тікає.

А потім біля таверни з’явився Джубаїр, високо піднявши меч. Багно летіло з-під копит його могутнього коня. Хлопець ступив ще один відчайдушний крок, але лезо врізалось йому в плече й він полетів через вулицю. Джубаїр пронісся повз, щось вигукуючи. З’явилися інші вершники. Люди бігли. Кричали. Але крик було ледве чути за гуркотом копит.

У них мала бути година. Темпл став навколішки біля Сафіна, щоб перевернути того, оглянути рани, накласти пов’язку, зробити, як колись учив Кадія. Але, побачивши обличчя Сафіна, він одразу зрозумів, що той мертвий.

Найманці гасали містом, виючи, наче зграя собак, вимахуючи зброєю, ніби то була якась гра. Він внюхав запах диму.

Темпл підняв меч Шіла, весь червоний від крові, підвівся й підійшов до кульгавого хлопця. Він повз до таверни. Одна рука вже не ворушилася. Він побачив Темпла, схлипнув і схопив іншою рукою жменю піску. Його рюкзак відкрився, і звідти посипалися монети. Срібло падало в багно.

— Допоможи мені, — прошепотів хлопець. — Допоможи мені!

— Ні.

— Вони мене вб’ють! Вони...

— Стули свій клятий писок! — Темпл приставив йому до спини меча, хлопець захлинувся й зіщулився. І що більше він щулився, то більше Темпл хотів його проштрикнути. Меч був на диво легкий. Це було б так просто. Хлопець помітив цей вираз обличчя, заскиглив, ще більше зіщулився, і Темпл знову тицьнув у нього мечем.

— Закрий рота, покидьку! Закрий рота!

— Темпле! З тобою все гаразд? — Поряд з’явився Коска на своєму високому сірому коні. — У тебе кров.

Темпл глянув униз. Рукав його сорочки був розідраний, а з долоні стікала кров. Він і сам не знав, як так сталось.

— Сафін мертвий, — пробурмотів він.

— Чому Доля завжди забирає найкращих?..

Але увагу Коски привернули монети в багні. Він подав руку Любчику, й сержант допоміг йому вилізти з позолоченого сідла. Старий нахилився, взяв монету двома пальцями, жадібно витер бруд і видав ту сяючу усмішку, на яку був здатен лише він. Його зморшкувате обличчя випромінювало хороший настрій і добрі наміри.

— Так, — прошепотів він.

Любчик зірвав з хлопця рюкзак і відкрив. Слабкий дзенькіт свідчив про те, що там ще є монети.

Гуп, гуп, гуп. Кілька найманців вибивали двері таверни. Один лаючись застрибав, знімаючи свій брудний черевик, щоб оглянути палець. Коска присів.

— Звідки всі ці гроші?

— Ми ходили в рейд, — пробурмотів хлопець. — Усе пішло шкереберть.

Почувся хрускіт зламаних дверей і радісний галас чоловіків, що увірвалися в шинок.

— Усе пішло шкереберть?

— Лише четверо з нас повернулися. Ми мали два десятки коней на продаж. Їх купив чоловік, на ім’я Ґрега Кантлісс, у Ґреєрі.

— Кантлісс? — Гримнули віконниці, крізь вікно таверни вилетів стілець і впав неподалік. Любчик насупився, а Коска майже не смикнувся. Ніби в світі не лишилося нічого, крім нього, хлопця і монет. — Що за тип цей Кантлісс? Повстанець?

— Ні. Він був гарно вдягнений. З ним був якийсь північанин із божевільними очима. Він узяв коней і заплатив цими монетами.

— А де він їх узяв?

— Не сказав.

Коска закачав рукав на покаліченій руці хлопця і глянув на татуювання.

— Але він точно не з вас, повстанців?

Хлопець похитав головою.

— Така відповідь не сподобається Інквізитору Лорсену. — Коска ледь помітно кивнув. Любчик обхопив руками хлопця зашию. Собака досі десь гавкав. Гав, гав, гав. Темпл дуже хотів би, аби той заткнувся. Через дорогу кантійці люто лупцювали чоловіка, а двоє дітей безпорадно стежили.

— Ми маємо їх спинити, — пробурчав Темпл, але й далі сидів на землі.

— Як? — Коска взяв жменю монет і акуратно сортував. — Я генерал, а не Бог. Багато генералів помиляються щодо себе, але мене вилікували від цього нерозуміння дуже давно, повір. — Із сусіднього будинку за волосся витягли жінку. — Люди розлючені. Це як потоп. Безпечніше пливти за течією, ніж намагатись його спинити. Якщо в них не буде виходу для люті, вона може потекти будь-куди. Навіть на мене. — Він з хрипом підвівся, не без допомоги Любчика. — Та й усе це не моя провина, хіба не так?

У Темпла пульсувала голова. Він був такий втомлений, що ледве міг ворушитися.

— Моя?

— Я знаю, що ти хотів як краще. — Полум’я вже жадібно облизувало карнизи даху корчми. — Але так воно й буває з хорошими намірами. Сподіваюся, ми всі сьогодні засвоїли урок. — Коска дістав фляжку й почав задумливо відкручувати кришку. — Я — про те, як потурав тобі, а ти — про те, як потурав собі. — Він приклався до фляжки й ковтнув.

— Ви знову п’єте? — пробурмотів Темпл.

— Ти занадто переймаєшся. Краплинка нікому не завадить. — Коска висмоктав усе до останку й кинув фляжку Любчику, щоб той долив. — Інквізиторе Лорсен! Радий, що ви до нас приєдналися!

— Я вважаю, що ви відповідальні за цей розгром! — гаркнув Лорсен, різко спиняючи коня.

— Далеко не вперше, — відповів старий. — Мені доведеться жити з цим соромом.

— Зараз не час для жартів!

Коска реготнув.

— Мій колишній командир, Сазін, казав, що треба сміятись, поки ми живі, бо потім буде складно. Таке буває на війні. Мені здається, сталась якась плутанина із сигналами. Яким би чітким не був план, завжди трапляються несподіванки. — Ніби ілюструючи цю думку, повз них пронісся ґуркський найманець у жакеті барда зі стрічками. — Але цей хлопчина дещо встиг нам розповісти, перш ніж помер. — Срібло блиснуло в рукавиці Коски. — Імперські монети. Їх дав цим повстанцям чоловік, на ім’я...

— Ґреґа Кантлісс, — сказав Любчик.

— Саме так, у місті Ґреєр.

Лорсен насупився.

— Ви хочете сказати, що за повстанцями стоять імперські фінанси? Його ясновельможність Пайк чітко сказав уникати сутичок з Імперією.

Коска підніс монету до світла.

— Бачите це обличчя? Імператор Остус Другий. Він помер десь тисячу чотириста років тому.

— Не думав, що ви такий великий любитель історії, — сказав Лорсен.

— Я великий любитель грошей. Це древні монети. Можливо, повстанці натрапили на гробницю. Колись деяких видатних людей ховали разом з їхніми багатствами.

— Видатні люди минулого нас не цікавлять, — сказав Лорсен. — Нас цікавлять сучасні повстанці.

Двоє найманців із Союзу кричали на чоловіка, що стояв навколішки. Питали, де гроші. Один ударив його уламком дверей, і, коли той невпевнено підвівся, його обличчям текла кров. Вони спитали знову. Ще удар, лясь, лясь, лясь.

Біограф Сворбрек стежив за цим, затуливши рукою рота.

— Боже мій, — пробурмотів він між пальців.

— Як і все на світі, повстання коштує грошей, — пояснював Коска. — Їжа, одяг, зброя, житло. Фанатикам потрібно все те, що й нам. Трохи менше, оскільки їх підтримують високі ідеали, але все ж. Ідіть слідом грошей і знайдете ватажка. Ґреєр же все одно є в списку його ясновельможності Пайка, хіба ні? І, можливо, цей Кантлісс приведе нас до вашого... Контуса.

Лорсен пожвавився.

— Контус.

— Крім цього. — Коска недбало махнув на трупи повстанців мечем, мало не відрубавши Сворбреку ніс. — Сумніваюся, що ці троє ще щось нам розкажуть. Життя рідко повертає так, як ми очікуємо. Треба підлаштовуватися під обставини.

Лорсен з огидою буркнув.

— Гаразд. Поки підемо слідом грошей. — Він розвернув коня й гукнув одному з Послідовників: — Огляньте трупи на предмет татуювань. І знайдіть мені ще живих повстанців!

За три будинки від них чоловік виліз на дах і запихав постільну білизну в димар, поки інші скупчилися біля дверей. Коска тим часом звернувся до Сворбрека:

— Я розділяю твою огиду, повір мені. Я брав безпосередню участь у спаленні давніх прекрасних міст. Бачив би ти, як палало в Опріле, аж до неба! Але навряд то була кульмінація моєї кар’єри.

Джубаїр виклав кілька трупів у ряд і методично відрубував голови. Стук, стук, стук. Двоє його людей розтрощили арку і щось прибивали до верхівок. На одній уже була голова Шіла з химерно скривленим ротом.

— Боже мій, — знову пробурмотів Сворбрек.

— Відрубані голови завжди в моді, — пояснив Коска. — Якщо їх економно й естетично використовувати, вони стають красномовнішими, ніж ще не відтяті. Занотуй це. Чому ти не пишеш?

З палаючого будинку виповзла стара жінка, вся в сажі. Кілька чоловіків оточили її й штурхали туди-сюди.

— Яка прикрість, — гірко скаржився своєму Послідовнику Лорсен. — Якою прекрасною могла б бути ця земля з належним управлінням. З твердим керівництвом і новітніми технологіями в галузі сільського та лісового господарств. У Середзем’ї є машина, яка з одним оператором за день робить стільки, скільки десяток селян колись робили за тиждень.

— А що робитимуть інші дев’ять? — спитав Темпл, рот якого рухався ніби сам собою.

— Знайдуть іншу роботу, — прогарчав Послідовник.

За його спиною ще одна голова опинилася на палі. Волосся було довге. Темпл не впізнав обличчя. Будинок весело горів, полум’я танцювало, повітря мерехтіло. Найманці відійшли, дозволивши старій повзти геть.

— Знайдуть іншу роботу, — пробурмотів до себе Темпл.

Коска взяв під лікоть Брашіо й горлав йому на вухо, перекрикуючи галас.

— Збирай своїх людей! Треба їхати на північний схід, у Ґреєр, і шукати цього Ґрегу Кантлісса.

— Треба трохи часу, щоб їх заспокоїти.

— Година. А потім я попрошу сержанта Любчика пошматувати тих, хто відставатиме, якщо знадобиться. Дисципліна, Сворбреку, життєво необхідна військовому колективу!

Темпл заплющив очі. Як же тут смерділо. Дим, кров, лють, знову дим. Він хотів пити. Хотів попросити води в Сафіна, але тоді побачив його труп у багні. Людина принципів повинна приймати складні рішення й терпіти наслідки.

— Ми привели твого коня, — сказав Коска, ніби це мало виправити все, що сталося за день. — Якщо хочеш пораду — займися чимось. Спробуй якомога швидше забути це місце.

— Як мені забути?

— О, це дуже непросто. Секрет у тому, щоб... — Коска обережно відійшов, коли повз пронісся один зі штирійців. За його конем підстрибував труп чоловіка. — Бути байдужим.

— Треба поховати Сафіна.

— Думаю, треба. Але швидко. Не можна марнувати дня. Джубаїре! Закінчуйте! — Старий пішов через дорогу, вимахуючи мечем. — Спаліть усе що треба, а тоді збирайтеся! Ми Ідемо на схід!

Темпл озирнувся й побачив, що Любчик мовчки простягає йому лопату. Собака нарешті замовк. Дебелий північанин, весь у татуюваннях, настромив його голову поруч з іншими й реготав.

Темпл узяв Сафіна за зап’ястки, закинув на плече, а тоді перекинув через сідло наляканого коня. Було складно, але простіше, ніж він думав. Живий Сафін був ніби наповнений балачками, рухами, сміхом. А мертвий наче взагалі нічого не важив.

— З тобою все гаразд? — торкнувся його руки Бермі.

Від його турботи Темпл мало не заплакав.

— Я не поранений. Але Сафін загинув.

Ось воно, правосуддя.

Двоє північан розбили комод і сварилися за речі, лишаючи рвану тканину на брудній дорозі. Татуйований прив’язав палицю під головою собаки й ретельно чіпляв на неї сорочку з оборками, зосереджений, наче митець.

— Точно все гаразд? — гукнув услід Бермі.

— Краще не буває.

Темпл повів коня з міста, зійшов з дороги, чи радше з двох колій у багні. Крики, накази, пожежі, гамір найманців, що неохоче збиралися, — все затихнуло й поступилося дзюркоту води. Він ішов вверх за течією, доки не знайшов гарне місце між деревами, що опустили гілки у воду. Він зняв тіло Сафіна й перевернув на спину.

— Пробач, — сказав він і кинув лопату в річку. Потім заліз у сідло.

Сафіну було б байдуже, де його поховають і як. Якщо існує Бог, зараз він із ним. Мабуть, вимагає пояснити, чому той не зумів поставити світ на нормальні рейки. Північний схід, як сказав Коска. Темпл розвернув коня на захід і пришпорив. Помчав галопом геть від жирного простирадла диму, що здіймалося над руїнами Ейверстока.

Геть від війська Милосердної Руки. Геть від Дімбіка, Брашіо і Джубаїра. Геть від Інквізитора Лорсена і його праведної місії.

Він не знав, куди їде. Куди завгодно, аби подалі від Нікомо Коски.

Нові життя

— А ось і Товариство, — сказав Солодкий Деб, склавши руки на сідлі й звісивши пальці.

Вози розтягнулися кілометра на півтора на дні долини. Тридцять чи й більше, деякі вкриті брудним брезентом, інші яскраво розфарбовані. Помаранчеві й фіолетові крапки блищали на тлі запилюженого пейзажу. Уздовж них ішли люди. Позаду пленталися тварини: коні, запасні воли, чимала отара худоби. Завершувала процесію важка хмара куряви, яку ніс у блакить вітерець, повідомляючи світові, що йде Товариство.

— Ви тільки гляньте на це! — Ліф пришпорив коня й підвівся в стременах із широченною усмішкою. — Ви це бачите?

Шай ще не бачила, щоб він усміхався. Так він здавався ще молодшим. Більше хлопчиком, ніж чоловіком, як воно насправді й було. Це змусило і її всміхнутися.

— Я бачу, — сказала вона.

— Ціле місто на колесах!

— Так, тут цілий зріз суспільства, — сказав Деб, соваючи свою стару дупу в сідлі. — Є чесні і різкі, є багаті і бідні, є розумні і недуже. Багато старателів. Є скотарі і фермери. Є трохи купців. Усі йдуть до нового життя там, за горизонтом. Є навіть Перший із Mari.

Лемб озирнувся.

— Що?

— Відомий актор. Йосиф Лестек. Здається, його Баяз зачарував натовп в Адуа. — Солодкий Деб видав свій хрипкий смішок. — Десь сто клятих років тому. Як я чув, він сподівається принести театр у Дальній Край. Але, кажучи між нами й половиною населення Союзу, здібності його вже не ті.

— Вже не переконливий в образі Баяза? — спитала Шай.

— Він уже не переконливий і в образі Йосифа Лестека. — Деб знизав плечима. — Але що я тямлю в акторстві?

— Навіть твій Солодкий Деб дуже посередній.

— Гайда вниз! — сказав Ліф. — Краще роздивимось.

Але зблизька все виявилося не таким романтичним. Як завжди й буває. Така кількість спітнілих людей і тварин виробляла незліченну масу відходів, які без крайньої необхідності не варто нюхати. Менші й не такі показні тварини — собаки, мухи і воші — були непомітні здалеку, але тут справляли неабияке враження. Шай спало на думку, що Товариство — це відважна, але безглузда спроба перенести найгірше зло міського життя в незайману глушину.

Розуміючи все це, деякі старші мандрівники трималися від основної колони кроків за п’ятдесят. Вони сперечалися про курс, випивали, чухали голови над старою мапою.

— Облиште ту мапу, доки не покалічилися! — гукнув Деб, коли вони під’їхали. — Я вже тут, а ви відхилилися від курсу на три долини на південь.

— Лишена три? Краще, ніж я думав. — Високий жилавий кантієць, лисий як яйце, вийшов наперед, обережно роздивляючись Шай, Лемба і Ліфа. — Бачу, ти привів друзів.

— Це Лемб і його донька Шай. — Вона вирішила його не виправляти. — А ім’я цього хлопця, мушу визнати, вилетіло мені з голови...

— Ліф.

— Так! А це мій ...роботодавець. — Деб вимовив це так, ніби саме існування такого слова було посяганням на його свободу. — Нерозкаяний злочинець, на ім’я Абрам Маджуд.

— Приємно з вами познайомитися. — Маджуд випромінював хороший настрій і блискав золотим переднім зубом, вклоняючись кожному. — І, запевняю вас, я каюся, відколи зібрав це Товариство. — Його темні очі зиркнули вдалечінь, ніби він озирався на свій довгий шлях. — Ще в Келні, з моїм партнером Карнсбріком. Складна людина, але розумна. Крім іншого, він винайшов портативну кузню. Я везу її в Криз, щоб відкрити металообробну справу. Також, можливо, пошукаємо в горах корисні копалини.

— Золото? — спитала Шай.

— Залізо й мідь. — Маджуд нахилився й заговорив тихіше: — На мою скромну думку, лише дурні вважають, що в золоті є золото. Ви троє вирішили приєднатися до Товариства?

— Саме так, — сказала Шай. — У нас свої справи в Кризі.

— Ласкаво просимо! Ціна вступу...

— Лемб дуже серйозний боєць, — втрутився Деб.

Маджуд замовк, міцно стиснувши губи.

— Без образ, але, здається, він трохи... старий.

— Із цим ніхто не сперечається, — сказав Лемб.

— Я й сам не в розквіті сил, — додав Деб. — Та й ти вже не малюк, якщо на те пішло. Якщо тебе цікавить молодість, то в цього юнака вона є.

Ліф вразив Маджуда ще менше.

— Мене цікавить золота середина.

Солодкий Деб пирхнув.

— Ну, тут ти її не знайдеш. Нам бракує бійців. Враховуючи, що Духи налаштовані дуже кровожерливо, зараз не час економити. Повір, старий Санджид із тобою не торгуватиметься. Лемб з нами, інакше я йду. А тоді вже самі блукайте колами, доки вози не розваляться.

Маджуд глянув на Лемба, а Лемб — на нього, твердо й спокійно. Здається, його невпевнений погляд лишився в Скверділі. Трохи подумавши, Маджуд побачив те, що йому потрібно.

— Тоді пан Лемб приєднується безкоштовно. А два платні внески...

Деб почухав шию і скривився.

— Я домовився з Шай, ідо вони всі приєднаються безкоштовно.

Маджуд зиркнув на неї з вимушеною повагою.

— Здається, вона більше виграла в цій угоді.

— Я розвідник, а не торгівець.

— То, може, краще лишити угоди тим, хто в цьому тямить?

— Судячи з усього, я домовився значно краще, ніж ти розібрався з дорогою.

Маджуд похитав своєю пропорційною головою.

— Гадки не маю, як я це пояснюватиму своєму партнеру Карнсбріку. Він не та людина, з якою можна жартувати щодо витрат! — Він пішов, крутячи довгим пальцем.

— Хай мені грець, — пробурчав Деб. — Ви колись бачили таких в’їдливих людей? Таке враження, ніби ми зв’язались із ватагою самих жінок.

— Здається, так воно і є, — сказала Шай.

Повз них прогуркотів найяскравіший віз — червоний, із позолоченими світильниками. На сидінні вмостилися дві жінки. Перша дуже скидалася на шльондру. Однією рукою вона тримала капелюх, а на нафарбованому обличчі сяяла небезпечна усмішка. Мабуть, демонструвала себе до продажу навіть у дорозі. Інша мала більш актуальне для подорожі вбрання і спокійно тримала поводи. Між ними сидів чоловік у жакеті, що пасував до воза. Він мав бороду й суворий погляд. Шай подумала, що це сутенер. У ньому точно було щось таке. Вона нахилилася і плюнула крізь щілину між зубами.

Думка про те, щоб займатися цікавими справами в хиткому возі, забитому каструлями й різним мотлохом, не надто розпалювала в Шай пристрасть. Втім, це полум’я не горіло вже так давно, що вона підозрювала, що воно зітліло назавжди. Коли живеш на фермі з двома дітьми й двома старими, тобі не до романтики.

Солодкий Деб помахав жіночкам, задрав свій капелюх і тихенько сказав:

— Чорт, усе не як колись. Жінки, шикарний одяг, плуги, портативні кузні й хто знає які ще жахи. Колись тут була лише земля, небо, тварини, Духи й безкрая дичина, якою ми дихали. Я міг по дванадцять місяців проводити з самим лише конем.

Шай знову плюнула.

— Мені ще ніколи не було так шкода коня. Мабуть, покатаюся тут, познайомлюся з Товариством. Може, хтось щось чув про дітей.

— Чи про Ґрегу Кантлісса. — Лемб похмуро насупився, вимовивши це ім’я.

— Добре, — сказав Деб. — Але обережно там, чула?

— Я про себе подбаю, — запевнила Шай.

Обвітрене обличчя старого розвідника зморщилося, коли він усміхнувся.

— Я не за тебе переживаю, а за всіх інших.

Найближчий віз належав чоловіку, на ім’я Джентілі, старезному штирійцю в супроводі чотирьох кузенів, яких він називав хлопцями, хоч вони були не набагато молодші за нього. Він був рішуче налаштований викопати собі в тих горах нове життя. Неабиякий оптиміст, якщо зважати, що він і тут ледве на ноги зводився, не кажучи вже про те, коли він буде до пояса в снігу. Про викрадених дітей він нічого не знав. Шай навіть не була певна, що він почув її запитання. На прощання Джентілі поцікавився, чи не хоче Шай розділити з ним його нове життя як п’ята дружина. Вона ввічливо відмовилася.

Лорд Інгельштад, очевидно, отримав свою пайку лиха. Коли він про це сказав, леді Інгельштад — жінка, що народилася не для труднощів, але рішуче прагнула їх здолати, — так на нього зиркнула, ніби вважала, що пережила більше лих, враховуючи свій вибір чоловіка. Шай підозрювала, що всі його нещастя полягали в картярських боргах, але оскільки в житті вона й сама не раз ішла сумнівними стежками, вирішила не критикувати й погодитись на «лихо». Про бандитів, що викрадають дітей, як і про багато інших речей, він нічогісінько не знав. На прощання він запросив їх із Лембом зіграти ввечері в карти. Пообіцяв, що ставки будуть невеликі, але, з досвіду Шай, вони завжди спершу невеликі, та й не мають бути величезними, щоб завести людину в халепу. Вона знову ввічливо відмовилася і припустила, що людині, яка вже пережила стільки лиха, можливо, не варто більше випробовувати долю. Він сприйняв це з гумором і одразу запропонував зіграти Джентілі та хлопцям. Леді Інгельштад мала такий вигляд, ніби готова розірвати їх усіх зубами, якщо хтось роздасть карти.

Наступний віз був, імовірно, найбільший у Товаристві. Він мав вікна, а збоку було написано: «Знаменитий Йосиф Лестек». Фіолетова фарба вже почала лущитись. Шай вважала, що, якщо людина знаменита, їй не потрібно скрізь малювати своє ім’я. Втім, враховуючи, що її знайомство зі славою полягало в розклеєних скрізь плакатах, на яких її оголошували в розшук, навряд вона була експертом.

Воза вів хлопець зі скуйовдженим волоссям, а дебелий чоловік, похитуючись, сидів поруч. Старий, виснажений, безбарвний, закутаний у потерту ковдру. Він пожвавішав, коли з’явилися Шай і Лемб, адже тепер мав нагоду повихвалятись.

— Я... Йосиф Лестек. — Вона не очікувала почути з цієї обвітреної голови голос короля. Багатий, глибокий, густий, як сливовий соус. — Припускаю, ви вже чули це ім’я.

— Прикро зізнаватись, але ми не часто ходимо в театр, — сказав Лемб.

— Що веде вас у Дальній Край? — спитала Шай.

— Я мусив покинути Театр Драми в Адуа через хворобу. Звісно, колектив був спустошений через таку втрату, абсолютно спустошений, але зараз я повністю одужав.

— Хороша новина. — Страшно було й уявити його до одужання. Він був схожий на труп, якого оживив чаклун.

— Я їду в Криз, щоб грати головну роль у культурній феєрії!

— Культурній? — Шай підняла капелюх вище, щоб оглянути дорогу попереду. Сіра трава, хворі чагарники, висохлі коричневі схили, валуни. Жодних ознак життя, окрім парочки соколів, що кружляли над ними. — Там?

— Навіть найубогіші серця прагнуть доторкнутися до високого, — заявив він.

— Повірю вам на слово, — сказав Лемб.

Лестек усміхався до червоного обрію. Його рука, яку він поклав на груди, була неймовірно бліда, майже прозора. Шай відчула, що він із тих людей, яким не надто потрібен співрозмовник, щоб говорити.

— Мій найвидатніший виступ ще попереду, я певен.

— Не можемо дочекатися, — пробурмотіла Шай, розвертаючи коня.

З десяток сулджукців обмінювалися товарами, обліпивши гнилий на вигляд віз. Вони не говорили загальною мовою, а Шай не знала майже жодного слова сулджукською, тож просто кивнула їм, а вони загадково кивнули у відповідь.

Ашджид виявився ґурським священником, що першим приніс слово Пророка на захід від Криза. Хоча, власне, другим. Чоловік, на ім’я Октааді, теж намагався три місяці, потім здався, а на зворотному шляху з нього здерли шкіру Духи. Поки ж Ашджид ніс слово Товариству у вигляді щоденних благословень, хоч досі єдиним його прихожанином був допитливий юродивий, який носив воду. У нього теж не було для них інформації, крім писання, але він попросив Бога благословити їхній пошук, і Шай за це подякувала. Все ж благословення — це точно краще, ніж прокляття, хоч усе так чи інакше складеться, як має скластися.

Священник познайомив їх із суворим на вигляд чоловіком, що їхав охайним возом. Звали його Савіан. З таким краще не жартувати. Судячи з вигляду довгого меча, який лежав поруч, клинок бачив чимало битв. А судячи з його обличчя, вкритого сивою щетиною, сам він бачив ще більше. Очі-щілини визирали з-під низько натягнутого капелюха.

— Мене звуть Шай Саус, а це Лемб. — Савіан лише кивнув, ніби допускав таку ймовірність, але чіткої думки стосовно цього не мав. — Я шукаю своїх брата й сестру. Шість і десять років. — Тут він навіть не кивнув. Не говіркий покидьок. — Їх викрав чоловік, на ім’я Ґреґа Кантлісс.

— Нічим не можу допомогти. — Чути нотки імперського акценту.

Савіан дивився на неї невідривно й спокійно, ніби її слова його не зачепили. Тоді глянув на Лемба й теж його оцінив. Він його також не вразив. Савіан прикрив рота кулаком і хрипко закашляв.

— Кашель кепсько звучить, — сказала вона.

— А коли кашель звучить добре?

Шай помітила на сидінні за ним арбалет. Не заряджений, але повністю споряджений і з клином на спусковому гачку. Готовий до використання за потреби.

— Б’єшся сам?

— Сподіваюся, не доведеться.

Хоча з його вигляду було помітно, що ці надії не завжди виправдовуються.

— Який же дурень сподіватиметься, що доведеться битися, га?

— На жаль, такі завжди знаходяться.

Лемб пирхнув:

— Так, сумна істина.

— Навіщо їдеш у Дальній Край? — спитала Шай, намагаючись витиснути хоч щось із цієї неотесаної колоди.

— Є справи.

Він знову закашляв. Та навіть при цьому його рот майже не ворушився. Цікаво, чи були взагалі м’язи в його голові.

— Подумали, спробуємо зайнятися старательством. — Ззаду вигулькнула жінка. Струнка, сильна, з коротким волоссям і неймовірно блакитним очима, які чимало бачили в житті. — Я Корлін.

— Моя племінниця, — сказав Савіан, хоч дивились вони одне на одного якось дивно. Шай не розуміла, в чому справа.

— Старательство? — спитала вона, відсунувши капелюх на потилицю. — Небагато жінок у цій справі.

— Хочеш сказати, є обмеження на те, чим може займатися жінка? — спитала Корлін.

Шай вигнула брови.

— Є речі, які пробуватиме лише дурепа.

— Здається, жодна стать не має монополії на зарозумілість.

— Здається, — сказала Шай і тихо докинула, — щоб це, бляха, не означало. — Вона кивнула цим двом і рушила далі. — Ще побачимось.

Ані Корлін, ані її дядько не відповіли. Лише ніби змагалися, хто похмуріше витріщатиметься їм услід.

— Щось із ними не так, — пробурмотіла вона Лембу, коли вони від’їхали. — Я не побачила жодного старательського спорядження.

— Може, збираються купити в Кризі.

— І заплатити вп’ятеро дорожче? Ти дивився їм в очі? Не схоже, що вони пристають на невигідні умови.

— Скрізь бачиш підступ, га?

— Принаймні намагаюсь остерігатися, щоб підступів не робили мені. Думаєш, від них варто чекати біди?

Лемб знизав плечима.

— Думаю, варто ставитися до людей так, як хочеш, щоб вони ставились до тебе, і не лізти в їхні справи. Від усіх нас можна чекати біди, так чи інакше. Мабуть, у половини цього натовпу є невеселі історії за плечима. Чого б ще вони перлися через величезну пустелю з такими, як ми?

Райно Бакхорм розповів їм лише про свої мрії, хоч і трохи затинався. Йому належала половина худоби Товариства, він найняв кількох людей, і це вже була його п’ята поїздка в Криз. За його словами, там завжди був попит на м’ясо. Цього разу він узяв із собою дружину та дітей і планував там лишитись. Скільки точно в нього дітей, складно було сказати, але, здається, багато. Бакхорм спитав Лемба, чи бачив той у Дальньому Краї траву. Найкраща, на його думку, трава в Світовому Колі. І найкраща вода. Заради такої трави й води варто кинути виклик погоді, Духам і колосальній відстані. Коли Шай сказала йому про Ґреґу Кантлісса та його банду, той похитав головою, мовляв, неймовірно, наскільки низько може впасти людина. Дружина Бакхорма, Лулін, мала гігантську усмішку, але настільки крихітне тільце, що важко було повірити, ніби з нього вийшов такий виводок. Вона теж похитала головою, сказала, що це найжахливіше, що вона колись чула, що хотіла б якось допомогти й обійняла б її, якби між ними не було коня. Потім дала Шай пиріжок і спитала, чи говорила та з Геджесом.

Геджес виявився жвавим типом на старому мулі. Речей він мав небагато, але мав неприємну манеру розмовляти, не дивлячись в очі. Він ніколи не чув про Ґреґу Кантлісса, але показав їм свою покалічену ногу, яку, за його словами, травмував, коли очолював атаку в битві при Осрунгу. Шай сумнівалась у правдивості цієї історії. Але її мати казала, що треба шукати в людях найкраще. Хороша порада, хоч сама та жінка ніколи її не дотримувалася. Тож вона запропонувала Геджесу пиріжок Лулін Бакхорм. Він нарешті глянув їй в очі й сказав:

— А ти нічого.

— Нехай пиріжок не вводить тебе в оману.

Але коли Шай від’їхала, він досі на нього дивився, тримаючи в брудній руці, ніби то було настільки важливо, що він не міг його їсти.

Шай їздила між людей, доки її голос не втомився ділитися своїми проблемами, а вуха не заболіли від чужих мрій. Вона подумала, що Товариство — непогана назва в цьому випадку, адже загалом це була весела й щедра ватага. Дехто — різкий, дивний і дурний, але всі прагнули кращого майбутнього. Це відчула навіть Шай, загартована неприємностями й часом, втомлена роботою, під гнітом хвилювання за майбутнє Літа й Ро та минуле Лемба. В обличчя дув свіжий вітер, а нові надії дзвеніли у вухах. Вона помітила, що під носом у неї розцвіла дурнувата усмішка. Вона сновигала між возами, кивала незнайомцям і плескала по спині тих, кого ледве знала. Коли вона згадувала, чому взагалі тут опинилась, усмішка в’янула, але потім поверталася, наче голуби, яких проганяли з засіяного поля.

Незабаром вона припинила опиратися. Голуби псують врожай, але ж яка шкода від усмішки?

Тож вона їй піддалась. Це було приємно.

— Багато співчуття, — сказала Шай, коли вони поговорили майже з усіма, а сонце перетворилося на тоненьку риску. Загорілися перші смолоскипи, аби Товариство могло пройти ще пару кілометрів, перш ніж стати табором, — Багато співчуття, але мало допомоги.

— Гадаю, співчуття — це вже щось, — сказав Лемб.

Вона чекала більшого, але він лише згорбився й хитався в такт повільним крокам свого коня.

— Здається, вони переважно нормальні, — кинула Шай, щоб заповнити паузу, і відчула роздратування. — Не знаю, як буде, якщо нападуть Духи й стане гаряче, але вони нічого.

— Ніколи не знаєш, як поведеться людина, коли стане гаряче.

Вона глянула на Лемба.

— Маєш рацію, чорт забирай.

Він перехопив її погляд, але потім винувато відвернувся. Вона відкрила рота, але тут пролунав голос Солодкого Деба, який заявив, що час спинятися.

Витривалий мандрівник

Темпл різко розвернувся в сідлі. Серце його калатало. Але виднілося лише місячне сяйво на гілках. Було так темно, що він майже нічого не міг розгледіти. То могла просто зірватися гілка. Або кролик займався своїми звичайними нічними справами. Або кровожерливий дикий Дух, вимащений кров’ю замордованих невинних жертв, що хоче здерти з нього шкіру й начепити його обличчя замість капелюха.

Темпл згорбився від чергового пориву холодного вітру, що хитнув сосни й пробрав його до мозку кісток. Військо Милосердної Руки так довго тримало його в своїх мерзенних обіймах, що він почав сприймати фізичну безпеку як належне. А тепер гостро відчував її відсутність. У житті є багато речей, які не до кінця цінуєш, поки недбало їх не позбудешся. Як хороший плащ. Чи дуже маленький ніж. Чи кілька десятків затятих убивць і привітний старий лиходій.

Першого дня він чимдуж мчав і боявся лише, що вони його наздоженуть. Потім, коли настав прохолодний і самотній ранок, зрозумів, що не наздоженуть. Третього ранку його засмутила думка про те, що, можливо, вони навіть не намагалися. Втеча від війська в невідомому напрямку, без спорядження, у незнану глушину все менше нагадувала простий шлях.

Темпл зіграв чимало ролей за свої тридцять вбогих років. Жебрак, крадій, неохочий учень священника, невмілий хірург, гидливий м’ясник, столяр із хворими руками, ненадовго — люблячий чоловік і батько, нещасний плакальник, п’яниця, самовпевнений шулер, бранець Інквізиції, потім їхній інформатор, перекладач, бухгалтер, юрист, спільник цілого ряду сумнівних людей, співучасник масових убивств, а нещодавно — людина совісті, що катастрофічно провалилася. Але витривалого мандрівника в цьому списку ще не було.

Темпл навіть не мав чим розпалити вогнище. А якби й мав, то не знав, як це робиться. Та й усе одно йому не було що готувати. Він загубився в повному сенсі цього слова. Уколи голоду, холоду і страху почали дошкуляти значно сильніше, ніж слабенькі докори сумління. Мабуть, варто було двічі подумати, перш ніж тікати, але втеча й планування — це як олія й вода, що ніколи не змішуються. Він звинувачував Коску, Лорсена. Звинувачував Джубаїра, Шіла, Сафіна. Винив кожного покидька, окрім того, котрого справді варто було звинувачувати. Того, що сидів у його сідлі, мерзнув, страждав від голоду і з кожною секундою почувався все більш загубленим.

— Лайно! — заревів він в нікуди.

Кінь покрутив вухами й рушив далі. Він уже звик до його регулярних зривів. Темпл глянув угору, крізь криві гілки. Місяць висвітлював швидкі смуги хмар.

— Господи, — пробурмотів він у такому відчаї, що навіть не почувався дурнем. — Ти мене чуєш? — Звісно ж, жодної відповіді. Бог не відповідає, особливо таким, як він. — Я знаю, що був не найкращою людиною. Навіть не просто хорошою... — Він скривився. Коли приймаєш той факт, що Бог є, всезнаючий і всевидячий, треба приймати й те, що нема сенсу приховувати від нього правду. — Гаразд, я кепська людина, але... але ж і далеко не найгірша? — Яка гордість. Чудовий був би напис на могильній плиті. Хоч, мабуть, вирізати його буде нікому, коли він помре тут на самоті й зогниє. — Але я знаю, що міг би стати кращим, якби лише ти дав мені... ще один шанс. — Вмовляння, вмовляння. — Лише... ще один.

Жодної відповіді, лише порив вітру знову змусив дерева зашепотіти. Якщо Бог і існує, то він не балакучий покидьок і...

Темпл помітив маленький помаранчевий відблиск між деревами.

Вогонь! Радість ожила в його грудях!

А потім закралась обережність.

Чий це вогонь? Варварів, що відрізають вуха і взагалі недалеко пішли від диких тварин?

Він відчув запах смаженого м’яса, і його шлунок видав довге гарчання, настільки гучне, що він злякався, що його почують. Темпл провів більшу частину юності голодним і звик до цього, але щоб так уміти, потрібно постійно практикуватися.

Він трохи пришпорив коня, якомога тихіше зліз із сідла й закрутив поводи навколо гілки. Пригнувшись, поліз крізь кущі. Гілки дерев відкидали пазуристі тіні. Він пошепки лаявся, коли вони чіпляли його за одяг, черевики й обличчя.

Вогнище горіло на вузькій галявині. На палиці над ним смажилася невелика, акуратно облуплена тварина. Темпл стримав потужний порив вчепитися в неї зубами. Між багаттям і старим сідлом хтось постелив ковдру. До дерева тулився круглий щит із металевим обідком, вкритий подряпинами. Поруч лежала сокира. Не треба бути експертом, аби зрозуміти, що цією зброєю рубають не дерева, а людей.

Спорядження на одну людину, але, очевидно, таку, в якої не варто красти вечерю.

Очі Темпла метнулися від м’яса до сокири й назад. Рот болісно наповнився слиною. Імовірна смерть від сокири нависала над ним, але в ту мить смерть від голоду була ще ймовірнішою. Він повільно випростався, готуючись...

— Гарний нині вечір. — Північний шепіт пролунав просто за вухом у Темпла.

Він застиг. Маленькі волосинки на шиї стали дибки.

— Трохи вітряно, — зумів каркнути він.

— Бувало й гірше. — Холодне вістря вперлося Темплу в спину. — Подивімося на твою зброю. Повільно. Як равлик узимку.

— Я... не озброєний.

Пауза.

— Ти що?

— У мене був ніж, але... — Він віддав його кістлявому фермеру, котрий убив ним його найкращого друга. — Я його загубив.

— У такій дичині без зброї? — Наче це було дивніше, ніж не мати носа. Темпл по-дівчачому пискнув, коли величезна рука ковзнула йому під руку й почала обшукувати. — Немає, хіба що ховаєш у дупі. — Неприємне зауваження. — Там я не шукатиму. — А це полегшення. — Ти божевільний?

— Я юрист.

— А не можна бути і тим, і тим?

Очевидно.

— Мабуть...

Ще одна пауза.

— Юрист Коски?

— Був ним.

— Ха. — Лезо ковзнуло геть, залишивши колючу цятку на спині Темпла.

Очевидно, бракувати може навіть неприємних речей, якщо людина досить довго з ними жила.

Чоловік обійшов Темпла. Величезна, чорна, кудлата фігура з ножем у руці. Він витягнув з-за пояса довгий меч, жбурнув на ковдру, всівся й схрестив ноги. Вогонь вигравав червоним і жовтим на його металевому оці.

— Життя водить тебе якимись дивними доріжками, так? — сказав він.

— Кауль Тіпало, — пробурмотів Темпл, не знаючи, радіти чи навпаки.

Тіпало розвернувся й покрутив здобич над багаттям. Жир крапав у полум’я.

— Голодний?

Темпл облизав губи.

— Це запитання чи запрошення?

— У мене більше, ніж я сам з’їм. Краще приведи коня сюди, поки не втік. І ступай обережно. — Північанин кивнув головою на дерева. — Там є ущелина, кроків двадцять завглибшки, а на дні неспокійна течія.

Темпл обережно привів коня, зняв сідло та вологу ковдру під ним і лишив тварину шукати траву. Сумно, але що голодніша людина, то менше її цікавить голод інших. Тіпало розрізав тушу і їв ножем із жерстяної тарілки. На шматку кори з іншого боку багаття лежало ще м’ясо. Темпл опустився перед ним навколішки, ніби то був найсвятіший вівтар.

— Я дуже вдячний. — Він заплющив очі й почав їсти, висмоктуючи соки з кожного шматочка. — Я вже почав думати, що помру.

— А хто сказав, що не помреш?

Шмат м’яса застряг у Темпла в горлі, й він незграбно закашляв.

— Ти сам? — видихнув він, щоб не мовчати.

— Я знаю, що компанія з мене кепська.

— Тебе не хвилюють Духи?

Північанин похитав головою.

— Я чув, вони вбили багато народу в Дальньому Краї.

— Коли вб’ють мене, тоді й хвилюватимусь. — Тіпало кинув тарілку й сперся на лікоть. Його понівечене обличчя сховалось у темряві. — Можна все життя обсиратися через те, що може трапитись, але який у цьому сенс?

Справді, а який?

— Досі шукаєш дев’ятипалого чоловіка?

— Він убив мого брата.

Темпл завмер, не донісши до рота черговий шмат м’яса.

— Мені шкода.

— Більше, ніж мені. Мій брат був лайном. Але родина є родина.

— Не мені про це судити. — Родичі Темпла ніколи надовго не затримувались у його житті. Мати померла, дружина померла, донька померла. — Найближчий, кого я можу назвати родиною, — це... — Він збирався сказати про Сафіна, але до нього дійшло, що той теж мертвий. — Нікомо Коска.

Тіпало щось прохрипів. Майже засміявся.

— З досвіду скажу, що це не найнадійніша людина.

— А який у тебе був досвід?

— Колись нас із ним найняли вбити кілька людей. У Штирії, років десять тому. І Любчика. І ще декого. Отруйника. Ката.

— Весела була компанія.

— Я не такий дурник, як здається. Все вийшло... — Тіпало акуратно почухав величезний шрам під металевим оком. — Не дуже приємно.

— Все часто виходить неприємно, коли поряд Коска.

— Так буває і без нього.

— Але з ним тим паче, — пробурмотів Темпл, дивлячись на вогонь. — Йому завжди майже все було байдуже, але зараз стало ще гірше.

— Так зазвичай і буває з людьми.

— Не з усіма.

— Ха. — Тіпало вишкірив зуби. — Ти, мабуть, із оптимістів, про яких я чув.

— Ні, ні, я ні, — сказав Темпл. — Я завжди обираю простіший шлях.

— Дуже мудро. Як на мене, надія робить лише гірше. — Північанин повільно покрутив перстень на мізинці. Камінь у ньому криваво виблискував. — Колись давно я мріяв стати кращою людиною.

— І що сталося?

Тіпало потягнувся, поклавши ноги на сідло, й почав укриватися ковдрою.

— Я отямився.

Темпл прокинувся під акомпанемент сіро-блакитного світанку й відчув, що усміхається. Земля була холодна й тверда, ковдра — замала й тхнула конем, вечеря виявилася несуттєвою, та все ж він уже давно так спокійно не спав. Пташки щебетали, вітер шепотів між дерев, десь далеко шумів потік.

Раптом втеча від війська здалась йому геніальним і майстерно реалізованим задумом. Він перевернувся під ковдрою. Якщо Бог існує, виявляється, він справді все пробачає, як казав Кадія...

Меча й щита Тіпала не було, а на його ковдрі сидів інший чоловік.

Він був роздягнений до пояса, а його бліде тіло скидалося на перекручену масу сухожиль. Нижня його частина була вбрана в брудну жіночу сукню, розрізану посередині й зшиту так, аби вийшли мішкуваті штани. Один бік голови був виголений, а помаранчеве волосся з іншого було зліплене якимось жиром у формі шипів. В одній руці він тримав сокиру, в іншій — блискучий ніж.

Отже, Дух.

Він пронизливо дивився понад зітлілим вогнищем на Темпла, кліпаючи блакитними очима. Темпл глянув на нього значно менш пронизливо, натягнувши обома руками ковдру аж до підборіддя.

З-за дерев тихо висковзнули ще двоє чоловіків. На одному було щось схоже на шолом, хоч навряд такий міг захистити від якоїсь зброї. То було кілька палиць, перев’язаних пір’ям і старим паском. У іншого на щоках були шрами, котрі той, очевидно, сам собі й зробив. За інших обставин, скажімо, на сцені чи на штирійському карнавалі, з них би добряче посміялися. Але тут, у глушині Дальнього Краю, Темпл був їхнім єдиним глядачем, тож веселощами й не пахнуло.

— Ной.

Четвертий Дух з’явився наче нізвідки. Щось середнє між чоловіком і хлопчиком. Він мав жовте волосся, бліде обличчя й висохлу коричневу фарбу під очима. Принаймні Темпл сподівався, що то фарба. До його сорочки, зробленої з мішковини, були пришиті кістки тварин, що гриміли, поки він пританцьовував, променисто всміхаючись. Він жестом показав Темплу підводитись.

— Ной.

Темпл дуже повільно звівся на ноги, усміхнувшись хлопцеві й решті у відповідь. Усміхайся, усміхайся, поводься приязно.

— Ной? — спитав він.

Хлопець ударив його по голові.

Темпл завалився, швидше від шоку, ніж від удару. Так він собі сказав. Від шоку й розуміння того, що стоячи він не зробить собі краще. Світ погойдувався, поки він лежав. У голові було лоскотно. Він торкнувся її й відчув пальцями кров.

Потім побачив, що хлопець тримав у руці каменюку з намальованими синіми кільцями. І тепер ще й з кількома плямами крові Темпла.

— Ной! — крикнув хлопець, знову показуючи вставати.

Темпл не поспішав цього робити.

— Слухайте, — сказав він загальною мовою. Хлопець ляснув його долонею. — Слухайте! — спробував він штирійською. Хлопець знову його ляснув. Він спробував кантійську: — У мене немає... — Хлопець вгатив його каменюкою в щоку, і той завалився на бік.

Темпл очманіло похитав головою. Тепер він погано чув.

Він схопився за найближчу річ. Можливо, за ногу хлопця.

Піднявся, аж до колін. До своїх чи до хлопцевих. До чиїхось колін.

У роті був присмак крові. Обличчя пульсувало. Не боліло. Швидше заніміло.

Хлопець говорив щось решті, підіймаючи руки, ніби питав згоди.

Той, що зі шпичастим волоссям, серйозно кивнув, відкрив рота, аби щось сказати, і тут його голова відлетіла.

Інший розвернувся, трохи повільно через свій шолом із палиць. Меч Тіпала відрубав йому руку вище ліктя і врізався глибоко в груди. З рани полилася кров. Він мовчки хитнувся назад. Лезо застрягло йому в ребрах.

Чоловік із пошрамованим обличчям кинувся на Тіпала, вимахуючи ножем, і вчепився в його щит. Вони кружляли галявиною, а з-під ніг летіли іскри зітлілого багаття.

Все це супроводжувалось уривчастим диханням обох. І тут хлопець знову вдарив Темпла. То було до смішного нечесно. Наче це Темпл становив найбільшу загрозу. Він схопився на ноги, відчувши сплеск обурення. Тіпало тим часом збив свого Духа навколішки й розносив його голову обідком щита. Хлопець ще раз ударив Темпла, але цього разу він не впав, схопившись за вишиту кістками сорочку, хоч коліна його й підігнулися.

Вони завалилися, дряпаючи й лупцюючи один одного. Темпл опинився знизу, але, зціпивши зуби, запхнув великий палець Духу в ніс і примудрився того перевернути. Увесь час він думав, наскільки ж усе це тупо й безглуздо, а тоді вирішив, що вправні бійці, мабуть, філософують уже після бійки. Дух стояв навколішки й щось волав своєю мовою. Вони покотились між дерев униз схилом. Темпл лупцював Духа в обличчя скривавленими кулаками, а потім заверещав, коли той схопив його за передпліччя й укусив. Дерева кудись зникли, під ними лишилася тільки пухка земля. Гуркіт річки раптом став значно гучніший, а тоді земля зникла взагалі й вони полетіли.

Темпл невиразно згадав, як Тіпало щось казав про ущелину.

Вітер ревів, вони були невагомі, все змішалося: каміння, листя, біла вода. Темпл відпустив Духа, й вони мовчки падали. Все це було так нереально. Як уві сні. Може, зараз він прокинеться в таборі війська...

Торкнувшись води, він відчув удар.

Пощастило, що летів ногами вперед. А тоді його охопив холод, тиснучи своєю колосальною вагою. Течія була така сильна, що, здавалось, розірве його на шматки, висмикне руки з суглобів. Він був безпорадний, як листочок у річці.

Голова виринула на поверхню, й Темпл жадібно ковтнув повітря. Бризки летіли в обличчя, а потік шалено ревів. Тоді його знову затягло під воду, щось сильно вдарило в плече, він перекрутився й на мить побачив небо. Кінцівки були такі важкі, що хотілося припинити спротив. Темпл ніколи не був видатним бійцем.

Він помітив якийсь корч, висушений і вибілений сонцем та водою. Ухопився за нього й почав дертись угору. Легені розривалися. То був уламок дерева. Власне, цілий стовбур із безлистими гілками. Він зумів перекинути через нього тулуб, кашляючи, плюючись, дряпаючи обличчя об гнилу деревину.

Він дихав. Кілька вдихів. Година. Чи сотня років.

Вода хлюпала на нього, лоскотала. Він підняв голову до небес. Ціною чималих зусиль. Хмари пливли глибокою безтурботною блакиттю.

— Це, по-твоєму, жарт? — прокаркав Темпл, а тоді хвиля вдарила його в обличчя й він наковтався води.

Отже, не жарт. Він лежав нерухомо. Надто виснажений і побитий, щоб щось робити. Принаймні потік заспокоївся. Річка стала ширша, повільніша, береги не такі круті, трава простягалась аж до гальки.

Нехай усе пливе як пливе. Він довірився Богу, якщо вже не лишалося нікого іншого. Сподівався на рай.

Але цілком був готовий до протилежного варіанту.

Корч

Стійте! — гукнула Шай. — Стійте!

Може, то річка сильно шуміла, а може, воли якось відчули, що в житті вона наробила паскудних речей, але чомусь вони не звертали на неї уваги й далі брели в глибину. Кляті вперті тварюки. Якщо вже вбили собі щось у голову, то робитимуть своє, що б там не було. Мабуть, природа давала їй змогу глянути на себе зі сторони.

— Стійте, я сказала, падлюки! — Вона стиснула мокрими ногами своє мокре сідло, кілька разів обкрутила мотузку навколо правої руки й добряче смикнула. Інший кінець був туго прив’язаний до переднього ярма, й шеренга загальмувала, розбризкуючи воду. Тієї ж миті Ліф на своєму коні вискочив з іншого боку й підрізав їх. Виявилося, у нього був неабиякий хист погонича. Двоє передніх волів невдоволено пирхнули, але взяли лівіше до берега, на якому вже зібралась добра половина Товариства.

Був там і священник Ашджид. Він скинув руки до небес, ніби не було нічого важливішого, і читав молитву, щоб заспокоїти течію. Утім, Шай не помітила, щоб та заспокоювалась. Як, бляха, і вона сама.

— Тримайте рівно! — гаркнув Солодкий Деб, що вже втихомирював на березі свого мокрого коня й відсапувався.

— Тримайте рівно! — крикнув ззаду Маджуд, так міцно вчепившись у сидіння свого воза, що лише дивом його не вирвав. Очевидно, вода йому недуже подобалася, що досить кепсько для мандрівника.

— А я що, по-вашому, роблю, довбані ледачі вилупки? — прошипіла Шай, смикаючи коня ліворуч і знову натягуючи мотузку. — Дивлюсь собі, як нас усіх змиє в море?

Це було не так і малоймовірно. Вони подвоїли кількість волів, упряжки по шість, вісім, а то й десять, тягнули найважчі вантажі, та все одно було дуже непросто. Якщо вози не заїжджали на глибоководдя, ризикуючи поплисти геть, вони навпаки застрягали на мілині.

Один із возів Бакхорма застряг. Лемб, до пояса у воді, штовхав ззаду, а Савіан нахилився зі свого коня вперед і підганяв переднього вола. Він так сильно його лупцював, що Шай переживала, чи не зламає він тварині хребет, але зрештою віз рушив і Лемб виснажено заліз на свого коня. Тяжко було всім, якщо вас тільки не звали Солодкий Деб.

Але важка робота ніколи не лякала Шай. Вона ще в дитинстві засвоїла, що, коли маєш завдання, треба віддаватися йому повністю. Тоді й час швидше минав, і було менше шансів отримати прочухана. Тож вона наполегливо гарувала вдома, відколи навчилася ходити, працювала на фермі, коли виросла. Між цими етапами грабувала людей, і робила це дуже вправно, але з цим треба було закінчувати. Зараз її завданням було знайти брата й сестру, але якщо доля вирішила поки змусити її переганяти через річку волів, вона старатиметься з усіх сил, попри сморід, біль у руках і крижану воду в дупі.

Нарешті вони доповзли до піщаної мілини. Тварини відсапувалися, під колесами хрустіла галька, кінь Шай трусився під нею, і це вже другий за день.

— І ти називаєш це бродом? — гукнула вона Дебу, перекрикуючи шум води.

Він усміхнувся, і його обличчя весело зморщилось.

— А ти б це як назвала?

— Частина річки, майже така ж, як і всі інші, в якій запросто можна втопитися.

— Якщо не вмієш плавати, треба було попередити.

— Я вмію, а ось віз — це тобі не лосось.

Деб одним плавним рухом розвернув свого коня.

— Ти мене розчаровуєш, дівчино. Я думав, ти часто втрапляєш у пригоди!

— Але ніколи не добровільно. Ти готовий? — гукнула вона Ліфу. Хлопець кивнув. — А ти?

Маджуд помахав стомленою рукою.

— Боюсь, я ніколи не буду готовий. Вперед. Вперед.

Тож Шай знову закрутила на руці мотузку, глибоко вдихнула, згадала обличчя Ро та Піта й рушила до Солодкого Деба. Холод сковував литки, потім стегна, воли нервово зиркали на берег, її кінь пирхав і смикав головою. Ніхто з них не хотів знову пірнати, як і вона. Ліф сновигав довкола й гукав:

— Спокійно, спокійно.

Останній відрізок був найглибший. Вода пінилась навколо волів, утворювала білі хвилі. Шай тягнула мотузку, змушуючи їх іти по діагоналі, аби, з урахуванням течії, вони зрештою рухалися прямо. Віз стрибав по кривому дні, колеса наполовину зникли під водою, а скрипучі осі — повністю. Вся конструкція могла от-от вирушити в плавання, при цьому маючи кепську форму, як для човна.

Шай побачила, як один із волів поплив, витягнувши шию й намагаючись не опустити ніздрі у воду. Потім другий, що дивився на неї переляканими очима. Потім третій. Шай відчула, як сильно натягнулася мотузка, ще міцніше обмотала її навколо передпліччя й налягла усією вагою. Зашморг стискав її рукавицю, кусав шкіру над нею.

— Ліф! — прогарчала вона крізь зціплені зуби. — Жени їх до...

Один із передніх волів послизнувся, його лопатки випнулись, коли він спробував встояти, а тоді повалився на бік, підбивши ноги свого сусіда, і річка понесла їх убік. Мотузка так сильно смикнула руку Шай, що мало не порвала м’язи й до половини витягнула її з сідла, перш ніж вона щось зрозуміла.

Два передні воли борсались, бризкались, тягнули за собою наступне ярмо, а Ліф верещав і батожив їх. З таким же успіхом можна було б батожити річку, що він фактично й робив. Шай тягнула з останніх сил. З таким же успіхом можна було б тягнути з десяток мертвих волів. Скоро так і буде.

— Бляха! — задихнулася вона.

Мотузка затягнулась на її передпліччі, потекла кров, змішуючись із водою, в обличчя полетіли бризки, мокре волосся лізло в очі, вона чула нажахане мукання тварин і лемент Маджуда. Віз буксував, скреготів, мало не плив і не перевертався. Якимось чином перший віл знову намацав дно, і Савіан уже люто його лупцював. Шай усе тягнула й тягнула мотузку, що відривала їй руку, а кінь під нею трусився. Берег, люди махають, кричать, вона дихає, тварини борсаються. Вся ця какофонія пульсувала в її черепі.

— Шай. — Голос Лемба. Її схопила сильна рука, й вона зрозуміла, що може більше не триматися.

Як коли вона впала з сараю і Лемб її підіймав.

— Все вже добре. Заспокойся. — Сонце пробивалось крізь її повіки, в роті був присмак крові, але їй уже не було страшно. А через кілька років після того він накладав пов’язки на її опіки на спині. — Все мине. Все мине. — А коли минули ті темні часи, вона повернулась на ферму, не знаючи, що там побачить, але він сидів біля дверей з тією ж усмішкою, що й завжди. — Радий, що ти повернулася. — Ніби вона зникла лише хвилину тому. Він міцно її обійняв, і вона відчула, як сльози колють заплющені очі...

— Шай?

— Га. — Лемб посадив її на березі, а навколо миготіли розмиті обличчя.

— З тобою все гаразд, Шай? — гукнув Ліф. — З нею все гаразд?

— Розступіться.

— Їй нема чим дихати.

— Я дихаю, — прохрипіла вона й відмахнулась від їхніх рук, намагаючись підвестись, хоч не знала, що буде, якщо вдасться.

— Може, тобі краще трохи відпочити? — спитав Лемб. — Ти ж...

— Усе гаразд, — відрубала вона, стримавши блювоту. — Трохи поранила свою гордість, але заживе. — Зрештою, на ній і так уже вистачає шрамів. — І руку подряпала.

Вона скривилася, зубами стягнувши рукавичку. Кожен суглоб у її правій руці запульсував і запротестував, коли вона поворушила неслухняними пальцями. Свіжий поріз від мотузки лишив кривавий слід навколо передпліччя, ніби змія, що скрутилась навколо гілки.

— Ще й як подряпала. — Ліф ляснув себе по чолу. — Це я винен! Якби я...

— Тут не винен ніхто, крім мене. Треба було відпустити кляту мотузку.

— А от я вдячний, що ти не відпустила. — Мабуть, Маджуд нарешті відчепився від свого сидіння. — З мене плавець дуже кепський.

Шай примружилася до нього, але раптом їй запекло в горлі, тож вона просто витріщилась на мокру гальку між колінами.

— Вам ніколи не спадало на думку, що, можливо, подорож через двадцять річок без жодного мосту — це помилка?

— На кожній річці так і здається. Але що робити купцю, коли на іншому березі є нові можливості? Як би я не ненавидів труднощі, гроші я люблю сильніше.

— Так, це саме те, що нам тут треба. — Солодкий Деб підвівся й натягнув капелюх. — Якомога більше жадоби. Гаразд! Драму вичерпано, вона ще житиме! Розпрягаймо — й назад. Решта возів самі не перелетять!

Корлін втиснулася між Лембом і Ліфом із торбою і присіла біля Шай, похмуро глянувши на її руку. Усім своїм виглядом вона так чітко давала зрозуміти, ніби точно знає, що робити, що жодних запитань до неї не виникало.

— З тобою все буде гаразд? — спитав Ліф.

Шай махнула йому.

— Можеш іти. Усі можете йти. — Вона розуміла, що деякі люди люблять жаліти інших, але їй від цього аж у дупі муляло.

— Ти впевнена? — спитав Лемб з висоти свого зросту.

— Думаю, тобі є чим займатися, крім як заважати мені, — гаркнула Корлін, промиваючи порізи.

Вони почовгали назад до броду, й Лемб востаннє схвильовано озирнувся. Корлін швидко і вправно перебинтовувала руку Шай.

— Думала, вони ніколи не відчепляться. — Вона дістала з торби маленьку пляшечку й дала Шай.

— Оце, я розумію, лікування. — Шай крадькома ковтнула й скривила губи.

— Якщо щось робити, то робити правильно.

— Мене завжди вражало, наскільки часто люди роблять усе не так.

— Це правда. — Корлін глянула на брід, де натовп тягнув благенький віз Джентілі. Старий старатель замахав своїми тоненькими руками, коли колесо застрягло на мілині. — Тут таких вистачає.

— Думаю, наміри в більшості все ж хороші.

— Спробуй зробити човен із хороших намірів. Побачиш, як він попливе.

— Вже пробувала. Потонув разом зі мною.

Кутик рота Корлін смикнувся.

— Думаю, я теж там була. Прохолодна водичка, га? — Лемб зістрибнув поруч із Савіаном, і двоє старих щосили тягнули застрягле колесо, від чого весь віз хитався. — Тут, у дичині, чимало сильних людей. Ловці та мисливці, мабуть, ніколи в житті й під дахом не ночували. Люди з дерева і шкіри. Втім, навряд я бачила когось сильнішого, ніж твій батько.

— Він мені не батько, — пробурмотіла Шай, знову приклавшись до пляшки. — Та й дядько твій не слабший.

Корлін відрізала шматок бинта блискучим маленьким ножем.

— Може, грець із тими волами й хай ці двоє старих покидьків тягнуть вози?

— Так було б швидше.

— Думаєш, Лемб одягнув би ярмо?

— Без проблем, але не знаю, як Савіан відреагує на батіг.

— Батіг об нього зламається.

Віз нарешті покотився, і старий кузен Джентілі захитався на сидінні. Позаду, в воді, Савіан схвально ляснув Лемба по плечу.

— А вони, на диво, заприятелювали, — сказала Шай. — І це люди, які й слова зайвого не скажуть.

— Ах, негласна товариськість ветеранів.

— З чого ти взяла, що Лемб ветеран?

— З усього. — Корлін акуратно просунула крізь бинт шпильку, щоб не розв’язався. — Готово. — Вона глянула на річку, на людей, які щось гукали, хлюпаючись у воді, аж раптом підстрибнула й закричала: — Дядьку, твоя сорочка!

Здавалося, безглуздо панікувати через порваний рукав, коли половина чоловіків Товариства гола до пояса, а в деяких і дупи не прикриті. Та коли Савіан обернувся, Шай дещо помітила на його передпліччі. Рука була чорно-синя від витатуюваних літер.

Зайве було питати, ветераном якої війни він був. Він повстанець. Швидше за все, бився в Старікланді, а тепер тікав. Наскільки Шай знала, повстанців наполегливо переслідувала Інквізиція його величності.

Вона зиркнула вгору, а Корлін — униз. Жодна не могла приховати своїх думок.

— Просто сорочка порвалася. Нема чого переживати. — Але блакитні очі Корлін примружилися, і Шай усвідомила, що та досі тримає в руці блискучий маленький ніж. Їй теж раптом захотілося обережно дістати свій меч.

— Гадаю, в кожного рвалася сорочка раз чи двічі. — Шай простягнула пляшку Корлін і повільно підвелася. — Шви інших мене не стосуються. Чужі справи — це чужі справи.

Корлін теж хильнула, не зводячи очей із Шай.

— Хороша політика.

— А непогана пов’язка. — Шай усміхнулась, поворушивши пальцями. — Не сказала б, що мала кращі.

— А в тебе їх багато було?

— Різалася часто, але зазвичай просто не зважала на кров. Мабуть, нікому не було цікаво накладати мені пов’язки.

— Сумна історія.

— О, я такі цілий день можу розповідати... — Вона насупилася, дивлячись на річку. — А це що?

До них повільно плив сухий корч, чіпляючись за мілину, а тоді зриваючись далі. Клубки пінистої трави трималися за його гілки. Щось висіло на стовбурі. Точніше хтось, теліпаючи кінцівками. Шай скинула простирадло, побігла до берега й ковзнула у воду. Холод знову скував її ноги, й вона затрусилася.

Вона схопила гілку й скривилася, коли біль пронизав ребра й кожен суглоб у правій руці. Довелося вхопитись лівою.

На колоді плив чоловік. Вона не бачила його обличчя, лише копицю чорного волосся й задерту вище пояса мокру сорочку.

— Кумедна рибина, — сказала Корлін, узявши руки в боки і спостерігаючи з берега.

— Може, спершу допоможеш його витягти, а потім жартуватимеш?

— Хто це такий?

— Імператор сраного Ґуркула! Звідки я знаю, хто це такий?

— Я про це й кажу.

— Може, спитаємо, коли витягнемо?

— Може бути запізно.

— Запізно буде, коли його змиє в море!

Корлін прицмокнула, рушила до берега й теж зайшла у воду.

— Якщо він виявиться вбивцею, винна будеш ти.

— Не сумніваюся.

Удвох вони потягли дерево з його людським вантажем на берег. Зламані гілки лишали канавки в гальці. Вони стояли, наскрізь мокрі, й дивилися на нього. Живіт Шай неприємно прилипав до мокрої сорочки з кожним тремтливим вдихом.

— Гаразд. — Корлін нахилилась і взяла чоловіка під руки. — Тримай ніж напоготові.

— Мій ніж завжди напоготові, — сказала Шай.

Корлін загарчала й перевернула чоловіка на спину. Одна його нога перекрутилася.

— Часом не знаєш, який на вигляд імператор Ґуркула?

— Більш угодований, — пробурмотіла Шай. Цей був худий, мав витягнуту шию і гострі вилиці, на одній з яких красувався глибокий поріз.

— І краще вдягнений, — сказала Корлін. На ньому було сплутане дрантя й один черевик. — І старший. — Навряд йому було далеко за тридцять. Коротка чорна борода, трохи сивини у волоссі.

— Менш... серйозний, — сказала Шай.

Це був найбільш влучний опис його обличчя, що вона вигадала. Видавався він майже умиротвореним, попри поріз. Ніби просто на мить заплющив очі, щоб пофілософувати.

— За такими серйозними на вигляд покидьками треба найпильніше стежити. — Корлін нахилила його голову в один бік, тоді в інший. — Але він гарненький. Як на плавуче сміття. — Вона нахилилася нижче, притулила вухо йому до рота, тоді відсахнулася і замислилась.

— Він живий? — спитала Шай.

— Є лише один спосіб дізнатися. — Корлін відвісила йому дзвінкого ляпаса.

Розплющивши очі, Темпл побачив сліпуче світло.

Рай!

Але хіба тут має бути так боляче?

Отже, пекло.

Але ж у пеклі мало б бути спекотно.

А тут було дуже холодно.

Він спробував підняти голову, але то було занадто. Хотів поворушити язиком, але це виявилося не легше. Перед ним виникла схожа на привид фігура, оточена блискучим німбом, на який боляче було дивитися.

— Боже? — каркнув Темпл.

Від ляпасу в голові йому задзвеніло, обличчя запалало й усе ставало чіткішим.

Не Бог.

Принаймні не в тому вигляді, у якому його зображають.

Це була бліда жінка. Не стара, хоч Темпл мав відчуття, що життя її не жаліло. Довге гостре обличчя, що здавалося ще довшим через рудо-каштанове мокре волосся, яке прилипало до блідих щік. На ньому вмостився пошарпаний капелюх, весь у плямах солі. Її губи підозріливо скривилися, а в кутиках рота були ледь помітні зморшки. Очевидно, супилась вона часто. Здається, вона звикла до тяжкої роботи й складних рішень. На її вузькому переніссі красувався легкий розсип веснянок.

Ззаду вигулькнуло обличчя іншої жінки. Старша, кремезніша, з коротким розбурханим від вітру волоссям і нічим не стурбованими блакитними очима.

Обидві жінки були мокрі. Як і Темпл. Як і галька під ним. Він чув, як тече річка, а десь далі ревуть люди й тварини. Було лише одне пояснення, до якого він поступово приходив.

Він досі живий.

Навряд ці жінки колись бачили таку слабку, водянисту й непереконливу усмішку, як та, що витиснув із себе він.

— Привіт, — прохрипів він.

— Я Шай, — сказала молодша.

— Не треба соромитись, — сказав Темпл. — У мене таке відчуття, ніби ми вже добре одне одного знаємо.

Йому здавалося, що за таких обставин це була пристойна спроба, але вона не всміхнулася. Людей рідко веселять жарти про їхнє ім’я. Зрештою, вони ж чули їх тисячі разів.

— Мене звуть Темпл. — Він спробував підвестися і цього разу навіть сперся на лікті, але потім усе ж здався.

— Отже, не імператор Ґуркула, — незрозуміло чому пробурмотіла старша жінка.

— Я... — Він намагався зрозуміти, хто він, власне, зараз такий. — Юрист.

— Досить серйозно.

— Не знаю, чи колись стояла так близько до юриста, — сказала Шай.

— Вигляд має такий, як ти й думала? — спитала інша жінка.

— Поки досить посередній.

— Зараз я не в найкращій формі.

З невеликою допомогою обох жінок він зумів сісти, нервово помітивши, що однією рукою Шай тримає ніж. Не якийсь маленький, судячи з піхов. А зважаючи на рішучий вираз її обличчя, вона не посоромиться пустити його в хід.

Він намагався не робити різких рухів. Хоч особливо старатись не було потреби. Йому й так усе боліло.

— Як юрист опинився в річці? — спитала старша жінка. — Дав погану пораду?

— Зазвичай в халепі опиняються через хороші поради. — Він ще раз спробував усміхнутися, і тепер вийшло трохи краще. — Ти не сказала, як тебе звуть.

Не спрацювало.

— Ні. То тебе штовхнули чи як?

— Ми з одним чоловіком, так би мовити... штовхнули один одного.

— А з ним що сталося?

Темпл безпорадно знизав плечима.

— Мабуть, зараз має пропливати десь тут.

— Ти озброєний?

— Він навіть не взутий, — сказала Шай.

Темпл глянув на свою босу ногу й скрутив пальці, від чого напнулося сухожилля.

— У мене був малесенький ніж, але... нічого хорошого з того не вийшло. Думаю, можна сказати, у мене видався кепський тиждень.

— Бувають дні хороші, — почала підіймати його Шай. — Бувають паршиві.

— Ти знаєш, що робиш? — спитала її напарниця.

— А що ти пропонуєш? Кинути його назад у річку?

— Чула й гірші ідеї.

— То лишайся тут. — Шай закинула руку Темпла собі на плече й звела на ноги.

Господи, як же це було боляче. Здавалося, ніби його голова — диня, по якій вгатили молотком. Господи, як же він змерз. Якби він навіть помер у тій річці, навряд був би холоднішим. Господи, як же він ослаб. Його коліна так тремтіли, що він чув, як вони ляскають зсередини по мокрих штанях. Добре, що можна було спертись на Шай. Не схоже було, що вона от-от упаде. Її плече було тверде, наче дерево.

— Дякую, — щиро мовив він. — Дуже дякую.

Йому завжди було найкомфортніше, коли він мав на кого спертися. Як квітуча ліана, що прикрашає могутнє дерево. Чи співоча пташка, що вмостилась у бика на розі. Або як п’явка в коня на дупі.

Вони човгали берегом, його взута й боса ноги плентались у багні. Позаду люди переводили через річку худобу, вершники перехилялися через коней, махали капелюхами, мотузками, гарчали, кричали, тварини спотикалися, пливли, перелазили одна через одну, здіймаючи хмари бризок.

— Ласкаво просимо в наше маленьке Товариство, — сказала Шай.

Безліч возів, тварин і людей зібрались на підвітряній стороні лісу одразу біля річки. Дехто стругав деревину для ремонту. Хтось намагався запхнути впертих волів у ярмо. Дехто знімав мокрий одяг, виставляючи свої засмаглі тіла. Двоє жінок гріли на вогні суп. Шлунок Темпла болісно забурчав від аромату. Двійко дітей реготали, ганяючись за трилапим собакою.

Він з усіх сил спробував усміхнутись, кивав, намагаючись усім сподобатися, поки Шай його вела, тримаючи під пахву, але все, що йому дісталося, — це кілька допитливих поглядів. Переважно ці люди були зосереджені на своїй роботі. Усі були рішуче налаштовані нажитись на цій немилосердній новій землі тим чи іншим чином. Темпл скривився, і не лише від болю та холоду. Коли він зв’язався з Нікомо Коскою, то й не думав, що колись ще хоч наблизиться до тяжкої праці.

— А куди Товариство прямує? — спитав він. Було б повним фіаско почути, що в Скверділ чи Ейверсток, чиїх уцілілих мешканців він сподівався ніколи більше не побачити.

— На захід, — сказала Шай. — Через Дальній Край, у Криз. Годиться?

Темпл ніколи не чув про Криз. А це була найкраща риса будь-якого пункту призначення.

— Куди завгодно, аби не туди, звідки я прийшов. На захід — це чудово. Якщо дозволите піти з вами.

— Це не я вирішую. А ось ті старі покидьки.

Їх було п’ятеро. Вони стояли нещільною групою на чолі колони. Темпл трохи захвилювався, побачивши, що найближча до нього жінка — Дух. Висока й худа, з потертим, як сідло, обличчям. Її світлі очі дивились прямісінько крізь Темпла, на горизонт. Поряд із нею, закутаний у величезну шубу, з парою ножів і мисливським мечем у позолочених піхвах на поясі, стояв маленький чоловічок із копицею сивого волосся, бородою і дивно скривленим ротом, ніби Темпл — то якийсь несмішний жарт, а він надто ввічливий, щоб хмуритись.

— Це відомий розвідник Солодкий Деб і його супутниця Плакуча Скеля. А це лідер нашого веселого Товариства Абрам Маджуд. — Лисий жилавий кантієць із химерно складеним обличчям і двома акуратними скошеними очима посередині. — Це Савіан. — Високий чоловік із сірою щетиною і важким суворим поглядом. — А це... — Шай затнулася, намагаючись підібрати слова. — Лемб.

Лемб виявився дебелим північанином, трохи згорбленим, ніби намагався здаватися меншим, ніж був. Йому бракувало шматка вуха, а обличчя, попри сплутане волосся і бороду, нагадувало жорна. Темплу хотілося скривитися від самого погляду на ці порізи та шрами, але він, як справжній професіонал, усміхнувся кожному з цих пристарілих авантюристів, ніби ще ніколи не бачив такої прекрасної перспективної ватаги.

— Джентльмени і... — Він глянув на Плакучу Скелю, зрозумів, що наступне слово зовсім сюди не пасує, але вже загнав себе в кут. — ...Леді, для мене честь із вами познайомитися. Мене звуть Темпл.

— Гарно говорить, га? — пробурчав Солодкий Деб, ніби то була якась чорна мітка.

— Де ти його знайшла? — прогарчав Савіан. Темпл не спробував би себе в стількох професіях, якби не міг розпізнати небезпечну людину, і цього чоловіка він злякався одразу.

— Виловила в річці, — сказала Шай.

— Ти мала якусь причину не кинути його назад у воду?

— Мабуть, не хотіла його вбивати.

Савіан обпалив Темпла поглядом і знизав плечима.

— То було б не вбивство. Просто дала б йому потонути.

Зависла пауза, тож Темпл мав трохи часу все обдумати.

Холодний вітер продував його мокрі до нитки штани, а п’ятеро старих воїнів по-своєму оцінювали його з різним рівнем підозрілості та презирства.

Першим заговорив Маджуд.

— І звідки ви припливли, пане Темпле? Не схоже, що ви місцевий?

— Як і ви, сер. Я народився в Дагосці.

— Чудове колись було місто для торгівлі, але все зіпсувалося після занепаду Гільдії Прянощів. І як же дагосець тут опинився?

Ось вона, вічна проблема з приховуванням свого минулого. Люди постійно намагаються його відкопати.

— Маю визнати, я потрапив у погану компанію.

Маджуд витонченим жестом вказав на своїх супутників.

— Таке трапляється з найкращими з нас.

— Бандити? — спитав Савіан.

Ще гірше.

— Солдати, — сказав Темпл якомога коротше, щоб оминути відверту брехню. — Я покинув їх і подався своїм шляхом. Але наткнувся на Духів, почалася бійка, і в процесі я скотився зі схилу і впав в ущелину. — Він обережно помацав своє побите обличчя, згадавши ту страшну мить, коли не відчув під ногами землі. — А тоді полетів у річку.

— Знайома ситуація, — пробурмотів Лемб, дивлячись удалечінь.

Деб надув груди й поправив свій пояс із мечем.

— А де ти наткнувся на тих Духів?

Темпл міг лише знизати плечима.

— Вище за течією.

— Як далеко і скільки їх було?

— Я бачив чотирьох. То було на світанку. Відтоді я й дрейфував.

— Я б сказав, кілометрів тридцять на південь, не більше. — Дебта Плакуча Скеля обмінялись довгими поглядами. Він — стривожений, вона — непробивна, як камінь. — Нам краще їхати й озиратися.

— Гмм, — промурчала жінка.

— Думаєш, будуть проблеми? — спитав Маджуд.

— Завжди так думаю. Лише так можна уникнути неприємних сюрпризів. — Деб пройшов між Лембом та Савіаном і поплескав обох по плечах. — Добре попрацювали на річці. Сподіваюся, буду не менш корисним у вашому віці. — Він поплескав і Шай. — А ти, дівчино, може, наступного разу краще відпусти мотузку, га? — Лише тоді Темпл помітив закривавлену пов’язку в неї на руці. Він ніколи особливо не співчував травмам інших людей.

Маджуд усміхнувся, виставивши передній золотий зуб.

— Припускаю, ти був би не проти приєднатися до нашого Товариства?

Темпл полегшено видихнув.

— Я був би дуже вдячний.

— Кожен тут або заплатив за членство, або компенсує своїми вміннями.

Темпл знову напружився.

— А.

— Маєш якусь професію?

— У мене їх було декілька. — Він швидко подумки пробіг по списку, обираючи ті, через які не опиниться знову в річці. — Учень священника, хірург-любитель...

— У нас є хірург, — сказав Савіан.

— І священник, як не шкода, — додала Шай.

— М’ясник...

— У нас є мисливці, — сказав Маджуд.

— ...Тесля.

— Той, що вози ремонтує?

Темпл скривився.

— Той, що будує будинки.

— Будинки нам тут не потрібні. Ким ти працював останнім часом?

Найманцям зазвичай складно заводити друзів.

— Я був юристом, — сказав він, перш ніж усвідомив, що в юристів друзів ще менше.

І Савіан точно не збирався ставати одним із них.

— Тут немає жодних законів, крім тих, що несеш із собою.

— Ти колись їздив на волах? — спитав Маджуд.

— Боюся, ні.

— Пас худобу?

— На жаль, ні.

— Мав справу з конями?

— По одному за раз.

— Бував у бою? — спитав Савіан.

— Рідко, та й то частіше, ніж мені хотілося б. — Він боявся, що ця співбесіда виставляє його не в найкращому світлі, якщо можна так сказати. — Але... Я рішуче налаштований почати з чистого аркуша, знайти своє місце, працювати не менше, ніж інші чоловіки й жінки тут, і я готовий вчитися, — закінчив він, сумніваючись, що хтось колись примудрявся втулити стільки перебільшень в одне речення.

— Бажаю тобі успіхів у твоїй освіті, — сказав Маджуд. — Але пасажири платять по сто п’ятдесят марок.

Всі замовкли, гадаючи, наскільки ймовірно, що Темпл зараз дістане таку суму. Він поплескав по своїх мокрих штанях.

— Я зараз трохи на мілині.

— Скільки не вистачає?

— Сто п’ятдесят марок.

— Ви дозволили нам приєднатися безкоштовно, але, думаю, це повертається вам сторицею, — сказала Шай.

— Це Солодкий Деб домовлявся. — Маджуд оцінюючим поглядом роздивлявся Темпла, і той спробував сховати босу ногу за взуту. Безуспішно. — У вас принаймні було по два черевики. А цьому потрібен одяг, взуття, кінь. Ми не можемо собі дозволити підбирати кожного, хто трапляється на шляху.

Темпл кліпнув, не зовсім розуміючи, який усе ж вердикт.

— І що йому робити? — спитала Шай.

— Чекати біля броду на Товариство з іншими вимогами.

— Чи радше на Духів?

Маджуд розкинув руки.

— Якби вирішував лише я, то, не вагаючись, тобі б допоміг. Але мушу враховувати почуття свого партнера Карнсбріка. У нього залізне серце, коли йдеться про бізнес. Мені шкода.

Хоч не було схоже, що йому шкода. І, здається, не було шансів, що він передумає.

Шай зиркнула на Темпла. Все, що він міг, — це дивитися у відповідь із серйозним виразом обличчя.

— Дідько. — Вона ляснула себе по стегнах, похитала головою, скривила верхню губу й вправно плюнула крізь пристойну щілину між зубами. — Тоді я за нього заплачу.

— Справді? — спитав Маджуд, і брови його поповзли вгору.

— Справді? — спитав не менш шокований Темпл.

— Справді, — відрубала вона. — Гроші потрібні зараз?

— О, не переймайся. — Тінь посмішки ковзнула губами Маджуда. — Я знаю твій підхід до грошей.

— Мені це не подобається. — Савіан уперся долонею в руків’я одного зі своїх ножів. — Цей покидьок може бути ким завгодно.

— Як і ти, — сказала Шай. — Я гадки не маю, що ти робив минулого місяця, що робитимеш наступного, але це й не моя справа. Я плачу — він лишається. Якщо вам щось не подобається, можете пливти звідси, як вам таке?

Вона весь час дивилася просто в кам’яне обличчя Савіана, й Темпл відчував, що вона все більше йому подобається.

Савіан стиснув тонкі губи.

— А ти що думаєш, Лембе?

Старий північанин повільно перевів погляд із Темпла на Шай і назад. Здається, він нічого не робив швидко.

— Думаю, кожен має отримати шанс, — сказав він.

— Навіть ті, хто цього не заслуговує?

— Особливо вони.

— Мені можна довіряти, — сказав Темпл, якомога серйозніше глянувши на старого. — Обіцяю, я вас не підведу. — Зрештою, він і так уже лишив слід із порушених обіцянок у половині Світового Кола. Навряд ще одна закриє йому шлях до раю.

— Ти так кажеш, але не факт, що так і буде, га? — Савіан нахилився до нього, ще сильніше примружившись, що секунду тому здавалося неможливим. — Я за тобою стежитиму, хлопче.

— Це... неабияке полегшення, — пропищав Темпл, повільно відійшовши. Шай уже чкурнула, й він поспішив за нею.

— Дякую, — сказав він. — Справді. Не знаю, як мені тобі віддячити.

— Віддаси гроші.

Він відкашлявся.

— Так. Звісно.

— Із відсотками у чверть суми. Я благодійністю не займаюсь.

Тепер вона подобалась йому трохи менше.

— Я розумію. Сума плюс чверть. Цілком справедливо. Я завжди віддаю борги. — Окрім, хіба що, фінансових.

— То ти справді готовий вчитися?

Ще більше він хотів усе це забути.

— Так.

— І працювати стільки ж, скільки й усі?

Судячи з чистоти, спітнілості, сонячних опіків і зіпсованої загалом зовнішності більшості тутешніх чоловіків, то була необдумана заява.

— Так.

— Добре, бо я тебе ганятиму, не сумнівайся.

Він уже багато в чому сумнівався, але не в тому, що доведеться тяжко гарувати.

— Не можу дочекатись, коли візьмемося до роботи. — Він починав чітко розуміти, що витяг голову з однієї петлі й запхнув в іншу. Втім, якщо подумати, його життя давно нагадувало вервечку зашморгів, більшість із яких він затягнув самостійно. На таких теж можна повіситись.

Шай розминала поранену руку й складала план.

— Можливо, у Геджеса знайдеться одяг твого розміру. У Джентілі є старе сідло, а Бакхорм має мула. Думаю, він погодиться його продати.

— Мула?

— Якщо тебе, бляха, це не влаштовує, можеш іти в Криз пішки.

Темпл подумав, що навряд пройде пішки стільки ж, скільки мул, тож усміхнувся крізь біль і втішив себе думкою, що відплатить їй. Принаймні за приниження.

— Я буду вдячний за кожну мить верхи на цій благородній істоті, — видушив він із себе.

— Ти й маєш бути вдячний, — відрубала вона.

— Я буду, — відрубав він у відповідь.

— Добре.

— Добре.

Пауза.

— Добре.

Причини

— Що за земля, га?

— Як на мене, з біса кривава, — сказав Ліф. Деб розкинув руки й так глибоко вдихнув, ніби намагався всмоктати весь світ через ніс.

— Так, це Дальній Край! Дальній, бо це до дідька далеко від тих місць, куди наважиться ступити цивілізована людина. А ще через те, що це далеко від усіх місць, куди вона б хотіла піти.

— Дальній, бо звідси далеко взагалі до всього, — сказала Шай, дивлячись на простори нескінченної трави, яку ніжно колихав вітерець. Далека, далека дорога, така бліда, що зливалась із сірими контурами пагорбів.

— Біс із тими цивілізованими людьми, так, Лембе?

Лемб поволі вигнув брову.

— А можна просто їх не чіпати?

— Іноді можна позичити в них трохи гарячої води, — пробурчала Шай, чухаючи під пахвою. До неї вже причепилося кілька зайвих пасажирів. Не кажучи про пил, який осів скрізь, і про те, що в роті оселився присмак солі та сухої смерті.

— А я кажу, біс і з ними, і з гарячою водою! Якщо так кортить, можеш поїхати на південь, до Імперії, й попросити покупатися у старого легата Сарміса. Або назад на схід, і попросити Інквізицію.

— Їхня вода надто гаряча, як на мене, — пробурмотіла вона. — Де ще тіло може бути таким вільним, як тут?

— Гадки не маю, — визнала Шай, хоч відчувала, що є щось дике в усій цій нескінченній порожнечі. Таке враження, що простір запросто може тебе розчавити.

Але Солодкий Деб вважав інакше. Він знову з насолодою вдихнув на повні груди.

— У нього легко закохатися, у цей Дальній Край, але він буває жорстоким. Завжди веде за собою. Так і зі мною трапляється ще відтоді, як я був молодший за Ліфа. Думав, що найкращий варіант — постійно рухатися за горизонт. Найсмачніша вода — та, що в наступній річці. Найблакитніше небо — те, що за наступною горою. — Він протяжно зітхнув. — Але перш ніж отямишся, твої суглоби вже щоранку ламає, кожні дві години бігаєш сцяти й раптом усвідомлюєш, що все найкраще лишилося позаду, а ти цього не цінував, йшов повз, бо постійно дивився вперед.

— Минуле любить компанію, — міркував Деб, чухаючи шрам у формі зірки під щетиною. — Здається, щоразу, як обертаєшся, в тебе за спиною все більше покидьків.

— Все нам нагадує про щось із минулого. Місця. Людей. Те, якими ми були. Теперішнє блякне, а минуле стає дедалі більш реальним. Ну а майбутнього ще немає.

Лемб ледь помітно всміхнувся й задивився вдалечінь.

— Щасливі долини минулого, — пробурмотів він.

— Обожнюю старечі теревені, а ти? — Шай звела брову, глянувши на Ліфа. — Від них почуваюся здоровою.

— Ви, молодь, думаєте, що майбутнє можна нескінченно відкладати, — прогарчав Деб. — Думаєте, що часу більше, ніж грошей у банку. Але побачите, як воно буде.

— Якщо до цього нас не вб’ють Духи, — сказав Ліф.

— Дякую, що згадав цю приємну можливість, — відповів Деб. — Якщо не подобається філософія, можу запропонувати інше заняття.

— Яке?

Старий розвідник кивнув униз. У траві, пласкі білі й сухі, красувалися коров’ячі екскременти, пам’ятні сувеніри від якогось дикого стада, що тинялося луками.

— Збирати лайно.

Шай пирхнула.

— Думаєш, йому не вистачило лайна, поки він слухав вашу з Лембом балаканину про славетні минулі деньки?

— На жаль, приємні спогади не можна палити, інакше мені щоночі було б дуже тепленько. — Деб простягнув руку, демонструючи нескінченні простори й небо навсібіч. — Ані дрючка на сотні миль. Палитимемо коров’ячі какульки, доки не перейдемо міст у Сіктусі.

— Готуватимемо теж на них?

— Може, так наше їдло краще смакуватиме, — сказав Лемб.

— Це теж плюс, — погодився Деб. — Хай там як, уся молодь збирає паливо.

Ліф блимнув очима до Шай.

— Я не такий і малий. — І, щоб це продемонструвати, він тицьнув пальцем на своє підборіддя, де почав вирощувати кілька білявих волосин.

Шай підозрювала, що в неї бувала й більша борода, та й Деба це не вразило.

— Ти достатньо молодий, щоб замаститися лайном заради Товариства, хлопче! — Він ляснув Ліфа по спині, й той засмучено згорбився. — Брудні долоні — знак відваги! Медаль цих рівнин!

— Може, нехай юрист допоможе? — спитала Шай. — За три шматки він сьогодні твій.

Деб примружився.

— Я дам тобі за нього два.

— Домовилися, — сказала вона. Немає сенсу торгуватись, коли ціни такі мізерні.

— Думаю, йому це дуже сподобається, — сказав Лемб, коли Ліф і Деб рушили назад до Товариства. Розвідник знову заходився розповідати, як чудово все колись було.

— Він тут не для розваг.

— Як і всі ми.

Вони трохи проїхали мовчки. Лише вони і небо, таке величезне й глибоке, що здавалося, ніби будь-якої миті ти можеш відірватися від землі й полетіти в його нескінченність. Шай розтирала свою правицю. Плече й лікоть досі були слабкі та боліли, віддаючи в шию і ребра, але з кожним днем ставало легше. Найгірше вже позаду.

— Мені шкода, — раптом сказав Лемб.

Шай глянула на нього. Він згорбився й обвиснув, ніби на шию йому причепили якір.

— Я не сумніваюся.

— Я серйозно, Шай. Пробач. За те, що сталося в Ейверстоку. За те, що я зробив. І за те, чого не зробив. — Він говорив усе повільніше. Було помітно, що кожне слово для нього, наче битва. — Пробач, що не казав тобі, ким я був до того, як прийшов на ферму твоєї матері... — Вона не зводила з нього очей, у роті їй пересохло, а він постійно дивився вниз, на свою ліву руку, потираючи обрубок пальця. — Я лише хотів поховати своє минуле. Бути нічим і ніким. Ти розумієш?

Шай ковтнула клубоку горлі. Вона й сама мала кілька спогадів, які була не проти втопити в болоті.

— Гадаю, так.

— Але насіння минулого дає плоди сьогодення, як казав мій батько. Я настільки дурний, що постійно мушу засвоювати один і той самий урок. Постійно мочусь проти вітру. Минуле не можна поховати. Принаймні не таке, як у мене. Кров завжди тебе знайде.

— Ким ти був? — Її голос пролунав, як тихе каркання, у тій порожнечі. — Солдатом?

Він ще сильніше насупився.

— Вбивцею. Називаймо речі своїми іменами.

— Ти бився у війнах? На Півночі?

— У війнах, у сутичках, на дуелях. Скрізь, де пропонували. Коли битви скінчились, я вигадав власні. А коли скінчилися вороги, я перетворив на них друзів.

До цього вона завжди думала, що краще хоч щось сказати, ніж мовчати, але тепер сумнівалася.

— Мабуть, у тебе були на те причини, — мовила вона так тихо, наче улесливо запитувала.

— Спершу були чіткі. Потім сумнівні. А тоді я зрозумів, що лити кров можна взагалі без причин, тож відмовився від них.

— Але зараз причина в тебе є.

— Так. Зараз є. — Він глибоко вдихнув і випростався. — Ці діти... вони — це все хороше, що я зробив у житті. Ро і Піт. І ти.

Шай пирхнула.

— Якщо ти вважаєш мене досягненням, то ти, мабуть, у справжньому відчаї.

— Так і є. — Він глянув на неї так пильно, що їй було складно дивитися йому в очі. Мабуть, вона до цього не звикла. — Але склалося так, що ти, ймовірно, найкраща людина, яку я знаю.

Вона відвернулася і заходилась терти плече. Сприймати приємні речі їй завжди було складніше, ніж погані. Мабуть, так уже повелося.

— У тебе з біса обмежене коло друзів.

— Вороги завжди здавалися мені чимось більш природним. І все-таки. Не знаю, де ти його взяла, але в тебе добре серце, Шай.

Вона згадала, як він ніс її з-під того дерева, як співав дітям, як накладав їй пов’язки.

— У тебе теж.

— Я просто вмію надурити. Трясця, та я й себе надурити можу. — Він знову глянув на горизонт. — Але ні, Шай, серце в мене не добре. Там, куди ми прямуємо, будуть неприємності. Це ще якщо пощастить, хоч удача ніколи особливо мене не переслідувала. Тож слухай. Коли я наступного разу скажу не стояти в мене на шляху, ти не стоятимеш, чуєш?

— А то що? Ти мене вб’єш? — То був напівжарт, але його холодний голос обірвав її сміх.

— Ніхто й гадки не має, що я можу зробити.

Вітер дув у тишу, запускав хвилі трави, і Шай здалося, що вона почула крики. Безсумнівно, панічні нотки.

— Ти чув?

Лемб розвернув коня до Товариства.

— Що я казав про удачу?

Всі метушилися, збивались у купу, верещали, врізалися одне в одного, вози хитались, собаки бігали під колесами, діти плакали. Атмосфера жаху була така, ніби сам Ґластрод встав з могили й зібрався їх знищити.

— Духи! — почула чиєсь виття Шай. — Вони повідрізають нам вуха!

— Заспокойтеся! — горлав Деб. — Це не кляті Духи, і їм не потрібні ваші вуха! Такі самі мандрівники, як і ми, ось і все!

Глянувши на північ, Шай помітила шеренгу вершників, що повільно наближалася, звиваючись між нескінченною чорною землею і безмежним білим небом.

— Звідки ти знаєш? — вищав лорд Інгельштад, притискаючи до грудей кілька найцінніших пожитків, ніби збирався з ними дременути, хоч ніхто й не знав, куди тікати.

— Бо Духи, які хочуть крові, не чвалають собі на видноті! Всядьтеся і спробуйте не покалічитись. Ми з Плакучою Скелею поговоримо з ними.

— Може, вони знають щось про дітей, — сказав Лемб, пришпоривши коня. Шай рушила за ним.

До цього вона думала, що їхнє Товариство вбоге й брудне. Але вони були знаттю порівняно з цією колоною жебраків. Виснажені, з хворобливими очима, а їхні худющі коні світили ребрами й жовтими зубами. Купка возів сунулась за кількома обліпленими мухами тваринами, що їх тягнули. Товариство проклятих, це точно.

— Як справи? — спитав Солодкий Деб.

— Як справи? — Під’їхав їхній ватажок. Дебелий покидьок у подертій союзній шинелі із золотою тасьмою на рукавах. — Як наші справи? — Він перехилився й сплюнув. — Вже рік блукаємо й ані на копійку не збагатилися, ось як справи. Годі з нас Дальнього Краю. Ми повертаємось у Старікланд. Раджу й вам так зробити.

— Золота там немає? — спитала Шай.

— Може, трохи й є, дівчино, але я не збираюся за нього вмирати.

— Ніхто ніколи й нічого просто так не роздає, — сказав Деб. — Завжди є ризик.

Чоловік пирхнув.

— Я сміявся з усіх ризиків, коли минулого року вирушав. А тепер схоже, що я сміюся? — Шай не помітила сміху. — У Кризі довбана війна, вбивства щовечора, а народ усе прибуває. Там уже навіть трупи не завжди закопують.

— Наскільки пам’ятаю, там завжди більше любили викопувати, ніж закопувати, — сказав Деб.

— Ну, стало ще гірше. Ми піднялися на пагорби біля Бікона, щоб пошукати роботу. Але там уже було повно таких, як ми.

— Бікон? — реготнув Деб. — Востаннє, як я там був, там стояло не більше трьох наметів.

— Ну, а тепер там ціле місто. Принаймні було.

— Було?

— Ми провели там день чи два, а тоді рушили далі. Перевірили кілька струмків, а коли повернулися, лишилось тільки холодне багно... — Йому забракло слів, і він просто витріщився в порожнечу. Один із його супутників зняв свого капелюха з подертими полями. Дивно було бачити сльози в очах на такому загартованому обличчі.

— І? — спитав Деб.

— Нікого не лишилося. У таборі було двісті людей, а то й більше. Просто зникли, розумієте?

— Куди зникли?

— Думаю, до пекла, і ми не маємо бажання до них приєднатися. Кажу вам, усі зникли. На столах лишилася їжа, на мотузках висіли випрані речі. А посеред усього цього ми побачили намальоване Драконяче Коло, кроків десять завширшки. — Чоловіка тіпнуло. — Пішло воно все, от що я скажу.

— Пішло воно до біса, — погодився його компаньйон, знову натягуючи убогий капелюх.

— Дракононароджених уже роками ніхто не бачив, — сказав Деб стурбовано. А він же ніколи не хвилювався.

— Дракононароджені? — спитала Шай. — Хто це такі? Якісь Духи?

— Щось таке, — прохрипіла Плакуча Скеля.

— Вони живуть далеко на півночі, — сказав Деб. — Високо в горах. І з ними краще не жартувати.

— Вже краще з самим Ґластродом, — сказав чоловік у союзній шинелі. — Я бився на війні з північанами, бився з Духами, бився з людьми Папи Рінга в Кризі й нікому з них не поступався. — Він похитав головою. — Але я не битимусь із тими драконячими вилупками. Навіть якщо ті гори перетворяться на золото. Чаклуни, ось хто вони такі. Чаклуни й демони. Не треба мені такого.

— Дякуємо за попередження, — сказав Солодкий Деб. — Але ми вже далеко зайшли й, думаю, підемо далі.

— Можете розбагатіти хоч як Валінт і Балк, але без мене. — Він махнув своїй нещасній ватазі. — Їдьмо!

Лемб схопив його за руку, і той розвернувся.

— Ви не чули про Ґреґу Кантлісса?

Чоловік висмикнув свій рукав.

— Він працює на Папу Рінга. В усьому Дальньому Краї не знайдете гіршого покидька. Минулого року хтось убив товариство з тридцяти людей на пагорбах біля Криза. Повідрізали вуха, здерли шкіру. Папа Рінг сказав, що то, мабуть, Духи зробили. Але я чув, що то справа рук Кантлісса.

— У нас до нього є питання, — сказала Шай.

Чоловік звів на неї свої впалі очі.

— Тоді мені вас шкода. Та все одно я вже кілька місяців його не бачив і планую більше ніколи не зустрічати того виродка. Не хочу бачити ані його, ані Криз, ані цей клятий край. — Він клацнув язиком і рушив на схід.

Вони сиділи й дивилися, як переможені бідолахи повертаються до цивілізації. Шлях, що лежав попереду, не віщував нічого доброго, навіть якби вони й були оптимістами. А Шай такою точно не була.

— Думала, ти знаєш усіх у Дальньому Краї, — сказала вона Дебу.

Старий розвідник знизав плечима.

— Усіх, хто тут бував останнім часом.

— Але цього Ґрегу Кантлісса не знаєш?

Він ще вище підійняв плечі.

— У Кризі вбивць не менше, ніж мокриць у старому пеньку. Я не так часто там буваю, щоб їх розрізняти. Якщо доберемося туди живими, можу познайомити тебе з Мером. Може, в нього є відповіді.

— З Мером?

— Мер усім заправляє в Кризі. Ну, Мер і Папа Рінг. Так було ще хтозна відколи. За весь цей час жоден з них не був надто дружним до іншого. І, здається, нічого не змінилося.

— Мер може допомогти нам знайти Кантлісса? — спитав Лемб.

Деб знову смикнув плечима. Ще трохи, й зачепив би капелюх.

— Мер завжди може допомогти. Якщо допоможете Меру.

Він пришпорив коня й рушив назад до Товариства.

О Боже, пилюка

Прокидайся.

Темпл спробував натягнути свою вбогу подобу ковдри на голову.

— Будь ласка, Господи, ні.

— Ти мені винен сто п’ятдесят три марки, — сказала Шай, ставши над ним. Щоранку одне й те саме. Якщо це взагалі можна назвати ранком. У війську Милосердної Руки, якщо не планувалося полювання, мало хто вставав, доки сонце не здіймалося високо в небо, а нотаріуса взагалі чіпали останнім. У Товаристві все було інакше. Над головою Шай ще сяяли зорі, а вона на їхньому тлі була лише темним силуетом.

— А скільки було спочатку? — прохрипів він, намагаючись відкашляти вчорашню пилюку.

— Сто п’ятдесят шість.

— Що? — Дев’ять днів тяжкої роботи, від якої ламалася спина, розривалися легені, стиралися сідниці, а він відпрацював лише три марки. Кажіть, що хочете про Нікомо Коску, але платив старий покидьок щедро.

— Бакхорм накинув тобі три за ту корову, що ти вчора загубив.

— Я фактично раб, — гірко пробурмотів Темпл.

— Гірше. Раба я могла б хоч продати.

Шай тицьнула його ногою, він застогнав і почав підводитись. Натягнув свої завеликі черевики, що стирчали з-під малесенької ковдри, накинув хтозна скількома людьми ношений плащ на просякнуту потом сорочку, й пошкутильгав до кухарського воза, тримаючись за побиту сідлом спину. Йому дуже хотілось розплакатися, але він не збирався дарувати Шай таке задоволення. Хоч її, здається, ніщо не радувало.

Він стояв, стражденний і нещасний, ковтав холодну воду й напівсире м’ясо, яке вчора ввечері закопали у вогнищі. Люди навколо готувалися до роботи й тихо перемовлялися, видихаючи пару. Говорили про золото, що чекає їх у кінці шляху, такі збуджені, ніби шукали в тих незвіданих просторах не жовтий метал, а якусь таємницю буття.

— Ти сьогодні знову в хвості, — сказала Шай.

Багато попередніх професій Темпла передбачали брудну, небезпечну, відчайдушну роботу, але жодна не була настільки нудною, некомфортною та низькооплачуваною, як підганяти худобу у хвості Товариства.

— Знову? — його плечі обвиснули, ніби він почув, що проведе ранок у пеклі. Загалом майже так і було.

— Ні, я жартую. Тут дуже потрібні твої юридичні послуги. Геджес хоче, щоб ти написав від його імені королю Союзу, Лестек вирішив заснувати нову країну й просить поради щодо конституції, а Плакуча Скеля хоче дописати ще один додаток до заповіту.

Вони стояли майже в темряві, а вітер розрізав порожнечу, пролітаючи в Шай під пахвою.

— Я їду у хвості.

— Так.

Темпл уже збирався благати, але його гордість взяла гору. Можливо, благатиме за обідом. Він узяв купу старої шкіри, що була йому одночасно сідлом та подушкою, і пошкандибав до свого мула. Той дивився на нього із запаленими від ненависті очима.

Він намагався переконати мула, що вони напарники в цій невдячній справі, але тварина бачила це інакше. Для мула він був заклятим ворогом. За кожної нагоди він намагався його вкусити, вдарити, а якось навіть насцяв на черевики, поки Темпл дерся на нього. Коли він нарешті всівся й розвернув уперту тварюку в бік колони, чільні вози вже рушили, лишаючи за своїми скрипучими колесами куряву.

О Боже, пилюка.

Стурбований зустріччю Темпла з Духами, Солодкий Деб повів Товариство через висохлу рівнину, вкриту вибіленою сонцем травою та мертвою ожиною, де тільки й можна було, що дивитися крізь пилюку. Що ближче ти був до кінця колони, то ближчими ставали твої стосунки з пилом, а Темпл шість днів провів у самісінькому хвості. Більшу частину часу курява затуляла сонце й ховала його в могилі постійного мороку. Краєвид зникав разом із возами, а худоба попереду перетворювалася на розмиті фантоми. Кожна клітинка його тіла була висохла від вітру та заліплена брудом. А коли тебе не душила пилюка, за справу брався сморід тварин.

То було ніби чотирнадцять годин поспіль терти собі дупу вовною, поїдаючи при цьому пісок і коров’яче лайно.

Звісно, він мав радіти зі своєї удачі та дякувати Богові за те, що ще живий, але йому було складно відчувати вдячність у цьому чистилищі з пилу. Зрештою, вдячність і образа завжди нерозлучні. Він постійно думав, як йому втекти від свого гнітючого боргу на волю, але виходу не було, принаймні простого. Оточений сотнями кілометрів пустелі, він був ув’язнений, наче в клітці. Темпл гірко скаржився кожному, хто був готовий слухати, хоч насправді таких не було. Найближче до нього їхав Ліф. Хлопця, очевидно, мучило підліткове захоплення Шай, яку він бачив кимось середнім між коханкою та матір’ю. Він демонстрував майже комічні прояви ревнощів, коли вона говорила чи сміялася з іншими чоловіками, що траплялося досить часто. Але щодо Темпла йому не варто було хвилюватися. Він не мав жодних романтичних намірів щодо ватажка його мучителів.

Хоч треба було визнати, що було щось на диво цікаве у її різких, сильних, впевнених манерах. Вона постійно рухалася, першою бралася до роботи, останньою йшла відпочивати, стояла, коли всі сиділи, бавилася зі своїм капелюхом, паском, ножем, гудзиками на сорочці. Він часто думав, чи справді вона настільки ж жорстка, як і її плече, за яке він тримався, коли вона його тягнула. Чи цілувалася вона настільки ж пристрасно, як і торгувалась?..

Коли Солодкий Деб нарешті привів їх до якоїсь жалюгідної подоби струмка, почалась тиснява. Тварини штовхалися й лізли одна поперед одної, забарвлюючи воду в коричневий. Діти Бакхорма веселилися і бризкались. Ашджид дякував Богові за таку щедрість, а його ідіот сміявся й набирав у діжки воду. Йосиф Лестек помацав своє бліде обличчя й заходився читати поезію. Темпл знайшов собі місце трохи вище за течією, впав спиною в траву й розплився в усмішці, коли волога почала просочуватись крізь його одяг. За останні кілька тижнів його уявлення про задоволення суттєво втратили в якості. Він цілковито насолоджувався теплом сонця на своєму обличчі, доки хтось його не затулив.

— Ти компенсуєш моїй донці те, що вона за тебе заплатила? — Над ним стояв Лемб. Вранці Лулін Бакхорм стригла своїх дітей, і північанин теж неохоче став у чергу. Тепер, коли його сиве волосся й борода стали коротшими, він здавався ще більшим, потужнішим і навіть пошрамованішим.

— Якщо продасть мене на м’ясо, буде навіть у плюсі.

— Я б не здивувався, якби вона так і зробила, — сказав Лемб, простягаючи йому фляжку.

— Вона жорстка жіночка, — сказав Темпл, беручи воду.

— Не така й жорстка. Тебе ж урятувала, хіба ні?

— Урятувала, — змушений був визнати він, хоч гадав, чи не було б гуманніше дати йому вмерти.

— Отже, вона досить м’яка, так?

Темпл пополоскав водою рот.

— Здається, вона на щось зла.

— Її часто розчаровували.

— На жаль, сумніваюся, що я перерву цю тенденцію. Я завжди всіх розчаровував.

— Знайомо. — Лемб повільно почухав свою вкорочену бороду. — Але кожен день — це можливість. Шанс зробити щось краще. Таке життя.

— Тому ви двоє тут? — спитав Темпл, віддаючи фляжку. — Щоб почати спочатку?

Лемб зиркнув на нього.

— Шай тобі не сказала?

— Переважно вона зі мною говорить про мій борг і те, як повільно я його відпрацьовую.

— Я чув, не дуже швидко.

— Кожна марка йде за рік мого життя.

Лемб присів біля струмка.

— У Шай є брат і сестра. І їх викрали. — Він занурив фляжку у воду, наробивши бульбашок. — Бандити. Спалили нашу ферму, вбили нашого друга. Вони викрали десь із двадцятеро дітей і повезли річкою в Криз. Ми ідемо за ними.

— А що робитимете, коли їх знайдете?

Він запхнув корок у фляжку так сильно, що кісточки на його величезній руці побіліли.

— Те, що буде потрібно. Я пообіцяв їхній матері дбати про дітей. За своє життя я порушив чимало обіцянок. Але цієї збираюся дотриматись. — Лемб протяжно зітхнув. — А як так вийшло, що ти опинився в річці? Я завжди погано тямив у людях, але ти не схожий на того, хто прагне почати нове життя в глушині.

— Я тікав. У мене до цього виробилася звичка.

— І зі мною таке бувало. Але куди б ти не біг, проблеми... хапайся. — Він простягнув руку, щоб допомогти Темплу піднятись, той потягнувся до неї і застиг.

— У тебе дев’ять пальців.

Раптом Лемб насупився й уже не видавався неквапливим дружнім дядьком.

— Цікавишся відрізаними пальцями?

— Ні, але... Я декого зустрів. Він сказав, його відправили в Дальній Край знайти дев’ятипалого чоловіка.

— Навряд я єдиний у Дальньому Краї, кому бракує пальця.

Темпл відчув, що треба обережно добирати слова.

— Мені просто здається, ти з тих, кого така людина могла б шукати. У нього металеве око.

Жодної реакції.

— Людина без ока шукає людину без пальця. Мабуть, про це має бути пісня. Він не назвався?

— Кауль Тіпало.

Обличчя Лемба злякано скривилося, ніби він укусив щось кисле.

— Хай мені грець. Минуле все ж не можна лишити позаду.

— То ти його знаєш?

— Знав. Колись давно. Але, як то кажуть, молоко з часом кисне, а старі борги солодшають.

— До речі, про борги. — Над ним стояла Шай, узявши руки в боки. — Сто п’ятдесят дві марки. І вісім часток.

— О Боже! Чому ти не лишила мене в тій річці?

— Я себе про це щоранку питаю. — Її гостроносий черевик штрикнув його в спину. — Підводься. Маджудові треба скласти документ про право власності на коней.

— Правда? — спитав він з надією.

— Ні.

— Я знову іду в хвості.

Вона вишкірилась, розвернулась і пішла.

— М’яка натура, кажеш? — пробурмотів Темпл.

Лемб підвівся й витер мокрі руки об штани.

— Завжди є наступний день.

Переправа солодкого Деба

Ну що, я перебільшував? — спитав Солодкий Деб.

— Вперше не перебільшував, — відповіла Корлін.

— Величенький, — пробурмотів Лемб.

— Це точно, — додала Шай.

Вона була з тих жінок, яких складно вразити, але імперський місту Сіктусі виявився ще тим видовищем, особливо для людини, яка кілька тижнів не бачила жодної справжньої конструкції. Він перекинувся через широку неквапливу річку п’ятьма величезними прольотами, котрі так високо здіймалися над водою, що складно було уявити весь масштаб цієї колосальної споруди. Скульптури на постаментах від вітру перетворилися на безформні грудки. Кам’яна кладка поросла бур’яном із рожевими квітками, плющем і навіть повноцінними розлогими деревами. Весь міст, від одного кінця до іншого, аж кишів мандрівниками. Навіть покалічений часом, він мав величний вигляд й викликав благоговіння, більше схожий на якесь природне диво, ніж на щось, чого могли сягнути людські амбіції, не кажучи вже про те, аби це збудувати.

— Він тут стоїть уже понад тисячу років, — сказав Деб. Шай пирхнула.

— Майже стільки ж, скільки ти в цьому сідлі.

— І за весь цей час я лише двічі перевдягав штани.

Лемб похитав головою.

— Знайшов чим похвалитися.

— Ти про рідкісну зміну штанів? — спитала Шай.

— Про зміну штанів як таку.

— Це остання нагода поторгувати перед Кризом, — сказав Деб. — Хіба що дуже пощастить десь натрапити на дружню ватагу.

— На удачу ніколи не варто сподіватися, — сказав Лемб.

— Особливо в Дальньому Краї. Тож купуйте все необхідне й не беріть зайвого. — Солодкий Деб кивнув на відполірований комод, що стояв край дороги. Акуратні шви розійшлися від дощу, та й узагалі в ньому поселилася ціла колонія величезних мурах. Останні кілька кілометрів Товариство постійно натикалося на якісь масивні речі, розкидані то тут, то там. Люди думали, що не виживуть без них далеко від цивілізації. Але гарні меблі здаються значно менш привабливими, коли доводиться їх тягнути. — Ніколи не бери того, з чим не зможеш перепливти річку, як казав мені старий Корлі Болл.

— І що з ним трапилося? — спитала Шай.

— Наскільки я знаю, потонув.

— Люди рідко дотримуються власних правил, — пробурчав Лемб, поклавши руку на руків’я меча.

— Це не так, — зиркнула на нього Шай. — Треба їхати. Сподіваюся, до сутінків перейдемо міст.

Вона розвернулась і подала Товариству сигнал рушати.

— Ще трохи, й вона тут буде за головну, — пробурмотів Деб.

— Якщо тобі пощастить, то ні, — сказав Лемб.

Люди з усього цього дикого краю сунули на міст, як мухи на лайно. Торгували, пили, билися, трахались, сміялися, плакали і взагалі робили те, що роблять люди, коли знаходять компанію після тижнів, місяців, а то й років самотності. Тут були ловці, мисливці, шукачі пригод, всі зі своїм чудернацьким одягом і волоссям, але з однаковим різким запахом. Були миролюбні Духи, що продавали хутро або просто вешталися довкола п’яні, базікаючи про свій заробіток. Були люди, сповнені надії, що йшли до золотих родовищ, прагнучи розбагатіти. Були розчаровані, що повертались і хотіли лише забути свої невдачі. Були купці, азартні гравці й повії, що намагалися нажитися на всіх. Усі так галасували, ніби завтра мав настати кінець світу. Тулилися до димних багать, де розкладали сушитись хутро та шкури, які повезуть назад і продадуть якомусь багатому дурню в Адуа, на заздрість його сусідам.

— Солодкий Деб! — заревів хлопець із довжелезною, як килим, бородою.

— Солодкий Деб! — гукнула жіночка, що облуплювала вп’ятеро більшу за неї тушу.

— Солодкий Деб! — заверещав напівголий старигань, що розпалював вогнище зі старих рам для картин.

Старий розвідник кожному кивнув у відповідь. Очевидно, його знала чи не половина народу в цих краях.

Завзяті торгівці обвішали свої вози яскравими тканинами й вишикували вздовж імперської дороги, що вела до мосту. Вийшов такий собі базар, де хтось постійно вигукував ціни, а худоба невдоволено галасувала. За столом, зробленим зі старих дверей, сиділа жіночка в окулярах, розклавши перед собою висушені голови. На табличці поруч було написано: «Купуємо й продаємо черепи Духів». Їжа, зброя, одяг, коні, запчастини для возів, усе, що могло допомогти людині вижити в Дальньому Краї, продавалося вп’ятеро дорожче ринкової вартості. Різноманітні цінності, від столових приборів до вікон, які покинули наївні колоністи, діставалися спритнішим аферистам майже за безцінь.

— Думаю, було б непогано прийти сюди з мечами й забрати меблі, — пробурмотіла Шай.

— Ніколи не упустиш вигоди, — криво всміхнулась Корлін. Годі було знайти спокійнішу людину в скрутних ситуаціях, але ця жінка мала неприємну звичку демонструвати, що все знає краще за інших.

— Тут ніхто нікого не знайде.

Шай відхилилася в сідлі, коли поряд пролетіла цівка пташиного лайна й ляпнулась на дорогу. Пташки були скрізь. Великі й крихітні, крякали й щебетали, кружляли високо в небі, сиділи рядами, вирячивши очі-намистинки, ловили мух над сміттєвими купами, намагались ухопити кожну крихту, зривалися з мосту, з наметів. Багато людей були щедро вкриті їхнім засохлим послідом.

— Ось що вам треба! — крикнув їм торгівець, пхаючи Шай підноса незадоволеного кота. Навколо нього громадились хиткі вежі з кліток інших паршивих бранців, що навіжено на них зиркали. — Щури в Кризі завбільшки з коня!

— Тоді потрібні більші коти! — відповіла Корлін і розвернулася до Шай. — Де це твій раб?

— Мабуть, допомагає Бакхорму провести худобу крізь цей гармидер. І він не раб, — додала вона. Шай чомусь захищала від інших чоловіка, якого сама постійно мучила.

— Гаразд, твоя хвойда.

— Він і не хвойда, наскільки я знаю. — Шай похмуро глянула на типа, що стояв біля засмальцьованого намету в розстібнутій до пуза сорочці. — Хоч він казав, у нього було багато професій...

— Можливо, йому варто знову цим зайнятися. Це, мабуть, єдиний спосіб погасити борг перед тобою.

— Побачимо, — сказала Шай.

Але вона вже зрозуміла, що інвестиція з Темпла кепська. Він виплачуватиме борг до другого пришестя, якщо не помре раніше, що цілком імовірно. Або знайде іншого дурня, до якого можна причепитися, і втече. Це ще ймовірніше. Вона так часто називала Лемба боягузом. Але він принаймні ніколи не боявся роботи. Ніколи не скаржився. А Темпл і рота не міг розтулити, щоб не поскиглити через пилюку, погоду, свій борг і натерту дупу.

— Я покажу йому. Нікчемний вилупок... — пробурчала вона.

Може, в людях і варто шукати найкраще, але якщо в Темплі і є щось хороше, він це старанно приховує. Втім, чого сподіватися від людини, яку виловила з річки? Геройства?

Колись на кожному боці мосту стояло по дві вежі. На ближній стороні вони розламались і поросли травою. Між рештками висіли найжалюгідніші саморобні ворота, які Шай колись бачила. Навіть гірші за те, що іноді майструвала вона. То були просто шматки старого воза, ящиків і бочок, скріплені цвяхами. А ще спереду висіло колесо. На зламаній колоні сидів хлопець, відлякуючи натовп максимально войовничим виразом обличчя.

— Клієнти, тат! — гукнув він, побачивши Лемба, Деба і Шай. За ними, хитаючись, щільною вервечкою тягнулися вози Товариства.

— Бачу, синку. Молодець, — говорив незграбний чоловік, ще більший за Лемба і з пишною рудою бородою.

З ним був жилавий тип із дуже пухкими щоками й у шоломі, ніби зробленому для людини зі щоками середньої пухкості. Сидів він на ньому, як чашка на булаві. Раптом на верхівці колони з’явився ще один чоловік із луком у руці. Руда Борода вийшов наперед. Його спис дивився не зовсім на них, але й не в сторону.

— Це наш міст, — сказав він.

— Дуже гарний, — відповів Лемб, зняв капелюх і витер з чола піт. — Складно й повірити, що ви, хлопці, спромоглися таке збудувати.

Руда Борода насупився, не розуміючи, образили його чи ні.

— Ми його не будували.

— Але він наш! — крикнув Щокатий, ніби крик перетворював будь-що на істину.

— Дебелий ідіот! — гукнув з-за колони хлопець.

— Хто сказав, що він ваш? — спитав Солодкий Деб.

— А хто сказав, що не наш? — відрубав Щокатий. — Власність — основа закону.

Шай глянула через плече, але Темпл досі був у хвості колони.

— Ха. Коли таки потрібен клятий юрист, його нема під рукою...

— Якщо хочете перейти, треба заплатити. Марка за людину, дві за тварину, три за віз.

— Ага! — прогарчав хлопець.

— Цікаво. — Солодкий Деб скорботно похитав головою. — Брати гроші з людини за те, щоб вона перейшла де хоче.

— Дехто на всьому наживається. — Нарешті з’явився Темпл на своєму мулі. Стягнув з потемнілого обличчя ганчірку. Із жовтою смужкою пилу навколо очей, він був схожий на блазня. Він слабко всміхнувся, наче то був дар, за який Шай мала подякувати.

— Сто сорок чотири марки, — сказала вона. Його усмішка зів’яла, від чого їй стало трохи краще.

— Гадаю, треба поговорити з Маджудом, — сказав Деб. — Побачимо, що він скаже про оплату.

— Чекай, — махнула йому Шай. — Ці ворота не дуже вражають. Та я сама можу їх вибити.

Руда Борода поставив свій спис на землю й насупився.

— Хочеш спробувати, жінко?

— Спробуй, сучко! — закричав хлопець. Його голос починав діяти Шай на нерви.

Вона підняла руки.

— У нас немає насильницьких намірів, але я чула, що Духи останнім часом налаштовані не так миролюбно... — Шай вдихнула, даючи змогу тиші зробити свою справу. — Санджид знову оголив свого меча.

Руда Борода нервово заметушився.

— Санджид?

— Саме так.

Темпл спритно підтримав її задум:

— Жах Дальнього Краю! Товариство з п’ятдесяти людей вирізали за день їзди звідси. — Він широко розплющив очі й провів пальцями по вухах. — Не лишили жодного вуха.

— Ми самі бачили, — вклинився Деб. — Таких жахіть наробили з трупами, що й згадувати боляче.

— Жахіття, — сказав Лемб. — Мене аж знудило.

— Його, — сказала Шай. — Знудило. Від такого хотілося б сховатися за міцнішою брамою. З того боку така ж благенька?

— З іншого боку немає брами, — сказав хлопець, перш ніж Руда Борода поглядом наказав йому замовкнути.

Але вони вже все зрозуміли. Шай різко вдихнула.

— Ну, вирішувати вам. Це ваш міст. Але...

— Що? — гаркнув Щокатий.

— Так сталося, що з нами їде чоловік, на ім’я Абрам Маджуд. Крім усього іншого, чудовий коваль.

Руда Борода пирхнув.

— А кузня у нього із собою, так?

— Саме так, — сказала Шай. — Його запатентована портативна кузня.

— Що?

— Дивовижний витвір сучасності. Як ваш міст — дивовижний витвір давнини, — сказав Темпл серйозно.

— Пів дня — і він наробить вам засувів та петель з обох сторін, — сказала Шай. — Знадобиться ціла армія, щоб крізь таке прорватися.

Руда Борода облизав губи й глянув на Щокатого, який облизав свої.

— Гаразд, от що я скажу. Пів ціни, якщо полагодите ворота...

— Ми пройдемо безкоштовно, або не підемо взагалі.

— Пів ціни, — прогарчав Руда Борода.

— Сучко! — підтакнув його син.

Шай примружено зиркнула на нього.

— Що думаєш, Дебе?

— Думаю, нас і раніше грабували, але принаймні не вдавали, що це...

— Деб? — тон Рудої Бороди змінився із загрозливого на улесливий. — Ти Солодкий Деб, розвідник?

— Той, що вбив того ведмедя? — спитав Щокатий.

Деб випростався в сідлі.

— Відкрутив тому кудлатому покидьку голову ось цими пальцями.

— Він? — гукнув хлопець. — Та він же довбаний ліліпут!

Батько махнув йому, щоб заткнувся.

— Байдуже, якого він зросту. Слухай, а ми могли б скористатись твоїм ім’ям? — Він провів рукою в повітрі, ніби вже уявив собі знак. — Назвемо це Переправою Солодкого Деба.

Славетний мандрівник збентежився.

— Міст стоїть тут уже тисячу років, друже. Ніхто не повірить, що я його збудував.

— Але повірять, що ти ним користувався. Кожен, хто переходитиме річку, йтиме ним.

— Я особисто йду тим шляхом, який здається зручнішим у конкретній ситуації. Гадаю, я був би кепським провідником, якби робив інакше, га?

— Але ми казатимемо, що ти ходиш тут!

Солодкий Деб зітхнув.

— Як на мене, дурість, але це всього лиш ім’я.

— Зазвичай він бере за це п’ятсот марок, — влізла Шай.

— Що? — сказав Руда Борода.

— Що? — сказав Деб.

— А що? — спритно втрутився Темпл. — В Адуа є кондитер, який щороку платить йому тисячу марок лише за те, що тулить його обличчя на свої коробки.

— Що? — сказав Щокатий.

— Що? — сказав Деб.

Шай не заспокоювалась.

— Але оскільки ми скористаємося вашим мостом...

— Цим витвором прадавньої епохи, — сказав Темпл.

— ...Ми запропонуємо вам вигідні умови. Лише сто п’ятдесят марок за те, що наше Товариство перейде міст, а ви назвете його на честь Солодкого Деба. Як вам? Ви за сьогодні заробите триста п’ятдесят марок, хоч навіть пальцем не поворухнете!

Перспектива такого прибутку, очевидно, втішила Щокатого. А от Руда Борода ще вагався.

— А звідки нам знати, що ви не продасте його ім’я кожному мосту, броду й баржі в Дальньому Краї?

— Ми складемо контракт, такий як слід, і всі його підпишемо.

— Кон... тракт? — Слово було настільки йому невідоме, що він ледве його вимовив. — А де в дідька ви тут знайдете юриста?

Іноді все йде шкереберть. Іноді складається як слід. Шай ляснула Темпла по плечу, він усміхнувся їй, а вона йому.

— Нам дуже пощастило, що з нами найкращий довбаний юрист на захід від Старікланду!

— Як на мене, він більше схожий на клятого жебрака, — реготнув хлопець.

— Зовнішність буває оманливою, — сказав Лемб.

— Як і юристи, — додав Деб. — Є така звичка у цих покидьків.

Він може підготувати папери, — сказала Шай. — Усього за двадцять п’ять марок.

Вона плюнула собі в долоню й простягнула її.

Ну гаразд. — Руда Борода всміхнувся, хоч складно було точно сказати через бороду, плюнув, і вони потиснули руки.

— Якою мовою скласти договір? — спитав Темпл.

Руда Борода глянув та Щокатого й знизав плечима.

— Байдуже. Ніхто з нас читати не вміє.

Вони відвернулися й пішли до воріт.

— Сто дев’ятнадцять марок, — пробурмотів він їй на вухо, а тоді, поки ніхто не дивився, рушив вперед, підвівся в стременах і штовхнув хлопця прямісінько в багно біля воріт. — Мої щирі вибачення, — сказав він. — Я тебе не помітив.

Може, й не варто було цього робити, але Шай відчула, що він значно виріс в її очах.

Мрії

Геджес ненавидів це Товариство. Цього смердючого коричневого вилупка Маджуда, цього заїкуватого хріна Бакхорма, старого облудника Солодкого Деба, їхні дріб’язкові правила. Про те, коли їсти, коли зупинятися, що пити, де срати, якого розміру собаку можна взяти з собою. Це було гірше, ніж у клятій армії. Дивна штука ця армія. Поки він був там, не міг дочекатися, коли вибереться, а коли вибрався — почав за нею сумувати.

Геджес скривився, потерши ногу, щоб утамувати біль, але біль завжди був із ним, наче насміхався. Чорт забирай, йому набридло, що з нього насміхаються. Якби він знав, що рана виявиться такою серйозною, то нізащо себе б не різав. Його батальйон гнався за тим покидьком Тунні, а він вирішив, що розумніший за всіх. Невелика дірка в нозі — це краще, ніж велика в серці, хіба ні? Але ворог напередодні втік, і їм не довелося битись. Він виявився єдиним пораненим. Його викинули з армії лише з однією здоровою ногою і нульовими перспективами. Невезіння. Воно завжди його переслідувало.

Втім, у Товаристві було не так і погано. Він розвернувся у своєму потертому сидінні й глянув на Шай Саус, що їхала поруч із худобою. Її не можна було назвати красунею, але щось у ній таки було. Вона нічим не переймалася, а її мокра від поту сорочка прилипала до тіла, з яким усе було в порядку, наскільки він бачив. Йому завжди подобалися сильні жінки. А ще вона не лінувалась. Постійно була чимось зайнята. Він не розумів, чому вона сміється з тим любителем спецій, нікчемним смаглявим виродком Темплом. Краще б підійшла до нього. Він би теж дав їй привід посміятися.

Геджес знову потер ногу, посовався в сідлі й сплюнув. Вона ще нічого, але більшість тутешніх — покидьки. Він зиркнув на Савіана, що похитувався поруч зі своєю глузливою сучкою. Її гостре підборіддя було постійно задерте, ніби вона краща за всіх, особливо за Геджеса. Він ще раз плюнув. Плюватись можна було безкоштовно, тож він міг робити це скільки заманеться.

Люди говорили так, ніби він їх не чув, дивилися крізь нього, а коли запускали по колу пляшку, до нього вона ніколи не доходила. Але він мав очі й вуха. Бачив того Савіана після різанини в Ростоді. Як він роздавав накази, ніби якась шишка. Мабуть, і ця його суча племінниця десь там ошивалась. Він чув ім’я: Контус. Його вимовляли пошепки, а повстанці дряпали носами закривавлену землю, ніби то сам великий Еуз. Він удосталь побачив і почув. Той старий виродок не просто черговий мандрівник, що мріє про золото. Мрії його значно кривавіші. Найстрашніший з повстанців, але цього ніхто не знав. Лише гляньте на нього. Сидить увесь такий зарозумілий. Але останнє слово буде за Геджесом. Нещастя з ним траплялися, але розпізнати шанс він умів. Потрібно лише впіймати слушну мить і перетворити свої таємниці на золото.

А поки він просто чекав, всміхався й думав проте, як же сильно ненавидить заїкуватого вилупка Бакхорма.

Він розумів, що так лише марнує сили, яких йому бракує, але іноді Райно Бакхорм ненавидів свого коня. Ненавидів коня, ненавидів своє сідло, фляжку, черевики, капелюх, пов’язку на обличчі. Але він знав, що від них залежить його життя, як життя скелелаза залежить від мотузки. У Дальньому Краї вистачало захопливих способів загинути. З тебе могли здерти шкіру Духи, тебе могло вбити блискавкою чи змити течією. Але більшість смертей тут були досить банальні. Тебе міг убити навіжений кінь. Тебе могло вбити зламане сідло. Тебе могла вбити змія під босою ногою. Він знав, що буде важко. Усі так казали, хитаючи головами й охкаючи, наче він божевільний, що наважився. Але чути — це одне, а відчувати на власній шкурі — інше. Тяжка робота, постійно кошмарна погода. Тебе або палить сонце, або змиває дощ, або рве на шматки вітер, що невідомо звідки береться.

Іноді він дивився на страшну порожнечу попереду й гадав, чи ступала там нога хоч однієї людини. Від цих думок паморочилося в голові. Як далеко вони зайшли? Як далеко ще йти? Що буде, якщо Солодкий Деб не повернеться зі своєї звичної триденної розвідки? Чи зможуть вони перейти цей трав’яний океан без нього?

Але він мусив здаватися зібраним, мусив бути веселим, залишатися сильним. Як Лемб. Він скоса глянув на дебелого північанина, що спішився, щоб підштовхнути віз лорда Інгельштада, який застряг. Бакхорм сумнівався, що впорався б із цим навіть разом з усіма своїми синами, але Лемб це зробив, не зронивши ані слова. Старший за Бакхорма років на десять, але ніби вирізьблений із каменю. Ніколи не втомлюється, ніколи не скаржиться. Люди рівнялися на Бакхорма. Якщо він дасть слабину, всі так зроблять. І що тоді? Повертатися? Він озирнувся і, хоч на всі боки простягалось приблизно одне й те саме, той напрям здався йому провалом.

Його дружина відійшла від колони з іншими жінками, щоб набрати води. Він відчував, що вона не щаслива. Це був неабиякий тягар, що дуже його бентежив. Та хіба це все лише заради нього? Він був цілком щасливим у Гормрингу. Але чоловік мусить працювати, аби дати дружині й дітям те, чого в них немає. Забезпечити їм краще майбутнє, а саме на заході він його й бачив. Бакхорм не знав, що робити, аби її ощасливити. Він же щоночі виконував свої подружні обов’язки, хіба ні? Навіть коли щось боліло чи дуже втомлювався.

Іноді йому кортіло спитати її, чого вона хоче. Питання висіло на кінчику його незграбного язика, але потім він починав заїкатись і замовкав. Він хотів би спішитись, прогулятися поруч із нею, як колись, але хто ж тоді наглядатиме за худобою? Темпл? Бакхорм безрадісно реготнув і глянув на того волоцюгу. Він був одним із тих людей, які вважають, що все має даватися їм просто так. Такі перелітають з однієї катастрофи на іншу, наче метелики, а всі інші мусять за ними прибирати. Він навіть не робив того, за що йому платять. Просто сунувся поруч на своєму мулі й блазнював із Шай Саус. Бакхорм похитав головою. Дивна парочка. Але з них двох вона однозначно краща.

Лулін Бакхорм зайняла своє місце в колі, пильно дивлячись назовні.

Її віз зупинився, як постійно траплялося, коли її не було поруч. Троє старших дітей билися за віжки, а їхні безглузді сварки линули над травою.

Іноді вона ненавиділа своїх дітей. Їхнє ниття, їхні болячки, нескінченні невгамовні вимоги. Коли ми приїдемо? Коли їстимемо? Коли вже Криз? Їй було складно витримувати їхню нетерплячість, бо вона й сама була така. Їй постійно хотілося хоч якось розбавити нескінченну одноманітність дороги. Вже, мабуть, була глибока осінь, але як тут точно скажеш? Хіба що вітер став холодніший. Рівнина, безмежна рівнина, однак їй усе одно здавалося, що вони постійно їдуть вгору і схил щодня стає все крутішим.

Вона почула, як леді Інгельштад скидає поруч панталони, й відчула поштовх. Дальній Край усіх урівнює. Жінка, яка в умовах цивілізації на неї б навіть не глянула. Жінка, чий чоловік засідав у Відкритій Раді Союзу, яким би дурнем він не був. А тут вони разом дзюрили. Сісбет Пег вийшла в середину кола й присіла над відром, закрита від допитливих очей. Їй було не більше шістнадцяти, й вона щойно одружилася. Досі закохана. Вона говорила так, ніби її чоловік — відповідь на всі питання. Благослови її, Боже. Вона ще все зрозуміє.

Лулін помітила, що той слимак Геджес підглядає, проїжджаючи повз на своєму кістлявому мулі. Вона суворо на нього зиркнула, стала ближче до леді Інгельштад і вперлася руками в стегна, намагаючись здаватися якомога більшою й дивитися на нього з максимальним осудом. Тоді підскочив Райно, став між Геджесом та жінками й завів якусь монотонну розмову.

— Хороший у тебе чоловік, — схвально сказала леді Інгельштад. — Ти завжди знаєш, що він вчинить гідно.

— Це точно, — відповіла Лулін якомога більш гордо.

Інколи вона ненавиділа свого чоловіка. Його абсолютне нерозуміння її труднощів і безглузді уявлення про те, що має робити жінка, а що — чоловік. Ніби ставити паркани, а потім напиватися — це справжня робота. А от цілодобово доглядати виводок дітей — це розвага, за яку вона має дякувати. Вона глянула вгору й побачила високо в небі білих пташок, що линули невідомо куди ключем. От би їй полетіти з ними. Скільки вона вже пройшла біля цього воза?

Їй подобалось у Гормрингу. Хороші друзі, будинок, який вона не один рік приводила до ладу. Але ніхто ніколи не питав, про що вона мріяла. Ні, вона мусила продати своє прекрасне крісло, гарний камін, біля якого воно стояло, і рушити за мріями чоловіка. Він під’їхав до голови колони й щось показував Маджуду. Великі чоловіки зі своїми великими мріями.

Бакхормові ніколи не спадало на думку, що вона теж хотіла їхати верхи, відчувати свіжий вітерець, усміхатись у далечінь, гнати худобу, планувати маршрут, виступати на зустрічах. А він би йшов за рипучим возом, міняв би брудні пелюшки молодшим, кричав на трьох старших, щоб замовкли. Кожні пару годин його соски кусали б до крові, і при цьому він мав би ще готувати вечерю й виконувати свої подружні обов’язки кожної клятої ночі. Навіть коли щось боліло чи вона дуже втомлювалась.

Дурне питання. Звісно ж, він про це ніколи не думав. А коли думала Лулін, що траплялося частенько, щось тримало її язик, ніби починала заїкатися. Тож вона лише знизувала плечима й похмуро мовчала.

— Ви тільки погляньте, — пробурмотіла леді Інгельштад.

Шай Саус зістрибнула з сідла кроків за десять від колони, сіла навпочіпки в довгій траві біля свого коня, закусила зубами поводи й задзюрчала. Спущені штани висіли на щиколотках, а бліда дупа була виставлена на загальний огляд.

— Неймовірно, — пробурчав хтось.

Вона натягла штани, дружньо їм помахала, схопила поводи й застрибнула назад у сідло. Вся ця процедура зайняла в неї навдивовижу мало часу. Лулін Бакхорм насуплено глянула на жінок, що стояли колом і чекали своєї черги до відра.

— А є конкретна причина, з якої ми так не можемо? — пробурмотіла вона.

Леді Інгельштад глянула на неї з кам’яним виразом обличчя.

— Абсолютно однозначно є! — Вони дивилися, як Шай Саус їде геть, гукаючи щось Солодкому Дебу. — Хоч, маю визнати, зараз я її не бачу.

З колони пролунав різкий крик її старшої доньки, й серце Лулін мало не вистрибнуло з грудей. Вона похитнулась, ошаліла від паніки, але потім побачила, що діти просто знову б’ються, верещать і регочуть на задньому сидінні.

— Не хвилюйся, — сказала леді Інгельштад, погладивши її по руці, коли вона повернулась на своє місце. — Все добре.

— Просто навколо стільки небезпек. — Лулін зітхнула й спробувала заспокоїти своє серце, що аж вискакувало. — Стільки всього може трапитися. — Іноді вона ненавиділа свою родину, а іноді любов до них була майже болісною. Мабуть, це нерозв’язна загадка.

— Твоя черга, — сказала леді Інгельштад.

— Так.

Лулін заходилась задирати спідницю, а коло перед нею замкнулося. Дідько, невже треба стільки мороки, щоб просто подзюрити?

Знаменитий Йосиф Лесгек стогнав, тужився й нарешті бризнув кілька крапель у бляшанку.

— Так... так...

Але тут віз хитнувся, каструлі й скрині забряжчали, він відпустив свою цюцюрку та схопився за поручень, а коли все заспокоїлося, його радість уже минула.

— Ну за що людину прокляли таким нещастям, як вік? — пробурмотів він, цитуючи останній рядок із «Загибелі жебрака».

Ох, якою ж прекрасною була тиша, в яку він шепотів ці слова на піку своєї кар’єри! Ох, які ж аплодисменти лунали після цього! Надзвичайне визнання. А що тепер? Коли його трупа гастролювала провінціями Середзем’я, він уявляв себе в дикій природі, але гадки не мав, яка вона насправді. Він визирнув у вікно на нескінченні трав’яні простори. Помітив якісь величезні руїни, давно забутий і занедбаний уламок Імперії. Повалені колони, зарослі стіни. Таких пам’яток лишилося чимало в цій частині Дальнього Краю. Давно минула слава, невідомі історії, нікому не цікаві рештки. Релікти далекого минулого. Як і він.

Він із великою ностальгією згадував часи, коли міг надзюрити ціле відро. Бризкав як насос, навіть не задумуючись, а тоді йшов на сцену, де грівся в сяйві пахучих ламп на китовій олії, зриваючи захоплені подихи й гарячкові аплодисменти публіки. Ті двоє потворних тролів, драматург і керівник, благали його лишитись ще на сезон, вмовляли, плазували, пропонували більшу платню, а він не хотів навіть опускатись до відповіді, зайнятий пудрою. Його запросили в Агріонт виступати перед його величністю та всією Закритою Радою! Він грав Першого з Mari перед самим Першим із Mari. Скільки акторів можуть таким похвалитися? Він ішов по головах зневажливих критиків, знищених конкурентів, захоплених шанувальників, навіть не помічаючи їх у себе під ногами. Невдачі — це для когось іншого.

А потім його почали підводити коліна, кишки, сечовий міхур, аудиторія. Драматург з усмішкою запропонував на головну роль молодшого чоловіка. Але йому теж дали гідну роль, і це неабияк підтримувало, поки він збирався з силами. Лестек хитався на сцені, плутався в репліках, пітнів у сяйві смердючих ламп. Зрештою, керівник сказав, що їм час іти різними шляхами. Мовляв, це було неймовірно, стільки років, такі відгуки, такі аншлаги, але їм обом потрібно шукати нові успіхи, йти за новими мріями...

— О, зрадо, показала ти свій огидний лик...

Віз знову хитнувся, й жалюгідні краплі, які він із себе вичавлював останню годину, вилилися йому на руку. Він цього майже не помітив. Потер свою спітнілу щелепу. Треба поголитися. Треба дотримуватись певних стандартів. Він же несе культуру в дичину, чи не так? Лестек узяв лист Камлінга й ще раз продивився, тихо читаючи слова. Цей Камлінг мав аж занадто пишний стиль письма, але не скупився на похвалу, захоплення, обіцянки й плани щодо епохальної постанови в стародавньому імперському амфітеатрі Криза. Вистава на віки, як він сказав. Культурна феєрія!

Йосиф Лестек ще не сказав свого останнього слова. Тільки не він! Спокуту можна знайти в найнесподіваніших місцях. Минуло вже чимало часу, відколи в нього востаннє були галюцинації. Йому ставало ліпше! Лестек поклав листа й знову взявся за свій прутень, споглядаючи крізь вікно руїни.

— Моя найкраща вистава ще попереду... — прохрипів він, зціпивши зуби й вичавивши ще кілька крапель у бляшанку.

— Цікаво, як воно, — сказала Салліт, сумно дивлячись на яскравий екіпаж із фіолетовим написом «Знаменитий Йосиф Лестек». Хоч прочитати вона його не могла. Але якось Лулін Бакхорм сказала їй, що саме це на ньому написано.

— Як воно що? — спитала Ґолді, смикнувши поводи.

— Бути актором. Виступати на сцені перед глядачами.

Якось вона бачила одну виставу. Мати з батьком її водили.

До того, як померли. Звісно ж, до того. То не були якісь відомі міські актори, та все ж. Вона так аплодувала, що аж долоні розболілись.

Ґолді відкинула розпущене пасмо волосся під поношеним капелюхом.

— А хіба ти не граєш свою роль щоразу, як приходить клієнт?

— Це не те.

— Аудиторія менша, але загалом різниця невелика. — За характерним стогоном у задній частині екіпажа вони зрозуміли, щодо Наджис прийшов один зі старих кузенів Джентілі. — Здається, йому подобається. Може, й чайові будуть. — У всякому разі, можливо, це швидше скінчиться. А це вже добре.

— Я ніколи так не вміла вдавати, — пробурмотіла Салліт. Принаймні не вміла прикидатися, що їй подобається. Це заважало їй вдавати, що вона взагалі там.

— Річ не завжди в траханні. Не завжди. Принаймні не лише в траханні. — Ґолді не бракувало досвіду. Вона була до біса практичною. Салліт хотіла теж такою стати. Може, колись і стане. — Просто стався до них так, ніби вони дуже важливі. Зрештою, саме цього всі й хочуть, хіба ні?

— Мабуть.

Салліт теж хотіла, щоб до неї ставилися так, ніби вона важлива, а не як до речі. Дивлячись на неї, люди бачили лише шльондру. Цікаво, чи знає хтось у Товаристві її ім’я. Цінували її і співчували їй значно менше за худобу. Що б сказали її батьки, якби дізналися, що їхня донька стала повією? Але їм уже ніхто не дасть слова, бо вони померли. Втім, самій Салліт слова теж ніхто не дає. Та буває й гірше.

— Це просто заробіток. Треба так на це дивитися. Ти молода, дорогенька. Маєш час попрацювати. — Поруч із колоною пленталась сука, за якою з надією бігли з десяток псів різних мастей і розмірів. — Так влаштований світ, — сказала Ґолді, дивлячись на них. — Щоб розбагатіти, треба працювати. Принаймні щоб заробити вдосталь на комфортну пенсію. Це і є мрія.

— Правда? — Салліт здалося, що мрія ця досить убога. Хотіти будь-що, аби не найгірше.

— Так, зараз доволі глухо, але скоро ми будемо в Кризі й гроші потечуть рікою. Ланклан знає, що робити, не хвилюйся.

Всі хотіли потрапити в Криз. Щоранку вони говорили про маршрут, благали Солодкого Деба сказати, скільки кілометрів вони вже пройшли й скільки ще лишилося. Рахували їх, ніби дні до кінця ув’язнення. Але Салліт до смерті боялась того місця. Іноді Ланклан із блиском в очах говорив, як багато там самотніх чоловіків і що вони матимуть по п’ятдесят клієнтів на день, ніби це щось хороше. Як на Салліт, то було пекло. Іноді їй не дуже подобався Ланклан, але Ґолді сказала, що, як на сутенера, він чудовий.

Вереск Наджис сягнув такого піку, що на нього вже неможливо було не зважати.

— Скільки нам ще їхати? — спитала Салліт, намагаючись перекричати її.

Ґолді похмуро глянула на горизонт.

— Багато землі, багато річок.

— Ти іде кілька тижнів тому так казала.

— Це було так тоді, так воно й зараз. Не хвилюйся, дорогенька. Солодкий Деб нас туди доведе.

Салліт сподівалась, ідо не доведе. Вона мала надію, що старий розвідник поводить їх по колу, й вони повернуться у Новий Келн, а усміхнені мама й тато зустрінуть її на порозі старого будинку. Це все, чого вона бажала. Але батьки померли, а тут, у цій порожнечі, місця мріям не було. Вона важко зітхнула й потерла ніс, щоб не заплакати. Це було б нечесно щодо решти. Коли плакали вони, їй це ніяк не допомагало.

— Старий добрий Солодкий Деб. — Ґолді ляснула волів поводами. — Я чула, він жодного разу в житті не заблукав.

— Отже, не заблукали, — сказала Плакуча Скеля.

Деб відірвав погляд від якогось вершника й примружено зиркнув на неї. Вона сиділа на розваленій стіні на тлі призахідного сонця й теліпала ногою. Нарешті зняла той старий прапор, яким обмотувала голову. Волосся її було довге й сиве, але ще мало кілька золотистих пасем.

— Ти взагалі колись чула, щоб я заблукав?

— Може, коли з тобою не було мене й ніхто не вказував тобі дороги.

Він вибачливо всміхнувся. За цю поїздку йому доводилося кілька разів потай вислизати вночі, щоб скористатись астролябією і визначити, куди йти. Якось він виграв її у старого морського капітана, і відтоді вона не раз йому прислужилася. Інколи рівнини нагадували море. Нічого, крім неба, горизонту й клятого вантажу. Людині потрібно кілька трюків, щоб підтримувати свою легенду.

Як із тим ведмедем. Він убив його списом, а не голими руками. До того ж той був старий, повільний і не дуже великий. Та все ж то був ведмідь, і він його вбив. Чому людям цього мало? Солодкий Деб убив ведмедя! Але ж ні, вони почали перебільшувати кожну деталь. Убив голими руками, потім врятував жінку, а потім ведмедів стало троє. Зрештою, правда стала не дуже вражаючою. Він сперся на зламану колону, склавши руки на грудях, і дивився, як скаче вершник. Без сідла, в стилі Духів. Він раптом відчув щось кисле в животі.

— Хто, бляха, перетворив мене на об’єкт захоплення? — пробурмотів він. — Не я, це точно.

— Га? — сказала Плакуча Скеля.

— У мене ніколи в житті не було високих мотивів.

— А.

Колись, слухаючи байки про себе, Солодкий Деб пхав великі пальці за пояс, дивився в небо й переконував себе, що так воно й було. Але роки безжально минали, нових історій ставало все менше, і зрештою вони перетворилися на оповіді про людину, якої він ніколи не знав і яка досягла успіху в тому, про що він ніколи не мріяв. Іноді в них ішлось про божевільні відчайдушні бійки, виснажливі походи в нікуди, холод і голод. Він лише хитав головою, не розуміючи, з якого дива ці речі, які були для нього абсолютною необхідністю, перетворились на славетні пригоди.

— Що їм із цього? — спитав він. — Кілька історій, під які вони сидять і кивають. А що мені? Нічого, з чим можна було б вийти на пенсію, це вже точно. Лише потерте сідло й купа побрехеньок інших людей.

— Ага, — сказала Плакуча Скеля, ніби так воно все і є.

— Це не чесно. Просто не чесно.

— А чому має бути чесно?

Солодкий Деб щось прохрипів на знак згоди. Він не старів. Він уже був старим. Ноги боліли, коли прокидався, у грудях нило, коли лягав, холод пробирав до кісток. Він озирався на прожитий час і розумів, що попереду лишилося значно менше. Гадав, скільки ще ночей витримає під безжальним небом. Але люди досі дивилися на нього із захватом, наче він сам Ювенс і, якщо вони втраплять у справжню халепу, він зуміє приколихати бурю своїм голосом та повбивати Духів блискавками з дупи. Але блискавок у нього не було. Іноді після розмов із Маджудом, коли він грав роль усесильного всезнайка краще, ніж зумів би сам Йосиф Лестек, він сідав на коня, руки його тремтіли, очі тьмяніли, й казав Плакучій Скелі:

— Я вже не витримую. — А вона лише кивала, ніби так і має бути.

— Колись я був кимось, чи не так? — пробурмотів він.

— Ти досі хтось, — сказала Плакуча Скеля.

— Але хто?

Вершник спинився за кілька кроків від них і насуплено глянув на Деба, Плакучу Скелю й руїни, підозріливий, як наляканий олень. За мить він перекинув ліву ногу й стрибнув на землю.

— Солодкий Деб, — сказав Дух.

— Локвей, — сказав Деб. Здається, то був він. Дух з нового покоління, похмурий, в усьому бачив погане. — А де Санджид?

— Можеш говорити зі мною.

— Можу, але навіщо це мені?

Локвей нащетинився, надувся, як це полюбляють молоді. Мабуть, в юності Деб теж такий був. Може, й був ще гірший, але тепер усе це позерство його виснажувало. Він жестом заспокоїв Духа.

— Гаразд, гаразд, поговоримо. — Він глибоко вдихнув, і кислий присмак від цього не посолодшав. Деб уже давно це планував, зважував усі за й проти, але цей останній крокусе одно був складним.

— То говори, — сказав Локвей.

— Я веду Товариство. Вони десь за день їзди на південь звідси. І у них є гроші.

— Тоді ми їх візьмемо, — сказав Локвей.

— Ви зробите те, що вам скажуть, — зірвався Деб. — Скажи Санджиду, щоб був там, де ми домовлялися. Вони галасливі, як чорти. Просто покажіть войовничий настрій, побігайте довкола, багато кричіть, випустіть кілька стріл, і вони швидко вам заплатять. Не треба нічого ускладнювати, зрозумів?

— Я зрозумів, — сказав Локвей, але Деб сумнівався, чи знає той, що означає не ускладнювати.

Він підійшов ближче до Духа. Їхні обличчя опинилися на одному рівні, адже Деб стояв вище. Він запхнув великі пальці за пояс і випнув щелепу.

— Нікого не вбивати, чуєш? Гарненько й просто, і тоді всім заплатять. Половина вам, половина мені. Передай це Санджиду.

— Передам, — сказав Локвей, виклично витріщившись на нього. Дебу дуже кортіло вдарити його ножем і покінчити з усім цим. Але здоровий глузд узяв гору. — Що скажеш? — гукнув Локвей Плакучій Скелі.

Вона глянула на нього. Волосся тріпотіло від вітру, а нога досі теліпалась. Ніби той нічого їй не казав. Солодкий Деб тихенько реготнув.

— Ти смієшся з мене, ліліпуте? — гаркнув Локвей.

— Я просто сміюся, а ти тут стоїш, — сказав Деб. — Сам роби бісові висновки. А тепер іди й передай мої слова Санджиду.

Він довго супився вслід Локвею, дивлячись, як він та його кінь перетворюються на чорну цятку, й припускаючи, що ця ситуація навряд потрапить у легенду про Солодкого Деба. Кисле відчуття в животі посилилося. Але що він міг удіяти? Він же не може вічно водити мандрівників.

— Треба щось заробити на пенсію, — пробурмотів він. — Не така й претензійна мрія, га?

Він глянув на Плакучу Скелю, яка знову обмотувала голову старим прапором. Більшість людей нічого б не помітили, але він, знаючи її багато років, побачив на її обличчі розчарування. А може, то його власне віддзеркалилося в ній, як у тихому ставку.

— Я ніколи не був сраним героєм, — гаркнув він. — Що б там не казали.

Вона лише кивнула, ніби так усе й було.

Вони стояли табором серед руїн. Висока оселя Санджида примостилась у вигині руки величезної статуї, що відвалилася. Ніхто вже й не знав, чия то статуя. Якогось давнього Бога, що лишився в минулому. Локвей підозрював, що така сама доля чекає й на них.

У таборі було тихо. Молоді чоловіки пішли на полювання. На решітках сушилися нежирні шматки м’яса. Приладдя ткачів ковдр цокало й брязкало, розтинаючи час на огидні миті. Осьде вони опинилися, колишні володарі рівнин. Ткали за копійки й крали гроші, аби купити в своїх гнобителів те, що й так мало б бути їхнім.

Взимку прийшла чорна віспа й забрала половину дітей. Ті стогнали й умирали в поті. Люди спалили їхнє житло, намалювали на землі священні кола, сказали необхідні слова, але це не допомогло. Світ змінювався, й старі ритуали втратили свою силу. Діти вмирали, жінки копали, чоловіки плакали, а Локвей ридав найгіркіше.

Санджид поклав йому на плече руку й сказав:

— Я боюсь не за себе. Мій час минув. Я боюсь за вас, молодь. Ви маєте продовжувати мій шлях до кінця.

Локвей теж боявся. Іноді йому здавалося, що все його життя — суцільний страх. Хіба так годиться воїну?

Він прив’язав коня й пішов через табір. Санджид вийшов зі свого будиночка й поклав руки на плечі двох своїх сильних доньок. Дух його поступово слабшав. Щоранку його ніби ставало все менше. Могутня постать, перед якою тремтів увесь світ, зсихалася.

— Що сказав Деб? — прошепотів він.

— Що йде Товариство, й вони заплатять. Я йому недовіряю.

— Він уже давно наш друг. — Одна з доньок Санджида витерла слину з кутика його рота. — Ми його зустрінемо.

Він уже засинав.

— Ми його зустрінемо, — сказав Локвей, але боявся того, що може трапитись.

Він боявся за свого сина, який лише три ночі тому вперше засміявся й став одним з їхнього Народу. То мала бути радісна мить, але Локвей лише боявся. У якому ж світі він народився? Коли Локвей був малий, у його Народу були цілі отари й стада, сильні й численні. А тепер усе вкрали новоприбулі. Товариства спустошували пасовища, полювали худобу, а їхній розпорошений Народ пішов ганебними стежками. Колись він сприймав майбутнє як минуле. Тепер же знав, що в минулому було краще, а майбутнє сповнене страху й смертей.

Але Народ не здасться без бою. Локвей сидів під зорями зі своєю дружиною та сином і мріяв про краще майбутнє, котре, як він знав, ніколи не настане.

Гнів Божий

— Та байдуже мені до тієї хмари! — гукнув Ліф, відкинувши з обличчя волосся, але вітер одразу повернув його на місце.

— Якщо в пеклі є хмари, вони саме такі, — пробурмотів Темпл.

То була сіро-чорна гора на обрії, що врізалась у самісінькі небеса, перетворюючи сонце на бліду пляму й фарбуючи все довкола в химерні войовничі кольори. Щоразу, як Темпл дивився на хмару, вона наближалася. Весь нескінченний порожній Дальній Край поринав у тінь. Хіба може вона полинути кудись інакше, як не йому над головою? Він справді мав дар притягувати все небезпечне.

— Треба запалювати вогонь і повертатись до колони! — гукнув він, ніби якісь дошки й брезент — це надійний захист від неминучого гніву небес. Вітер не надто цьому сприяв. Як і мряка, що почалася за мить. Як і дощ, що пішов невдовзі. Він шмагав з усіх боків, пробиваючи благенький плащ Темпла, так, ніби той був голий. Він з лайкою схилився над купою коров’ячого лайна, котре в його руках швидко набуло більш ароматного стану.

— Недуже весело намагатися розпалити вогонь з мокрого лайна, га? — гукнув Ліф.

— Так, мав я й кращі роботи! — Хоч це відчуття огидної марності стосувалося більшості з них, якщо подумати.

Темпл почув стукіт копит і побачив, як Шай вистрибує з сідла, притискаючи до голови капелюх. Їй довелось підійти ближче й горлати, щоб перекричати вітер. Темпла миттєво відволікла її мокра сорочка з розстібнутим ґудзиком, що прилипла до тіла. Він побачив маленьку трикутну ділянку засмаглої шкіри в неї під горлом. Гострі ключиці ледве блистіли, ніби...

— Я спитала, де стадо? — заревіла вона йому в обличчя.

— Еее... — Темпл тицьнув пальцем через плече. — Кілометра півтора!

— Буря їх налякала. — Ліф примружився від вітру, а може, просто так дивився на Темпла.

— Бакхорм переживає, що худоба розбіжиться. Він відправив нас розкласти кілька багать навколо табору. — Темпл вказав на дев’ять чи десять, які вони встигли розпалити до того, як пішов дощ. — Може, краще зібрати стадо! — Хоч їхніх сил навряд би вистачило, щоб зібрати хоч отару ягнят. Вітер дув нещадно, зриваючи дим з вогнищ, змушуючи високу траву тріпотіти й витанцьовувати хвилями та спіралями. — Де Солодкий Деб?

— Він не сказав. Мусимо самі якось упоратись. — Вона смикнула його до себе за мокрий плащ. — Зараз ти вже нічого не розпалиш! Треба повертатися до колони!

Вони продиралися крізь зливу, що люто жалила й батожила їх. Шай тягла свого наляканого коня за вуздечку. Рівнину накрив дивний морок. Вони майже не бачили возів, доки на них не наштовхнулися. Люди відчайдушно тягнули волів, коней, прив’язували інших тварин, боролися з власними плащами, що поривалися злетіти.

Посередині стояв Ашджид із виряченими від захвату очима. Він простягнув свої жилаві руки до небес, а місцевий пришелепкуватий стояв перед ним навколішки. Скидалося на скульптуру якогось замученого пророка.

— Від небес не втечеш! — верещав він. — Від Бога не сховаєшся! Бог завжди спостерігає!

Темпл подумав, що це найбільш небезпечний тип проповідника — той, що справді вірить.

— Ви помічали, що Бог чудово вміє спостерігати, але нічого не робить, коли треба допомогти? — крикнув він.

— У нас є більші клопоти, ніж цей дурень і його ідіот, — гаркнула Шай. — Треба поставити вози колом! Хтозна, що буде, якщо стадо побіжить сюди!

Дощ уже лив стіною. Темпл змок так, ніби заліз у ванну. Вперше за кілька тижнів, якщо вже на те пішло. Він побачив Корлін, яка зціпила зуби й тримала мотузки, намагаючись впоратись із неслухняним шматком брезенту. Лемб був поруч. Він уперся в віз своїм важким плечем, ніби міг самотужки його зрушити. І навіть трохи зрушив. Тоді до нього підскочили кілька пошарпаних сулджукців, і віз покотився. Лулін Бакхорм закидала дітей у віз, і Темпл побіг допомагати, прибравши з очей волосся.

— Покайтеся! — волав Ашджид. — Це не буря, це гнів Божий!

Савіан схопив його за подертий халат.

— Це буря. Побазікай ще, і я тобі покажу гнів Божий! — І він кинув старого додолу.

— Нам треба... — Рот Шай ворушився далі, але через вітер її було не чути.

Вона потягнула Темпла за собою. Ті кілька кроків здалися йому кілометрами. Було темно, як уночі, вода текла обличчям, він трусився від холоду й страху, а руки безпорадно теліпалися. Він озирнувся, і його охопила паніка.

Де колона? Де Шай?

Одне з його вогнищ досі тліло неподалік, сиплючи в темряву іскрами, і він побрів до нього. Вітер ударив Темпла, наче дверима. Чоловік продирався, боровся, чіплявся за нього, ніби один п’яниця за іншого. Раптом черговий порив налетів з іншого боку й перекинув його в траву. У вухах лунав божевільний вереск Ашджида, який закликав Бога покарати невіруючих.

Якось жорстоко. Людина ж не обирає, вірить вона чи ні.

Він повз навкарачки, побоюючись вставати, щоб його не понесло в небо й не кинуло десь далеко, лишивши тільки кістки на землі, де ніколи не ступала людська нога. Спалах розколов темряву. Краплі дощу застигли, екіпажі зблиснули білим, силуети завмерли, як на чудернацькій картині, а тоді все знову потонуло в темряві.

За мить вибухнув грім, перетворивши коліна Темпла на желе й, здавалося, струснувши саму землю. Але ж грім має стихати, а цей лише гучнішав. Земля тепер точно двигтіла, й Темпл зрозумів, що це не грім, а копита. Сотні копит гамселили землю. Худоба божеволіла від бурі. Десятки тонн м’яса кинулись туди, де він безпорадно стояв навколішки. Ще один спалах, і він побачив їх, оповитих у темряві диявольською аурою. Тварина із сотнями рогів, люта кипляча маса, що неслася до нього через рівнину.

— О Господи, — прошепотів він, упевнений, що смерть нарешті вхопить його своєю крижаною рукою, яким би слизьким він зараз не був. — О Боже.

— Ворушись, довбаний придурку!

Хтось смикав його. Черговий спалах висвітлив обличчя Шай. Вона була без капелюха, волосся прилипло до голови, а губи скривилися. Сама вперта рішучість. Він ще ніколи так не радів образі. Вони чіплялися одне за одного. Вітер смикав і ніс їх, як струмок маленькі гілочки. Дощ перетворювався на міфічну зливу, як та, котрою Бог покарав старого Сіппота за зарозумілість. Гуркіт копит зливався з громом сердитих небес в єдиний жахливий гул.

Подвійний спалах блискавки освітив задню частину воза, на якому навіжено тріпотів брезент. Поруч стояв Ліф із широко розплющеними очима й щось підбадьорливо горлав, простягнувши руку.

Раптом хтось ухопив Темпла й потягнув усередину. Спалах показав Лулін Бакхорм і кількох її дітей, які тулилися між мішків і бочок, двох повій і одного з кузенів Джентілі. Всі були мокрі, як хлющ. За Темплом з’явилася Шай, яку тягнув під руки Ліф. Надворі навколо коліс вже текла повноцінна річка. Усі разом вони таки зуміли приборкати норовливий брезент.

Темпл упав на спину в непроглядній темряві, і хтось всівся поруч. Він чув дихання. Може, то була Шай, може, Ліф, може, кузен Джентілі. Йому було байдуже.

— Боже мій, ну й погодка тут у вас, — пробурмотів він.

Ніхто не відповів. Казати було нічого. Або всі надто виснажились, щоб говорити. А може, ніхто його не почув через гуркіт копит і град, що гатив у вощене полотно над їхніми головами.

Було не складно простежити, куди пішло стадо. Смуга багнистої витоптаної землі тягнулася крізь табір і далі. То тут, то там лежали поодинокі трупи корів і блищали у вранішньому сонці.

— Здається, добрим мешканцям Криза доведеться ще трохи почекати на слово Боже, — сказала Корлін.

— Здається, так. — Спершу Шай подумала, що то купа мокрого ганчір’я. Але присівши над нею, побачила шматок чорної тканини з білою вишивкою і впізнала халат Ашджида. Вона зняла капелюх. Здається, так годиться робити. — Небагато ж від нього лишилося.

— Гадаю, так буває, коли кількасот голів худоби топчуть людину.

— Нагадай мені такого не пробувати. — Шай підвелась і нап’яла капелюх. — Треба сказати решті.

У таборі зчинився гамір. Люди підіймали й збирали все, що розкидала буря. Частина худоби розбрелася на кілометри, й Ліф та ще кілька людей поїхали їх шукати. Лемб, Савіан, Маджуд і Темпл лагодили екіпаж, який вітер затягнув у канаву. Якщо точніше, Лемб і Савіан підіймали, а Маджуд порався з молотком. Темпл тримав цвяхи.

— Все гаразд? — спитав він, коли дівчата підійшли.

— Ашджид загинув, — сказала Шай.

— Загинув? — прохрипів Лемб, поставивши віз і плеснувши в долоні.

— Однозначно, — сказала Корлін. — Стадо по ньому пробігло.

— Казав йому сидіти на місці, — прогарчав Савіан. Сама сентиментальність.

— І хто тепер за нас молитиметься? — Маджуд навіть здавався стурбованим.

— А за тебе треба молитися? — спитала Шай. — Не помічала за тобою набожності.

Купець погладив своє гостре підборіддя.

— Рай на дні повного гаманця, але я звик до ранкової молитви.

— І я, — сказав Бакхорм, який підійшов потеревенити разом із двома синами.

— От тобі й на, — пробурмотів Темпл. — Декого він таки навернув.

— Юристе! — гукнула Шай. — А хіба ти свого часу не був священником?

Темпл скривився й нахилився до неї, не бажаючи говорити голосно.

— Так, але з усіх ганебних епізодів мого минулого цього я соромлюсь найбільше.

Шай знизала плечима.

— Їхати в хвості стада — теж не абищо.

Темпл замислився й повернувся до Маджуда.

— Мені кілька років давав особисті настанови Кадія, Верховний Гаддіш Великого Храму Дагоски й всесвітньовідомий оратор та теолог.

— То... — Бакхорм відсунув свій капелюх на потилицю довгим пальцем. — Ти можеш сказати молитву чи ні?

Темпл зітхнув.

— Так. Так, можу. — І пошепки кинув до Шай: — Молитва невіруючого проповідника для невіруючої громади з десятка різних країн, де люди не вірять у різні речі.

Шай знизала плечима.

— Зараз ми в Дальньому Краї. Людям потрібно щось нове, у чому можна сумніватися. — Потім звернулась до решти. — Він промовить найкращу довбану молитву, що ви колись чули!

Маджуд і Бакхорм обмінялися скептичними поглядами.

— Якщо Пророк може зійти з небес, гадаю, і з річки може вийти.

— Ну, інші кандидатури з неба не падають.

— Зате падає все інше, — сказав Лемб, дивлячись у небеса.

— І скільки мені заплатять? — спитав Темпл.

Маджуд насупився.

— Ашджиду ми не платили.

— Ашджида цікавив лише Бог. А мені й про себе треба думати.

— Вже не кажучи про твої борги, — додала Шай.

— Вже не кажучи про них. — Темпл кинув на Маджуда застережливий погляд. — Зрештою, ти чітко продемонстрував своє ставлення до благодійності, коли відмовився допомагати людині, яка тонула.

— Запевняю, що я не менший благодійник, ніж усі, але мушу враховувати думку мого партнера Карнсбріка, а він стежить за всім.

— Ти нам часто про це кажеш.

— І ти тоді не тонув. Лише змок.

— Можна виявити доброту й до мокрої людини.

— А ти не виявив, — сказала Шай.

Маджуд похитав головою.

— Ви двоє й окуляри сліпому продасте.

— Це було б не більш безглуздо, ніж молитися злодію, — сказав Темпл, благочестиво закліпавши віями.

Купець потер свою лису голову.

— Гаразд. Але я нічого не купую, не спробувавши. Прочитай зараз молитву, і, якщо вона мене переконає, я щоранку справедливо тобі платитиму. Спишу як непередбачені витрати.

— Так, непередбачені. — Шай нахилилася до Темпла. — Ти ж не хотів їздити у хвості, то ось тобі інший заробіток. Прояви трохи віри, юристе.

— Гаразд, — пробурмотів Темпл. — Та якщо я вже новий священник, то хочу черевики попереднього.

Він видерся на віз, а імпровізована паства стала півколом. На подив Шай, там була майже половина Товариства. Ніщо так не навертає людей до молитви, як смерть, і вчорашня демонстрація гніву Божого цьому посприяла. Прийшли всі сулджукці. Бакхорм зі своїм малим. Більшість повій із сутенером, хоч Шай підозрювала, що той просто стежить за своїм добром, а не знемагає від любові до Всевишнього.

Запала тиша, яку порушувало лише шкрябання ножа Геджеса, яким він різав мертву худобу на м’ясо, і скрипіння лопати Савіана, якою він закопував рештки попереднього духовного наставника Товариства. Той був без черевиків. Темпл склав руки й смиренно глянув у небо. Глибоке і ясне, без сліду вчорашньої люті.

— Господи...

— Майже, але ні! — Тієї мить з’явився Солодкий Деб, тримаючи поводи двома пальцями. — Доброго ранку, мої відважні компаньйони!

— Де ти в біса був? — гукнув Маджуд.

— Розвідував. Ви мені за це платите, хіба ні?

— За це, а ще за те, щоб допомагав у бурю.

— Я не можу вести вас за руку кожен кілометр Дальнього Краю. Ми були на Півночі, — тицьнув він пальцем через плече.

— На Півночі, — повторила Плакуча Скеля, котра якось примудрилась тихенько заїхати в табір з іншого боку.

— Йшли за слідами Духів, щоб провести вас без зайвих неприємних сюрпризів.

— За слідами Духів? — спитав Темпл, якому, здається, стало трохи кепсько.

Деб заспокійливо підняв руку.

— Поки нема чого срати в штани. Це Дальній Край, тут завжди десь є Духи. Питання в тому, які саме й скільки. Ми переживали, що ці стежки можуть належати людям Санджида.

— І? — спитала Корлін.

— Перш ніж ми напали на їхній слід, почалася буря. Тож ми лише знайшли скелю, за якою можна було сховатись і перечекати.

— Ага, — прохрипіла Плакуча Скеля, очевидно, на знак згоди.

— Ви мали б бути тут, — пробурчав лорд Інгельштад.

— Навіть я не можу бути скрізь одночасно, ваше лордство. Але ви скаржтеся, не стримуйтесь. Презирство — доля розвідника. Усі знають, як краще робити, доки не попросиш їх, власне, показати це. Ми припустили, що в цілому Товаристві знайдеться хоч кілька хоробрих сердець і тямущих голів, щоб упоратися з бурею. Не те щоб я відносив ваше лордство до цих категорій. — Солодкий Деб відкопилив губу й кивнув на змоклий табір і його пошарпаних мешканців. — Втратили кілька голів худоби, але й буря була нічогенька. Могло бути значно гірше.

— Мені злазити? — спитав Темпл.

— Тільки не заради мене. А що ти там узагалі робиш?

— Він збирався читати ранкову молитву, — сказала Шай.

— Він? А що сталося з іншим Божим улюбленцем? Як там його звуть?

— Його вчора затоптало стадо, — сказала Корлін без жодних емоцій.

— І таке буває. — Деб запхнув руку в сумку й дістав напівпорожню пляшку. — Ну, тоді продовжуй, юристе.

І він добряче приклався до горлечка.

Темпл зітхнув і глянув на Шай. Вона стенула плечима й беззвучно мовила:

— Вперед. — Він знову зітхнув і звів очі в небеса.

— Господи, — почав він удруге. — З якоїсь відомої лише тобі причини ти дав світові багато поганих людей. Людей, які радше вкрадуть, ніж самі щось зроблять. Краще зламають, ніж виростять. Людей, які можуть щось підпалити, просто щоб подивитися, як воно горить. Я це знаю. Зустрічав декого з них. Подорожував із ними. — Темпл на мить глянув униз. — Гадаю, я був одним із них.

— А він молодець, — пробурмотів Деб, простягаючи пляшку Шай. Вона ковтнула, але небагато.

— Можливо, ці люди здаються чудовиськами. — Голос Темпла то вищав, то нижчав, руки ковзали, хапали повітря й жестикулювати. Шай мала визнати, що це видавалося досить натхненним. — Але правда в тому, що не потрібно магії, аби змусити людину робити погані речі. Погана компанія. Неправильний вибір. Невдача. Малодушність посереднього рівня. Шай дала пляшку Лембу, але той так уважно слухав проповідь, що навіть не помітив. Її взяла Корлін.

— Зібравшись тут сьогодні, смиренно прагнучи благословення, ви бачите різних людей. — Власне, чимало різних людей, адже ватага постійно росла. — Не ідеальних, звісно. Кожен зі своїми недоліками. Хтось немилосердний. — Темпл суворо глянув на Маджуда. — Хтось любить випити. — Колін не донесла до рота пляшку. — Дехто має захоплення на стороні. — Його погляд на секунду вихопив Шай. Хай йому грець, якщо вона хоч на мить не засоромилася.

— Але всі ці люди прийшли сюди з якоюсь метою! — Хвиля згоди прокотилася Товариством, і всі закивали. — Всі вони вирішили піти непростим шляхом! Правильним шляхом! — А він таки молодець. Шай не могла повірити, що це той чоловік, який по десять разів на день скаржиться на пилюку. Здавалось, ніби він справді несе слово Боже. — Наважилися боротись із небезпеками пустелі, щоб збудувати нове життя своїми руками, потом, своїми праведними зусиллями! — Темпл розкинув руки, ніби хотів усіх обійняти. — Це хороші люди, Господи! Твої діти стоять перед тобою, сповнені надії та наполегливості! Захисти їх від бурі! Спрямуй їх через випробування дня сьогоднішнього й усіх наступних!

— Ура! — заволав пришелепкуватий, стрибаючи й вимахуючи руками. Його віра легко перейшла до нового Пророка. Він верещав, горлав, кричав. — Хороші люди! Хороші люди! — Аж поки Корлін його не схопила й змусила замовкнути.

— Хороші слова, — сказав Лемб, коли Темпл зістрибнув з воза. — Хай мені грець, дуже хороші слова.

— Якщо чесно, переважно вони належать іншій людині.

— Ну, але ти промовляєш їх так, ніби по-справжньому віриш, — сказала Шай.

— Кілька днів у хвості стада, й повіриш у що завгодно, — пробурмотів він. Паства поволі розходилась, бралася за ранкові справи. Дехто підходив до Темпла подякувати. Лишився Маджуд, який оцінююче стискав губи.

— Переконався? — спитала Шай.

Купець поліз у торбинку, що вже було дивом, і дістав монету в дві марки.

— Краще займайся молитвами, — сказав він Темплу. — Тут на них більший попит, ніж на закон.

Він підкинув монету, й та заблищала у вранішньому сонці.

Темпл усміхнувся й простягнув руку, щоб її впіймати.

Але Шай виявилась спритнішою.

— Сто дванадцять, — сказала вона.

Практичне мислення

Ти мені винен...

— Сто дві марки, — перевернувся Темпл.

Він уже прокинувся. Останнім часом він прокидався ще до світанку.

— Саме так. Підводься. Тебе хочуть бачити.

— Я завжди справляв такий ефект на жінок. Це прокляття. — Для них — так.

Темпл зітхнув і почав вилазити з-під ковдри. Тіло трохи боліло, але це мине. Він утомлювався від роботи. Це відчувалося в таких місцях, які він давно не напружував. Йому вже навіть доводилося тугіше затягувати пояс. За пряжку правив старий зігнутий цвях, що тримав старий ремінь від сідла, який слугував за пасок.

— Тільки не кажи, що я їду у хвості, — сказав він.

— Ні. Оскільки ти освятив Товариство молитвою, Лемб позичає тобі свого коня. Сьогодні поїдеш полювати зі мною й Дебом.

— Обов’язково щоранку з мене знущатися? — сказав він, натягуючи черевики. — Чому ти така?

Вона дивилася на нього, взявшись руки в боки.

— Деб знайшов неподалік лісосмугу. Думає, там може бути дичина. Але якщо хочеш їхати в хвості, їдь. Я просто подумала, ти захочеш зробити перерву, але справа твоя.

Вона розвернулась і зібралася йти.

— Чекай, ти серйозно? — Він кинувся за нею, натягуючи другий черевик.

— Хіба б я бавилась із твоїми почуттями?

— Я їду на полювання?

Сафін разів сто кликав його полювати, але він завжди відповідав, що немає нічого нуднішого за це. Але після кількох тижнів у пилюці він готовий був туди бігти.

— Вгамуйся, — сказала Шай. — Ми не такі дурні, щоб давати тобі лук. Ми з Дебом стрілятимемо, а Плакуча Скеля заганятиме здобич. Ви з Ліфом підете позаду, білуватимете, рубатимете й везтимете. А ще було б непогано взяти трохи дров для багаття, бо лайно трохи набридло.

— Білувати, рубати, багаття без лайна! Так, моя королево!

Він згадав, як кілька місяців різав худобу в спекотному м’ясницькому районі Дагоски. Там смерділо, кишіло мухами, він постійно надривав спину, а ще там завжди стояв страшний галас. Він думав, що то пекло. А тепер упав навколішки, схопив її за руку й поцілував, вдячний за такий шанс.

Вона висмикнула руку.

— Не ганьбись. — Було ще надто темно, й він не бачив її обличчя, але йому здалося, що почув усмішку в її голосі. Вона дістала з-за пояса свій ніж. — Це тобі знадобиться.

— Мій власний ніж! Ще й такий великий! — Досі стоячи навколішки, він помахав кулаками до неба. — Я йду на полювання!

Один із поважних кузенів Джентілі, який саме йшов повз подзюрити, похитав головою і прохрипів:

— Кого це гребе?

Коли перші промені світанку торкнулися неба, а колона покотилася, вони вп’ятьох рушили крізь зарості. Ліф їхав у порожньому возі, куди мав складати туші, а Темпл намагався пояснити коню Лемба, що вони не вороги. Вони обійшли край того, що тут вважалося за долину, хоч не зійшло б і за канаву деінде. Нечисленні хворі дерева тулилися до землі, висохлі й зламані. Деб розвалився в сідлі, роздивляючись цю нещасну подобу лісу. Хтозна навіщо.

— Здається, тут, — прохрипів він до Плакучої Скелі.

— Здається. — Жінка пришпорила свого старого сірого скакуна, й вони помчали довгим схилом.

Худий олень, що вискочив з-за дерев прямісінько на стріли Солодкого Деба та Шай, відрізнявся від дебелих волів, що висіли на гаках у смердючих складах Дагоски, але Темпл швидко згадав основи. Він робив кілька невеликих надрізів, а тоді стягував шкуру, поки Ліф тримав передні копита. Він навіть трохи запишався тим, як вправно дістав нутрощі, що тепер парували в ранковій прохолоді. Він показав Ліфу, як це робиться, й незабаром вони вже були по лікті в крові, реготали й кидались один в одного кишками, як хлопчиська.

Незабаром п’ять міцних тушок уже виблискували на возі, тельбухи лежали купою, на яку кидалися мухи, а шкури сплелися в червоно-коричневому клубку, ніби одяг, який скинули нетерплячі охочі поплавати.

Темпл витер об одну з них ніж Шай і пішов до пагорба.

— Піду гляну, як там ті двоє.

— Я випатраю цього останнього. — Ліф усміхнувся до нього, поки той залазив на Лембового коня. — Дякую за підказки.

— Навчати — найблагородніше з покликань, як казав мені Гаддіш Кадія.

— А хто це?

Темпл замислився.

— Хороша людина, яка віддала своє життя за моє.

— Якась гівняна угода, — сказав Ліф.

Темпл пирхнув.

— Навіть я так думаю. Я скоро повернусь.

Він поїхав вздовж дерев, насолоджуючись швидкістю коня Лемба й вітаючи себе з цим прогресом у стосунках із хлопцем. Кроків через сто побачив Деба та Шай, які верхи стежили за деревами.

— Ви, ледарі, швидше вбивати не можете? — гукнув він.

— А ви вже закінчили з тією партією? — спитала Шай.

— Облупили, випатрали, хоч зараз у каструлю кидай.

— Хай мені грець, — прохрипів Деб. Плоский лук зі слонової кістки впирався йому в стегно. — Гадаю, треба, щоб хтось потім перевірив роботу юриста. Хтозна, може, він випадково здер шкуру з Ліфа.

Шай розвернула коня, і вони поїхали назад до воза.

— Непогано, — сказала вона, схвально кивнувши. То, мабуть, була його перша похвала від неї, і це йому сподобалось. — Гадаю, ми ще можемо зробити з тебе мешканця рівнин.

— Так, інакше я зроблю з вас шмаркатих містян.

— Для такого потрібен хтось міцніший за тебе.

— Та я взагалі з м’якого тіста.

— Хтозна. — Вона скоса подивлялася на нього, оцінююче вигнувши брову. — Я починаю думати, що під цим лантухом є стрижень.

Він постукав себе по грудях.

— Хіба олов’яний.

— Ну, меча з нього не скуєш, але відро з олова вийде.

— Чи ванна.

Вона заплющила очі.

— Хай мені грець. Ванна.

— Або дах.

— Хай мені грець. Дах. — Вони піднялися на схил і озирнулися на дерева. — Уже й не пригадую, який вигляд має дах...

Побачили віз, купу шкур, а поруч на землі лежав Ліф. Темпл упізнав його за черевиками. Більше він не бачив, бо над ним сиділо двоє людей. Спершу він подумав, що хлопець упав і ті йому допомагали.

А тоді один з них розвернувся. На ньому був з десяток зшитих шкур, а в руці він тримав червоного ножа. Він висолопив язик і страшно заверещав, наче вовк на місяць, а тоді почав дертися схилом до них. Темпл лише сидів і дивився, як наближається Дух, аж доки не побачив вибалушені очі на розмальованому червоним обличчі. Раптом у нього за вухом загуділа тятива лука Шай, стріла пролетіла кілька кроків і встромилася в голі груди Духа, спинивши того, наче ляпас.

Погляд Темпла метнувся на іншого Духа, що стояв у плащі з трави й кісток. Він дістав з-за спини власний лук і потягнувся до сагайдака, прив’язаного до ноги. Шай кинулася до нього майже з таким нелюдським криком, як попередній Дух, вихопивши свій короткий меч.

Дух витягнув стрілу, крутнувся й присів. Темпл озирнувся й побачив, що Деб опускає свій лук.

— Їх буде більше! — крикнув він, зачепивши гачок на кінці лука за стремено, відтягуючи тятиву однією рукою, а іншою розвертаючи коня до дерев.

Дух спробував підняти стрілу, але впустив. Спробував дістати іншу, але в руку йому вже поцілив Деб. Він щось прокричав Шай, та вгатила йому мечем в обличчя, і він покотився.

Темпл верхи кинувся до неї і вистрибнув із сідла біля Ліфа. Одна нога хлопця смикалася, ніби він намагався піднятись. Шай схилилася над ним, він торкнувся її руки й відкрив рот, але звідти лише потекла кров. Кров лилась із його рота, носа, з того місця, де було вухо, з порізів на руках, з рани в грудях, у якій стирчала стріла. Темпл витріщився на нього, а руки його смикались від тупої безпорадності.

— Клади його на коня! — гаркнула Шай, Темпл прийшов до тями і схопив Ліфа під руки. Звідкись з’явилась Плакуча Скеля й палицею добивала Духа, якого підстрелила Шай. Темпл чув, як та тріщить від кожного удару, поки тягнув Ліфа до коня. Він спіткнувся, впав, підвівся й потягнув далі.

— Покинь його! — крикнув Деб. — Йому кінець, це й дурню зрозуміло!

Темпл проігнорував це. Він зціпив зуби й намагався закинути Ліфа в сідло, схопивши за пояс і скривавлену сорочку. Як на худорлявого хлопця, він був важкий.

— Я не кину його, — прошипів Темпл. — Не кину його... не кину його...

У світі лишився лише він, Ліф і кінь. Лише біль у м’язах, мертва вага хлопця і його скажене гарчання. Він почув, як стихає стукіт копит коня Деба. Чув крики невідомими мовами. Ті голоси не були схожі на людські. Ліф зісковзував, кінь смикнувся, тоді поруч вигулькнула Шай. Вона гарчала на все горло від натуги, страху та люті, але разом вони таки зуміли перекинути Ліфа через сідло.

Руки Темпла були всі в крові. Якусь мить він просто дивився на них.

— Пішов! — заверещала Шай. — Пішов, довбаний недоумку!

Він залізу сідло, намацав липкими пальцями поводи, пришпорив коня й мало не впав, коли той кинувся вперед. Він їхав і їхав, вітер шмагав його обличчя, вириваючи з рота потворний крик, а з очей — сльози. Рівний обрій стрибав і здригався. Ліф розвалився на сідлі, Солодкий Деб і Плакуча Скеля були не більш ніж цятками на тлі неба. Шай неслась попереду. Хвіст її коня розвівався. Вона озирнулася, і він побачив страх на її обличчі. Не хотів на нього дивитися, але мусив.

Ось Духи вже наступають йому на п’яти, як посланці пекла. Розмальовані обличчя, розмальовані коні, всі по-дитячому обвішані шкурами, пір’ям, кістками, зубами. У одного на шиї теліпалась висушена людська рука. Інший мав дивний головний убір із бичачих рогів, третій нап’яв велику мідну таріль, як нагрудник, і в ній відбивалось опівденне сонце. Купа червоного й жовтого волосся вимахувала зазубреною, загнутою, заточеною зброєю й люто горлала, прагнучи вбити його якомога страшнішим чином. У Темпла аж у дупі похололо від жаху.

— О Боже, о Боже, бляха, о Боже...

Його бездумна лайка стукотіла в голові, як кінські копита, аж раптом повз пролетіла стріла й зникла в траві. Шай щось крикнула йому через плече, але її заглушив вітер. Він учепився за поводи, вхопився за сорочку Ліфа. Дихання його хрипіло, плечі свербіли, й він точно знав, що майже мрець, ба навіть гірше. Все, про що він зараз думав, — це те, що краще б він поїхав у хвості. Краще б лишився на тому пагорбі над Ейверстоком. Краще б щось зробив, коли гуркці прийшли за Кадією, а не стояв мовчки в шерензі ганьби з іншими.

А тоді він помітив попереду рух і зрозумів, що то Товариство. Побачив силуети екіпажів і худоби. Їм назустріч мчали вершники. Він озирнувся й помітив, що Духи відстають. Чув їхні крики. Один із них випустив стрілу, але промахнувся.

Темпл полегшено схлипнув. Йому вистачало клепки, тільки щоб гнати коня, котрий трусився не менше за нього.

У колоні почалась така паніка й хаос, ніби Духів було шістсот, а не шість. Лулін Бакхорм кричала, шукаючи свою дитину. Джентілі нап’яв іржавий нагрудник, старший за нього самого. Кілька голів худоби відв’язались і бігали довкола. Маджуд став на воза й вимагав, аби всі заспокоїлись, але його ніхто не чув.

— Що трапилося? — прогарчав Лемб, спокійний, як завжди.

Темпл лише похитав головою. Слів не лишилося. Він ледве змусив себе відпустити сорочку Ліфа, якого Лемб зняв з коня й поклав на землю.

— Де Корлін? — загорлала Шай.

Темпл сповз із сідла. Ноги його заніміли, наче дві сухі палиці. Лемб розрізав Ліфу сорочку, Темпл нахилився й витер кров з уламка стріли, але та одразу з’явилася знову.

— Дай мені ніж, — клацнув він пальцями.

Лемб вклав його йому в руку, і Темпл почав думати, що робити. Витягнути, зрізати чи протиснути наскрізь. Намагався згадати, чого його вчив Кадія про рани від стріл. Був якийсь варіант, якийсь найкращий варіант, але він не міг зосередитися. Очі Ліфа дивилися в різні боки, рот був розкритий, а волосся злиплося від крові.

Шай присіла поруч.

— Ліф? Ліф?

Лемб акуратно поклав його, Темпл встромив ніжу землю й хитався туди-сюди на підборах. А потім усе накрило його однією хвилею. Все, що він знав про хлопця: що він був закоханий у Шай, що Темпл почав завойовувати його довіру, що він втратив батьків, що шукав свого брата, якого викрали бандити, що добре вправлявся з волами й старанно працював... Але все це обірвалось і вже не продовжиться. Усі його мрії, надії та страхи скінчилися тут, на витоптаній траві, назавжди відірвавшись від цього світу.

Чорт забирай.

Савіан ревів, кашляв, тицяв кудись своїм луком, намагаючись забарикадувати колону діжками, скринями з одягом і котушками мотузок, щоб за ними можна було сховати худобу, жінок і дітей. Але Шай і гадки не мала, де тут зараз може бути безпечно. Люди божеволіли, ніби ніколи навіть не чули про Духів. Вони бігли виконувати те, ідо їм наказували, або те, чого казали не робити, пхали вперту худобу, шукали зброю, своє спорядження, ховали дітей або просто витріщались і хапалися за груди, наче це їх уже закололи й відрізали їм вуха.

Екіпаж Йосифа Лестека заїхав у канаву, і двоє чоловіків намагалися його звідти випхати.

— Покиньте! — крикнув Савіан. — Акторство нам тут не допоможе!

Тож вони залишили його рекламувати найкращі театральні розваги світу безлюдній дичині.

Шай пропхалася через цей хаос і залізла на віз Маджуда. Трохи далі на південь, за хвилями неспокійної трави, троє Духів їздили колами. Один вимахував рогатим списом. Шай здалося, що вони співають, високо й радісно. Солодкий Деб обпер свій лук об коліно й чухав бородату щелепу. Була в ньому якась крихта спокою, за яку Шай вдячно вхопилася.

— Як хлопець?

— Помер, — сказала Шай, і їй стало гидко, бо більше вона нічого сказати не могла.

— Ах, хай мені грець. — Деб гірко скривився, заплющив очі й потер їх пальцями. — Прокляття. — Тоді глянув на Духів на горизонті й похитав головою. — Маємо подбати, щоб усіх не спіткала така сама доля.

Савіан зірваним голосом кричав на все довкола. Люди вилазили на вози з луками в нетренованих руках. Нові ще жодного разу не натягували, а старі давно перетворилися на антикваріат.

— Про що вони співають? — спитала Шай, дістаючи із сагайдака стрілу й повільно обертаючи її в пальцях, ніби ще ніколи не відчувала дерева на дотик.

Солодкий Деб пирхнув.

— Про нашу жахливу смерть. Думають, що та скоро настане.

— А скоро? — не могла не спитати вона.

— Побачимо. — Деб поворушив щелепою і спокійно сплюнув. — Залежить від того, чи це якийсь передовий бойовий загін Санджида.

— А це він?

— Гадаю, просто порахуємо, коли вони всі зберуться. Якщо їх буде кілька десятків, матимемо шанс, а якщо кілька сотень — то це вже дуже, бляха, сумнівно.

Бакхорм видерся на віз. По стегнах йому ляскала кольчужна сорочка, яка виглядала ще гірше, ніж сиділа на ньому.

— Чого ми чекаємо? — прошипів він. Здається, Духи тимчасово вилікували його заїкання. — Чому не їдемо?

Деб повільно глянув на нього своїми сірими очима.

— Куди їхати? Замків поблизу немає. — Він знову зиркнув на порожні рівнини в кожному напрямку й на трьох Духів, що їздили колами біля краю тієї неглибокої долини, їхній ледь чутний спів плив травою. — Чи не байдуже, на якому клапті землі вмерти?

— Краще не гаяти час і готуватися, ніж тікати.

Лемб виліз на сусідній віз. За останні кілька тижнів він зібрав чималу колекцію ножів і тепер перевіряв їх по черзі, спокійний, наче збирався орати поле на фермі, а не битися на смерть у цьому дикому беззаконному краї. Навіть більш ніж спокійний, подумала Шай. Ніби він давно мріяв зорати це поле, але шанс випав тільки зараз.

— Хто ти? — запитала вона.

Він на секунду відірвався від своїх ножів.

— Ти мене знаєш.

— Я знаю дебелого м’якотілого північанина, який боявся ляснути мула батогом. Знаю жебрака, який з’явився в нас на фермі серед ночі й працював за крихти. Я знаю людину, яка тримала мого брата на руках і співала йому, коли його лихоманило. І ти не та людина.

— Та. — Він переступив зі свого воза на її, міцно її обійняв і прошепотів на вухо: — Але то не весь я. Не ставай мені на шляху, Шай. — І він зістрибнув на землю. — Ти її краще бережи! — гукнув він Дебу.

— Жартуєш? — Старий розвідник лаштував свій лук. — Я взагалі сподівався, що це вона мене рятуватиме!

Аж раптом Плакуча Скеля дзвінко закричала й показала на південь. З-за перевалу киплячою масою текли вони. Наче з нічного кошмару, рештки давно минулої дикої епохи, озброєні сотнями зубчастих украдених клинків, кам’яних сокир і блискучих гострих стріл. Шай згадала історії про різанини, які вони вчиняли, і їй забракло подиху.

— Ми всі залишимося без вух!.. — скиглив хтось.

— Щось ви зараз ними не дуже користуєтеся, га? — Деб із похмурою усмішкою підняв лук. — Як на мене, кілька десятків.

Шай спробувала порахувати, але в деяких коней на боках були намальовані інші коні, котрісь були без вершників, ще на інших було по двоє, на деяких примостилися опудала, схожі на людей, а на кількох плескалося полотно, натягнуте на палиці, щоб вони здавалися більшими. Все це текло й розпливалося перед її очима, скажене, смертоносне й невідоме, як чума.

Здається, Шай почула, як молиться Темпл. От би і їй уміти.

— Спокійно! — кричав Савіан. — Спокійно! — Шай не зовсім розуміла, про що він. Один із Духів мав каптур, прикрашений битим склом, що сяяло, як діаманти. Його рот скривився в пронизливому вереску. — Стійте і житимете! Тікайте і помрете! — Вона завжди мала хист тікати, а от стояти в неї кишка була затонка. Все тіло підказувало їй: якщо колись і треба тікати, то зараз. — Під тією сраною фарбою звичайні люди!

Дух підвівся в стременах і потряс пернатим списом. На ньому не було нічого, крім фарби й намиста з вух, що теліпалося на шиї.

— Тримайтеся разом або помріть поодинці! — ревів Савіан.

Одна з повій, чиє ім’я Шай забула, тримала лук, а її волосся розвівалося на вітрі. Вона кивнула Шай, і та кивнула у відповідь. Ґолді, точно. Триматися купи. Саме тому це й називають Товариством, хіба ні?

Дзенькнула перша тятива, але марно — стріла геть не долетіла. Потім злетіло ще кілька, і Шай теж вистрілила, ні в кого конкретно не цілячись, адже цілей було так багато. Стріли мерехтіли й падали в траву та лютий натовп. То тут, то там хтось вивалювався з сідла або падав кінь. Дух у каптурі гепнувся додолу, коли його груди пробила стріла Савіана, але решта кинулися до кволого кільця возів і поглинули його. Вони кружляли, ставали дибки, здіймали хмари пилу. Вони та їхні розмальовані коні були схожі на справжніх фантомів, їхні крики, вереск, виття тварин — усе це було ніби безтілесне й несправжнє, як голоси в голові у божевільного.

Стріли падали навколо Шай. Одна відскочила від ящика, інша вп’ялася у мішок поруч, третя встрягла в сидіння воза. Шай зламала її і вистрілила знову, і знову, і знову. Стріляла в ніщо, хоч у щось, кричала від страху та люті, зуби зціпились, а у вухах гуділи радісні голоси та її власні прокльони. Екіпаж Лестека перетворився на червоний пагорб, на який дерлися силуети, рубали його сокирами, кололи списами, наче мисливці, що збили з ніг величезного звіра.

Повз неї промчав поранений поні, кусаючи свого сусіда. Поки Шай на нього дивилася, на віз налетіла химерна фігура. Вона побачила лише вирячене око на червоному обличчі, розмальованому як більше око. Схопила Духа, запхнувши пальця йому в рот, смикнула за щоку, вони вдвох гепнулися з воза й покотились у багні. Її голову обхопили сильні руки, підіймали, крутили, а вона гарчала й намагалась намацати ніж. Раптом її голова вибухнула світлом, світ дивно стихнув, усі човгали ногами й задихалися від куряви, а вона відчула пекучий роздираючий біль. Вона кричала, борсалась, кусалась, але не могли вивільнитись.

Зненацька вага зникла, й вона побачила, як Темпл бореться з Духом. Обидва трималися за червоний ніж. Вона піднялася, повільно, як росте кукурудза, навпомацки дістала меч, зробила кілька кроків крізь хиткий світ, штрикнула Духа, а тоді зрозуміла, що влучила в Темпла. Вона обхопила Духа за шию, притиснула, вперлась мечем йому в спину, навалилась і нарешті відчула, як лезо повністю увійшло в нього, а рука стала слизька й гаряча. Стріли летіли вниз, акуратно, як метелики, падали серед закривавленої худоби, що засмучено пирхала й невдоволено штовхалася. Один із кузенів Джентілі впав навколішки з двома стрілами в боці.

— Там! Там! — Вона помітила, як щось ковзнуло підвозом. Якась пазуриста рука. Вона наступила на неї черевиком і мало не впала. Один із шахтарів рубав лопатою, а кілька повій верещали і штрикали щось списами, ніби ловили щура.

Вона зазирнула в щілину між возами. Духи наступали верескливою ордою. Вона почула, як Темпл щось шепоче своєю мовою. Почула, як поруч стогне жінка. А може, то вона сама? Серце вискакувало з її грудей, і вона відступила назад, наче чергова калюжа зможе її захистити. Вона прагнула опинитись якнайдалі звідси, у далекому минулому. Перед нею вигулькнув Дух із великим старим іржавим мечем, який він стискав у розмальованому кулаку. На голові, замість маски, у нього був людський череп.

А тоді, з ревом, що нагадував сміх, між ними виник Лемб. Його обличчя страшно вишкірилось, жахливіше, ніж будь-яка маска Духів, його меч зблиснув, і обличчя-череп вибухнуло червоною зливою, а тіло впало, як порожній мішок. Савіан штрикав верескливу масу списом із воза, Плакуча Скеля лупила своєю палицею, всі навколо когось різали, кричали прокляття всіма мовами Світового Кола, відтискаючи нападників. Лемб знову змахнув мечем, розсік ворога навпіл і відкинув труп ногою. У спині в того зяяла величезна рана. Він рубав, сік, підняв невгамовного Духа і вгатив головою об край діжки. Шай розуміла, що має допомогти, та натомість просто сиділа на колесі. Її нудило. Темпл лежав на боці й тримався за дупу, куди вона його штрикнула.

Корлін зашивала рану в Маджуда на нозі, тримаючи зубами нитку, спокійна як завжди, хоч рукави її були по лікоть у крові. Савіан хрипко кричав зімкнути вози, відкидаючи тіла й демонструючи, що вони готові битися далі. Шай сумнівалася, що може продовжувати. Вона сиділа, спершись руками об коліна й намагаючись не труситись. Кров лоскотала обличчя, волосся злиплося. Вона дивилась на труп Духа, якого вбила.

Вони звичайні люди, як і казав Савіан. Придивившись, вона побачила, що цей ще зовсім хлопчисько, не старший за Ліфа. П’ятеро з Товариства загинули. Кузен Джентілі, в якого влучили стріли. Двох дітей Бакхормів знайшли під возом із відрізаними вухами, а одну з повій потягли в невідомому напрямку.

Не було майже нікого, кому б не дісталося хоч кілька порізів і подряпин. Шай не могла заспокоїти свої руки. Її вухо палало в тому місці, де Дух почав відчикрижувати свій трофей. Вона не знала, маленький там надріз чи воно от-от відвалиться. Не наважувалась перевірити.

Але вона мусила підводитись. Подумала про Піта і Ро. Вони десь там, у цій дичині, налякані, як і вона. Це запалило в ній вогонь, змусило зціпити зуби, ноги заворушились, і вона пошкандибала до воза Маджуда.

Шай сподівалася, що Духи зникнуть, розвіються, як дим на вітрі, але вони досі були тут, на цьому світі. Вона не могла в це повірити, але вони досі співали, голосили й вимахували сталлю.

— То ти зберегла вуха? — спитав Солодкий Деб, а тоді насупився й притиснув палець до порізу, від чого вона смикнулась. — Майже.

— Вони повернуться, — пробурмотіла Шай, змусивши себе глянути на ті кошмарні постаті.

— Може, й ні. Вони нас перевіряють. Думають, чи варто нас як слід випробувати.

Підійшов Савіан, зі ще похмурішим обличчям і примруженішими очима, ніж завжди.

— На їхньому місці, я б не спинився, доки всіх нас не вбив.

Деб дивився на рівнину. Здавалося, він створений для такого.

— На щастя для нас, вони не ти. Звичайні Духи мають дикий вигляд, але мислять практично. Їх легко розлютити, та вони не тримають образ. Ми показали, що вбити нас не просто, тож, імовірно, вони спробують із нами поговорити. Візьмуть своє — м’ясо, гроші — і підуть шукати легшу здобич.

— Ми можемо від них відкупитися? — спитала Шай.

— Мало такого існує на світі, від чого не можна відкупитися, якщо є монета, — сказав Деб і додав пошепки: — Сподіваюсь.

— Якщо ми заплатимо, що завадить їм переслідувати нас і вбити, коли випаде нагода? — прогарчав Савіан.

Деб знизав плечима.

— Якщо хотів передбачуваності, треба було лишатись у Старікланді. А тут Дальній Край.

Тієї миті грюкнули порубані двері екіпажа Лестека і з’явився сам видатний актор у нічній сорочці з диким поглядом і безладним сивим волоссям.

— Кляті критики! — прогримів він Духам, вимахуючи порожньою бляшанкою.

— Усе буде добре, — сказав Темпл сину Бакхорма. Не одному з тих, що загинули. Звісно ж, не їм, адже з ними вже нічого не буде гаразд. Але такі думки навряд заспокоїли б їхнього брата, тож Темпл лише повторив: — Усе буде добре. — Він намагався говорити рівно, хоч біль у серці, не кажучи вже про поранену дупу, змушував голос тремтіти. Поранена дупа кумедно звучить. Але насправді це не смішно.

— Все буде добре, — наче інший наголос перетворює слова на залізобетонний факт.

Він пригадав, як Кадія казав йому те саме, коли почалась облога, Дагоска палала й було очевидно, що нічого не буде гаразд. Але принаймні хтось ще мав сили брехати. Тож Темпл стиснув плече сина Бакхорма й сказав:

— Усе... буде... добре.

Цього разу його голос звучав упевненіше, і хлопець кивнув. Додавши іншій людині сил, Темпл і себе відчув сильнішим. Цікаво, скільки протримається ця сила, коли повернуться Духи.

Бакхорм встромив лопату в землю поруч із могилами. На ньому досі була стара кольчужна сорочка, яку він неправильно застібнув, через що та сиділа криво. Він витер зіпріле чоло долонею й лишив брудний слід.

— Для нас це багато б означало, якби ти щось сказав.

Темпл кліпнув.

— Справді?

Втім, може, гідні слова можуть злітати й з нікчемних вуст.

Переважна більшість Товариства займалась приготуваннями до оборони, дивилася на горизонт, обгризаючи до крові нігті, або просто надто панікувала через величезну ймовірність власної загибелі, тож нікого особливо не хвилювала чужа смерть. Біля п’яти земляних насипів зібралися Бакхорм, його приголомшена дружина і восьмеро з їхнього виводку, котрі вижили. Хтось сумував, а хтось відверто боявся. Були двоє повій і їхній сутенер, які кудись зникли під час бою, але принаймні з’явилися, щоб допомогти копати. Був Джентілі й двоє його кузенів. І була Шай, яка похмуро дивилася на могилу Ліфа, так міцно стискаючи лопату, що аж кісточки на руках побіліли. Темпл помітив, що в неї маленькі руки, й раптом пройнявся дивним співчуттям до неї. А може, він просто жалів себе. Швидше за все — другий варіант.

— Господи, — прохрипів він і мусив відкашлятись. — Інколи... здається... що тебе немає. — Темплу, який уже бачив так багато крові і втрат, постійно здавалося, що його немає. — Але я знаю, що ти є, — збрехав він. Йому платили не за правду. — Ти скрізь. Навколо нас, у нас самих, спостерігаєш за нами. — Нічого особливо не робиш, але такий уже Бог. — Я прошу тебе... я благаю тебе, наглянь за цими хлопцями, похованими на чужині, під чужим небом. І за цими чоловіками та жінками. У них були свої недоліки. Але вони твердо хотіли чогось досягнути. — Темпл і сам на мить відчув напад сліз, тож прикусив губу, глянув на небо й закліпав. — Прийми їх у свої обійми й даруй їм спокій. Вони на це заслуговують.

Вони трохи постояли мовчки, вітер смикав обідраний поділ плаща Темпла й тріпав волосся Шай. Бакхорм простягнув руку, на якій блищали монети.

— Дякую.

Темпл обома руками стиснув цю мозолясту долоню.

— Це для мене честь.

Слова не допоможуть. Діти мертві. Він не візьме за це грошей, якими б не були його борги.

Почало сутеніти, коли з воза Маджуда висунувся Солодкий Деб. Небо рожевіло на заході і вкривалося темними хмарами, що пливли, наче буруни в спокійному морі.

— Вони хочуть поговорити! — крикнув він. — Вони запалили вогонь на півдорозі до табору й чекають відповіді!

Здається, це дуже його тішило. Мабуть, тішити це мало б Темпла, але той сидів біля могили Ліфа, намагаючись не спиратися на поранену сідницю й відчуваючи, що ніщо й ніколи вже його не потішить.

— Тепер вони хочуть поговорити, — гірко мовила Лулін Бакхорм. — Тепер, коли двоє моїх хлопчиків мертві.

Деб скривився.

— Це краще, ніж коли вони всі будуть мертві. Ліпше мені до них піти.

— Я піду, — сказав Лемб, у якого лишилась засохла кров на обличчі.

— І я, — сказав Савіан. — Треба переконатися, що ті покидьки більше нічого не утнуть.

Деб розчесав пальцями бороду.

— Логічно. Варто показати їм, що ми не слабкі.

— Я теж піду. — Пришкандибав Маджуд, який так сильно кривився, що всі бачили його золотий зуб. Штани його теліпались у тому місці, де їх розрізала Корлін, щоб зашити рану. — Я присягнувся, що більше ніколи не дозволю тобі домовлятись від мого імені.

— Чорта з два ти підеш, — сказав Деб. — Якщо щось не складеться, доведеться тікати, а ти далеко не втечеш.

Маджуд ризикнув перенести вагу на пошкоджену ногу, знову скривився й кивнув на Шай.

— Тоді вона піде замість мене.

— Я? — пробурмотіла вона. — Говорити з тими виродками?

— Я більше нікому не довірю вести перемовини. Мій партнер Карнсбрік наполіг би на якомога вигідніших умовах.

— Мені вже не подобається Карнсбрік, хоч я його навіть не знаю.

Солодкий Деб похитав головою.

— Санджиду не сподобається, якщо прийде жінка.

Темплу здалося, що саме ці слова переконали Шай.

— Якщо він мислить практично, то переживе. Ходімо.

Вони сиділи півколом біля тріскотливого вогнища, метрів за сто від імпровізованого форту Товариства. Вогні їхнього табору ледве мерехтіли в далині. Духи. Страшна напасть рівнин. Легендарні дикуни Дальнього Краю.

Шай щодуху намагалася розпалити до них ненависть, але, подумавши про Ліфа, що лежав у сирій землі, відчула лише нудоту. Вона боялася за його брата і за свого, які досі були десь там. Вона була виснажена, розтоптана, порожня. До того ж тепер побачила, як вони спокійно собі сидять, без кошмарних криків, без зброї. Вона ще ніколи не зустрічала такої жалюгідної купки людей, хоч сама більшу частину життя провела серед злиднів.

На них були напіввисушені пошарпані шкури, шматки десятків різних убрань. Їхня шкіра щільно обтягувала кістки. Один усміхався, мабуть, думаючи про багатства, які вони скоро матимуть. Усі його зуби, крім одного, були гнилі. Інший урочисто супився під шоломом, зробленим зі старого мідного чайника. З його чола стирчав носик. Шай припустила, що старий Дух посередині — це Санджид. Він носив плащ із пір’я поверх потьмянілого нагрудника, яким тисячу років тому, мабуть, пишався якийсь генерал Імперії. На ньому було три намиста з людських вух, що, ймовірно, мали символізувати майстерність, але розквіт його сил лишився далеко в минулому. Вона чула його дихання, мокре й хрипке. Один бік його обличчя обвиснув, а в кутику рота блищала слина.

Невже ці смішні маленькі люди — це ті самі монстри, що прийшли по них із криками? Цей урок вона мала б засвоїти, ще коли сама була страшною бандиткою. Між жахливим і жалюгідним межа дуже тонка. Все залежить від того, з якої сторони дивитися.

Власне, зараз Шай більше лякали чоловіки з її боку багаття. Зморшкуваті обличчя мали диявольський вигляд у тінях полум’я. Очі світились у холодних очницях, вістря стріли Савіана блищало, обличчя Лемба вигнулось, як старе дерево, виграючи давніми шрамами. Навряд хтось міг прочитати з його виразу, про що він зараз думає. Навіть вона, хоч знала його стільки років. Мабуть, особливо вона.

Солодкий Деб схилив голову, сказав кілька слів мовою Духів і зробив широкий жест руками. Санджид повільно відповів, закашлявся, а тоді кинув ще кілька слів.

— Просто обмін люб’язностями, — пояснив Солодкий Деб.

— Нема в усьому цьому нічого люб’язного, — огризнулася Шай. — Закінчуймо й повертаймося.

— Ми можемо говорити вашими словами, — сказав один із Духів якоюсь дивною версією загальної мови, наче в нього був повен рот гравію. Він був молодий. Сидів найближче до Санджида й супився на вогонь. Можливо, його син. — Мене звуть Локвей.

— Гаразд. — Деб відкашлявся. — У нас тут вийшла повна срана хрінь, чи не так, Локвею? Не було потреби нікого вбивати. І подивися, що ми маємо. Трупи з обох сторін — щоб дійти до того, з чого можна було почати, якби ви просто привітались.

— Кожен, хто вторгається на наші землі, ставить своє життя на карту, — сказав Локвей. Здається, він вважав себе дуже серйозним, що було неабияким досягненням для людини, яка нап’яла старі подерті кавалерійські штани Союзу з бобровою шкурою на промежині.

Деб реготнув.

— Я їздив цими рівнинами задовго до того, як ти цицьку почав смоктати, хлопче. І тепер ти мені казатимеш, куди я можу йти, а куди не можу? — Він скрутив язика трубочкою і плюнув у вогонь.

— Яка в сраку різниця, хто де їздить? — гаркнула Шай. — Жодній адекватній людині ця земля не потрібна.

Молодий Дух нахмурився.

— У неї гострий язик.

— Пішов ти.

— Годі, — прогарчав Савіан. — Якщо ми хочемо домовитися, то треба домовлятись і йти.

Локвей недоброзичливо глянув на Шай, тоді нахилився до Санджида й щось сказав. Так званий імператор рівнин послухав і сам прохрипів кілька слів.

— П’ять тисяч ваших срібних марок, — сказав Локвей. — А ще двадцять голів худоби й двадцять коней. І тоді можете йти зі своїми вухами. Таке слово жахливого Санджида. — Старий Дух підняв підборіддя й захрипів.

— Можемо дати дві тисячі, — сказала Шай.

— Тоді три тисячі й тварини. — Торгувався він так само кепсько, як і вдягався.

— Мої люди згодні на дві. Стільки ви й отримаєте. Щодо худоби, можете взяти десяток тих, яких ви по дурості перетворили своїми стрілами на м’ясо. Коней — ні.

— Тоді, можливо, ми прийдемо й заберемо все самі, — сказав Локвей.

— Можете прийти й, бляха, спробувати.

Його обличчя скривилось, і він відкрив рота, але Санджид торкнувся його плеча й пробурмотів кілька слів, весь час дивлячись на Деба. Старий розвідник кивнув йому, і юний Дух розчаровано покрутив щелепою.

— Великий Санджид приймає вашу пропозицію.

Деб потер руками свої схрещені ноги й усміхнувся.

— Тоді гаразд. Добре.

— А, — Санджид розплився в кривій усмішці.

— Ми домовилися, — сказав Локвей без тіні усмішки.

— Гаразд, — сказала Шай, хоч зовсім із цього не тішилася.

Вона була абсолютно вичавлена й просто хотіла спати.

Духи заворушились і трохи розслабилися. Гнилозубий всміхався ще ширше.

Лемб повільно підвівся на тлі призахідного сонця, що забарвлювало небо в колір крові.

— У мене є краща пропозиція, — сказав він.

Іскри лизнули його підбори, коли він перестрибнув багаття. Сталь спалахнула помаранчевим, Санджид схопився за шию і повалився назад. Дзенькнула тятива Савіана, й Дух із чайником на голові отримав стрілу прямісінько в рота. Підскочив ще один, але Лемб утопив свій ніж йому в маківку з таким звуком, ніби розламалась колода.

Локвей схопився на ноги одночасно з Шай, але Савіан уже кинувся вперед, обхопив його за шию і повалив на землю. Дух борсався, смикався, стискав у руці сокиру, але та була притиснута до землі, тож він просто безпорадно гарчав у небо.

— Що ви робите? — крикнув Деб, хоч і так було зрозуміло.

Лемб тримав останнього Духа в одному кулаці, а іншим гамселив його, вибиваючи останні зуби. Він бив так швидко, що Шай ледве могла порахувати удари. Рука свистіла в рукаві, кулак хрустів і хрустів, а чорний силует обличчя Духа втрачав форму. Зрештою, Лемб кинув тіло у вогонь, і воно зашипіло.

Солодкий Деб відскочив від зливи іскор.

— Бляха!

Його руки хапались за сиве волосся, ніби він не міг повірити в те, що бачив. Шай теж не могла. Вона просто сиділа, похолонувши й завмерши. Кожен подих трохи свистів у її горлі. Локвей гарчав і борсався, але він міцно застряг у лещатах Савіана, як муха в меді.

Санджид хитався й однією рукою стискав розрізане горло. Кігтисті пальці були всі в крові. У нього був ніж, але Лемб просто стояв і чекав. Він схопив його за зап’ясток, наче так і треба, викрутив руку, поставив Санджида навколішки, й кров полилась у траву. Лемб вперся однією ногою старому Духові в пахву, дістав свій меч, секунду зачекав, покрутив шиєю, тоді заніс клинок і різко опустив із глухим звуком. Потім ще раз. І ще раз. Тоді Лемб відпустив обвислу руку Санджида, нахилився й підняв голову за волосся. Та трохи деформувалась, адже один з ударів Лемба припав на щоку.

— Це тобі, — сказав він і кинув голову на коліна молодому Духу.

Локвей вирячився. Його груди важко здіймались, притиснуті рукою Савіана, на якій під задертим рукавом виднілася смужка татуювання. Очі Духа метнулися від голови до Лемба, і він прошипів крізь стиснуті зуби:

— Ми по вас прийдемо! Вдосвіта, в темряві, ми по вас прийдемо!

— Ні. — Лемб усміхнувся. Його зуби, очі й заляпане кров’ю обличчя світилось у сутінках. — Вдосвіта... — Він присів біля Локвея, що досі борсався. — У темряві... — Він ніжно погладив обличчя Духа, лишивши на тому три чорні смужки. — Я прийду по вас.

Вони почули звуки з темряви. Спершу розмови, які заглушав вітер. Хтось вимагав пояснити, що там кажуть, хтось шипів на них, щоб замовкли. А потім Темпл почув крик і стиснув плече Корлін. Та відштовхнула його.

— Що відбувається? — гукнув Лестек.

— Звідки ми знаємо? — огризнувся Маджуд.

Вони побачили, як навколо багаття рухаються тіні, й усе Товариство ніби зойкнуло.

— Це пастка! — закричала леді Інгельштад.

Один із сулджукців почав бубоніти щось таке, чого не розумів навіть Темпл. Спалахнула паніка, й усі почали відступати. Як не соромно зізнаватися, Темпл також.

— Не треба було туди йти! — прохрипів Геджес, ніби від самого початку був проти.

— Заспокойтеся всі. — Голос Корлін був жорсткий і рівний та зовсім не тремтів.

— Хтось іде! — Маджуд показав у темряву. Ще один спалах паніки, ще один відступ, у якому Темпл знову був серед перших.

— Не стріляти! — пролунав із темряви хрипкий бас Солодкого Деба. — Ще цього не вистачало на завершення довбаного дня!

Старий розвідник вийшов у світло смолоскипів, піднявши руки. Поруч із ним стояла Шай.

Товариство колективно видихнуло з полегшенням, а Темпл — чи не найголосніше. Всі відійшли, щоб пропустити перемовників у їхню імпровізовану фортецю.

— Що сталося?

— Вони говорили?

— Ми в безпеці?

Деб лише стояв і повільно хитав головою. Шай супилась у порожнечу. Ззаду підійшов Савіан, примруживши очі.

— Ну? — спитав Маджуд. — Ми домовились?

— Вони обдумують пропозицію, — сказав Лемб.

— Що ви запропонували? Що сталося, чорт забирай?

— Він їх убив, — пробурмотіла Шай.

Запала збентежена тиша.

— Хто кого вбив? — пропищав лорд Інгельштад.

— Лемб убив Духів.

— Не перебільшуй, — сказав Деб. — Одного він відпустив.

Він зсунув капелюх на потилицю й усівся біля воза.

— Санджида? — прохрипіла Плакуча Скеля. Деб кивнув. — А, — сказала вона.

— Ти... вбив їх? — спитав Темпл.

Лемб знизав плечима.

— Можливо, тут, коли хтось намагається вас убити, ви йому платите за цю послугу. А там, звідки я, ми робимо інакше.

— Він їх убив? — спитав Бакхорм із виряченими від страху очима.

— Чудово! — крикнула його дружина, вимахуючи своїм маленьким кулачком. — Чудово, що комусь вистачило на це яєць! Вони отримали, що заслужили! За моїх мертвих хлопчиків!

— Але лишилося ще вісім живих, про яких ми маємо дбати! — сказав її чоловік.

— Не кажучи вже про всіх інших у Товаристві! — додав лорд Інгельштад.

— Він усе правильно зробив, — прогарчав Савіан. — Заради мертвих і заради живих. Ви що, довіряєте тим бісовим тваринам? Якщо заплатити людині за кривду, вона потім тільки те й робитиме. Краще нехай нас бояться.

— Це ти так думаєш! — огризнувся Геджес.

— Я так роблю, — спокійно й холодно відповів Савіан. — Подивіться на світлий бік. Можливо, ми зекономили купу грошей.

— Слабка втіха, якщо це... якщо це коштуватиме нам життів! — крикнув Бакхорм.

Але суперечки фінансового характеру, здається, нарешті зацікавили Маджуда.

— Ми маємо разом зробити вибір, — сказав він.

— Вибір між убивством і смертю — це взагалі не вибір. — Лемб продерся крізь натовп, ніби навколо нікого не було, й усівся біля вогнища на латці трави.

— Ставки ще ті, га?

— Ставки на наше життя!

— Заради такого варто ризикнути.

— Ти тут експерт, — сказав Маджуд Солодкому Дебу. — Що ти думаєш?

Старий розвідник почухав шию.

— А що тут думати? Все вже зроблено. І нічого не зміниш. Хіба що твоя племінниця така чудова лікарка, що зуміє пришити Санджиду голову.

Савіан не відповів.

— Я так і думав.

Деб знову заліз на віз Маджуда, примостився за ящиком, всіяним стрілами, й задивився на рівнину, яку зараз можна було відрізнити від неба лише за відсутністю зірок.

У Темпла в житті бували довгі безсонні ночі. Ніч, коли гуркці прорвали стіни, й Пожирачі прийшли по Кадію. Ніч, коли Інквізиція шукала в нетрях Дагоски зрадників. Ніч, коли померла його донька й коли невдовзі після неї померла дружина. Але такої довгої ночі в нього ще не було.

Люди дивились у чорнильну чорноту, іноді сіпаючись від якогось уявного руху. Періодично лунали крики одного зі старателів, якого поранили стрілою в живіт. Корлін сумнівалася, що він доживе до ранку. За наказом Савіана, який перестав пропонувати й почав повноцінно керувати, Товариство запалило смолоскипи й кинуло їх у траву за возами, їхнє мерехтливе світло було майже гірше за темряву, бо в ньому ніби ховалася смерть.

Темпл і Шай мовчки сиділи поряд, відчуваючи порожнечу там, де мав бути Ліф. Задоволене хропіння Лемба розтягувало час до нескінченності. Зрештою, Шай сперлася на Темпла і заснула. Він думав, чи не підштовхнути її у вогонь, але вирішив, що не варто. Зрештою, можливо, це його остання нагода відчути дотик іншої людини. Якщо не рахувати Духа, який його завтра вб’є.

Коли небо посіріло настільки, що стало видно, Деб, Плакуча Скеля і Савіан осідлали коней і рушили до дерев. Решта Товариства, затамувавши подих, зібралась на возах, щоб дивитися. Очі в усіх були порожні від страху й недосипу. Люди притискалися до своєї зброї чи одне до одного. Незабаром троє вершників знову з’явились у полі зору й гукнули, що вогнища, на яких Духи спалили своїх загиблих, досі тліють.

Але самих їх немає. Виявляється, вони таки мислять практично.

Тепер захват відвагою та рішучістю Лемба був одностайний. Лулін Бакхорм і її чоловік зі сльозами на очах дякували від імені своїх мертвих синів. Джентілі заявив, що, якби був молодший, теж так би й зробив. Геджес вчинив би так само, якби не його нога, яку він пошкодив на службі, в Битві при Осрунгу. Двоє повій запропонували Лембу винагороду в натуральній формі, яку він збирався прийняти, але Шай відмовилася від його імені. Тоді Лестек виліз на віз і трепетним тоном запропонував нагородити Лемба чотирма сотнями марок, від яких він збирався відмовитися, але Шай погодилась від його імені.

Лорд Інгельштад поплескав Лемба по спині й запропонував ковтнути його найкращого бренді, що двісті років витримувався в льохах його родини в далекому Келні, які, втім, тепер належали кредитору.

— Друже мій, — сказав цей аристократ. — Ти чортів герой!

Лемб скоса глянув на нього, піднявши пляшку.

— Чортів. Так.

Справедлива ціна

На пагорбах було до біса холодно. Діти змерзли, були налякані, ночами тулилися ближче до вогнища. Щоки в усіх зачервонілися, а кожен подих перетворювався на пару. Ро взяла долоні Літа, терла їх своїми, дихала на них, намагаючись щільніше закутатись у лису шкуру.

Коли вони зійшли з човна, з’явився якийсь чоловік і сказав, що Папі Рінгу потрібні всі. Кантлісс вилаявся й відіслав сімох своїх людей. Лишилося шестеро, враховуючи того покидька Блекпойнта, але про втечу ніхто навіть не говорив. Ніхто майже взагалі не говорив, ніби з кожним кілометром їх покидав дух, а тоді розум і вони перетворювались на м’ясо, котре мляво пленталося за Кантліссом на бійню.

Жінку, на ім’я Бі, теж відіслали. Вона плакала й питала Кантлісса:

— Куди ти везеш дітей?

Він реготнув:

— Повертайся в Криз і займайся своїми справами, трясця тобі.

Тож тепер лише Ро, хлопчина, на ім’я Евін, і ще кілька старших мали опікуватись рештою.

Вони йшли в гори, вище й вище, петляючи нетоптаними стежками, що колись лишила вода. Зупинялися між величезних скель, що нагадували зруйновані будівлі, прадавні, як і ці гори. Дерева ставали все вищими, поки не перетворилися на стовпи, що, здавалось, сягали неба. Їхні найнижчі гілки поскрипували високо вгорі. Ліс був тихий, без кущів, тварин, комах.

— Куди ви нас ведете? — всоте спитала Кантлісса Ро, і він усоте відповів:

— Вперед, — смикнувши своїм неголеним обличчям у напрямку сірих обрисів вершин попереду. Його вишуканий одяг перетворився на ганчір’я.

Вони пройшли через якесь місто, збудоване з дерева, до того ж кепсько. На них гавкав худий собака, але жодної людини там не було. Блекпойнт насупився, глянувши на порожні вікна, лизнув щілину між зубами й сказав:

— Куди вони всі поділися? — Він говорив північною, але Лемб достатньо навчив Ро, тож вона зрозуміла. — Мені це не подобається.

Кантлісс пирхнув.

— А тобі й не має подобатись.

Вперед і вгору. Тепер їх зустрічали чахлі сосни, потім якісь покручені прутики, а тоді дерева взагалі зникли. На зміну крижаному холоду прийшло тепло. М’який вітерець був наче подих. А потім стало спекотно, надто спекотно. Діти повзли, їхні рожеві обличчя вкривалися потом. Вони йшли голими схилами, жовтими від сірки скелями. Земля була тепла на дотик, наче жива плоть. Пара вибухала й шипіла з розщілин, схожих на гирла. У чашкоподібних валунах утворились соляні басейни. Вода вирувала смердючим газом і пінилася різнокольоровими маслами. Кантлісс сказав, щоб вони цього не пили, бо то отрута.

— Якесь ненормальне місце, — сказав Піт.

— Звичайне собі місце.

Але Ро бачила страх в очах інших дітей, в очах людей Кантлісса, і теж його відчувала. То було мертве місце.

— Шай досі за нами йде?

— Звісно ж.

Але Ро так не думала. Не так далеко. Складалося враження, ніби вони на іншому світі. Вона вже ледве могла пригадати, який вигляд має Шай, Лемб чи їхня ферма. Їй почало здаватися, що все зникло. Сон, шепіт — от що то було.

Стежка стала надто крутою для коней, потім для мулів, тож одного чоловіка лишили з тваринами. Вони продовжували підійматися глибокою голою западиною, де скелі були всі в дірах, надто квадратних, аби таке могла зробити природа. Нагромаджені купи розбитого каміння край дороги нагадали Ро шахти. Але що тут шукали прадавні шахтарі й що знайшли в цьому клятому місці, вона не знала.

Надихавшись огидних випарів, від яких болів ніс і горло, вони натрапили на велику голкоподібну скелю, побиту погодою і часом, але без моху, лишайників чи будь-яких інших рослин. Коли всі неохоче підійшли ближче, Ро помітила, що скеля вся вкрита літерами. І, хоч прочитати вона їх не могла, але розуміла, що це застереження. У кам’яних стінах було безліч отворів, а на високих скрипучих дерев’яних платформах залишилися мотузки, відра та інші свідчення нещодавніх розкопок.

Кантлісс підняв руку.

— Стійте.

— Що тепер? — спитав Блекпойнт, мацаючи руків’я свого меча.

— Треба почекати.

— Довго?

— Недовго, брате.

До скелі невимушено притулився чоловік. Ро гадки не мала, як його не помітила, адже той був немаленький. Дуже високий, темношкірий, голова виголена до найдрібнішої сивої щетинки. На ньому був простий халат із нефарбованої тканини. В одній м’язистій руці він тримав посох, не нижчий за нього самого, а в іншій — маленьке зморщене яблуко. Він вгризся в нього й мовив з набитим ротом:

— Вітаю.

Потім усміхнувся Кантліссу, Блекпойнту й решті. Його дружнє зморшкувате обличчя не пасувало до цього похмурого оточення. Він усміхнувся дітям і конкретно Ро, як їй здалося.

— Вітаю, діти.

— Давай мої гроші, — сказав Кантлісс.

Усмішка на обличчі старого не зів’яла.

— Звісно. Адже всередині тебе діра й ти думаєш, що золото її заповнить.

— У мене борг, і якщо я його не сплачу, мені кінець.

— Всі ми будемо мерцями, брате, свого часу. Важливо те, як ми до цього прийдемо. Але ти отримаєш справедливу платню. — Його очі метнулися до дітей. — Я бачу лише двадцять.

— Довга дорога, — сказав Блекпойнт, тримаючись за меч. — Втрати неминучі.

— Ніщо не неминуче, брате. Те, що трапляється, трапляється через наші рішення.

— Це ж не я дітей купую.

— Я їх купую. Не вбиваю. А ти заповнюєш діру в собі, завдаючи болю слабшим?

— У мені немає дір, — сказав Блекпойнт.

Старий відкусив останній шматок яблука.

— Немає? — І кинув огризок Блекпойнту.

Північанин інстинктивно його впіймав і захрипів. Старий двома кроками перестрибнув відстань між ними й ударив його в груди своїм посохом.

Блекпойнт здригнувся, впустивши огризок, почав намацувати меч, але в нього вже не було сил його дістати. Раптом Ро помітила, що це не посох, а спис, довге скривавлене лезо якого стирчить зі спини Блекпойнта. Старий вклав його на землю, ніжно торкнувся його обличчя й заплющив йому очі.

— Боляче казати, але мені здається, що без нього світ стане кращим.

Ро глянула на труп північанина, чий одяг уже почервонів від крові, й відчула, що радіє, не розуміючи, що це означає.

— Хай мені грець, — прохрипів один із людей Кантлісса.

Піднявши очі, Ро побачила, що з шахт вилізло безліч фігур, які тепер дивилися вниз із платформ. Чоловіки та жінки всіх рас і вікових категорій, але всі вдягнені в однакове коричневе вбрання і з голеними головами.

— Кілька друзів, — сказав старий, випроставшись.

Тонкий і хитрий голос Кантлісса затремтів.

— Ми старались як могли.

— Сумно, що ви не могли краще.

— Я лише хочу отримати гроші.

— Сумно, що гроші — це все, чого хочуть деякі люди.

— Ми домовлялись.

— Це теж сумно, але таки домовлялись. Твої гроші тут. — Старий показав на дерев’яну коробку, що стояла на валуні, який вони проминули дорогою сюди. — Сподіваюся, вони принесуть тобі радість.

Кантлісс схопив коробку, й Ро побачила всередині золотий відблиск. Він усміхнувся, а його брудне обличчя засяяло.

— Ходімо. — І він зі своїми людьми пішов.

Одна з малих дівчаток почала рюмсати, адже діти полюблять навіть ненависне, якщо в них більше нічого немає. Ро поклала їй на плече руку й сказала:

— Ш-ш-ш-ш.

Сама ж вона намагалася бути сміливою, коли над нею навис високий старий.

Піт стиснув свої маленькі кулачки й сказав:

— Не чіпай моєї сестри!

Чоловік хвацько став на коліно, так, що його лиса голова опинилась на рівні обличчя Ро. Він ніжно поклав одну руку їй на плече, іншу на плече Піта і сказав:

— Діти, мене звуть Ваердінур, тридцять дев’ята Права Рука Творця, і я ніколи не завдам вам шкоди та не дозволю цього зробити нікому іншому. Я присягнувся. Я присягнувся захищати цю священну землю і людей, які тут живуть, до останньої краплі крові. І тільки смерть мене зупинить.

Він дістав гарний ланцюжок і повісив на шию Ро. На ньому був шматочок тьмяного сірого металу у формі сльози.

— Що це? — спитала вона.

— Це луска дракона.

— Справжня?

— Так, справжня. У нас усіх така є. — Він запхнув руку під халат і дістав свою, щоб показати їй.

— А чому я таку отримала?

Він усміхнувся, і в очах його забриніли сльози.

— Бо тепер ти моя донька.

Він її обійняв і міцно стиснув.

Частина 3
Криз

Місто менш ніж на тисячу мешканців наповнилося такою кількістю мерзенності, що повітря просякло смородом; вбивства бунти, пияцтво стало правилом, азартні ігри розвагою для всіх, а бійки — відпочинком.

Джеймс Бюел

Дешеве пекло

Криз уночі?

Уявіть дешеву версію пекла. А тепер додайте повій. Найбільше поселення нових земель, рай для старателів, довгоочікуваний пункт призначення Товариства вклинився в звивисту долину, круті схили якої були всіяні пеньками зрубаних сосен. Це було місце дикого забуття, дикої надії, дикого відчаю. Лише крайнощі, нічого в міру. Мрії, втоптані в бруд, і нові, висмоктані з пляшки, які скоро виблюють і теж розтопчуть. Місце, де дивне стало буденним, а звичайне — дивним. Де смерть може завітати в гості вже завтра, тож краще веселитися сьогодні.

На брудних околицях місто переважно складалось із жалюгідних наметів. Видовища, які людському оку краще не бачити, атакували з-за подертого вітром брезенту. Будівлі тримались одна на одній, на великих надіях, на п’яницях, що валялись довкола. Жінки, ризикуючи життям, схилялися з хитких балконів і кликали їх, щоб заробити.

— Місто побільшало, — сказала Корлін, дивлячись, як мокрий транспорт загородив головну вулицю.

— Сильно побільшало, — прохрипів Савіан.

— Але не скажу, що покращало.

Шай намагалась уявити щось гірше. Парад божевільних облич дивився на них через дорогу, а точніше — усипану сміттям багнюку. Обличчя, що підійшли б для якоїсь страшної вистави. Місто нескінченного скаженого карнавалу. Безладне гигикання розривало ніч. Звідусіль лунали стогони задоволення або жаху, крики лихварів, пирхання худоби, скрип розламаних ліжок і писк зіпсованих скрипок. Усе це спліталось у відчайдушну какофонію. Із кожного бару крізь убогі двері та вікна лунали вибухи реготу над жартом, вдалим обертом рулетки, які, втім, складно було відрізнити від лютого реву через образу чи погані карти.

— Святі небеса, — пробурмотів Маджуд, затуляючись рукавом від смороду.

— Цього достатньо, аби змусити людину повірити в Бога, — сказав Темпл. — Точніше в те, що він деінде, але не тут.

У мокрій темряві виднілися руїни. Колони гігантського розміру громадилися з обох боків головної вулиці. Такі товстезні, що й троє чоловіків би їх не обійняли. Деякі зламалися майже біля основи, деякі ще мали кроків десять заввишки, а деякі досі були такі високі, що зникали далеко вгорі. Тьмяне світло смолоскипів падало на старі вирізані літери, руни з абеток, забутих багато століть тому, пам’ятки про прадавні події, імена звитяжців і переможених тисячу років тому.

— Що тут було? — пробурмотіла Шай, глянувши вгору.

— Гадаю, пральня, — сказав Лемб.

Навколо старовинних колон виросли халупи, як непосидючі гриби коло стовбурів мертвих дерев. Народ прибудував до них риштування, врізав зігнуті опори, позвішував згори мотузки й навіть прилаштував імпровізовані містки між ними. Деякі халабуди від таких інновацій нагадували кошмарні кораблі, що пішли на дно. Все це було прикрашене смолоскипами й ліхтарями, а також плакатами, що рекламували всі види гріхопадіння, які тільки можна було уявити. Коли ж дув різкий вітер, можна було помітити, як будинки хитаються.

Долина відкрилась, і рештки Товариства торували шлях уперед. Загальна атмосфера нагадувала щось середнє між оргією, бунтом і спалахом лихоманки. Гуляки з дикими очима й відкритими ротами кинулися на все це, бажаючи навеселитися до світанку, ніби завтра насильства й розпусти тут не буде.

Шай підозрювала, що буде.

— Це наче битва, — прохрипів Савіан.

— Але без сторін, — сказала Корлін.

— І без перемоги, — сказав Лемб.

— Лише мільйон поразок, — пробурмотів Темпл.

Люди хитались і шкутильгали кумедною безладною ходою, пили до безпам’ятства, мали каліцтва або взагалі втрачали розум після місяців розкопок на самоті в екстремальних умовах, де й слова ні від кого не почуєш. Шай об’їхала чоловіка, який мочився на власні босі ноги та брудні по щиколотки штани. В одній руці він тримав член, а в іншій — пляшку.

— І з чого нам, бляха, починати? — спитала Ґолді свого сутенера. Той не мав відповіді.

Конкуренція була страшенна. Тут жили жінки будь-яких форм, кольорів, віку. Вони походжали в національному вбранні з десятка країн, щедро демонструючи свої тіла. Переважно гусячу шкіру, адже надворі було холодно. Деякі воркували й посилали повітряні поцілунки, котрісь вигукували непереконливі обіцянки щодо якості своїх послуг в освітлену смолоскипами темряву, а деякі відмовилися навіть від цього й просто виставляли стегна на огляд Товариству з максимально войовничим виразом облич. Одна звісила з балкона свої цицьки з блакитними венами й кричала: «Як вам таке?».

Шай подумала, що на вигляд вони не апетитніші за гнилу шинку. Втім, ніколи не знаєш, що кого заводить. Якийсь чоловік зацікавлено глянув угору, опустив руку до штанів і почав відверто смикати. Люди його просто обходили, ніби дрочити на вулиці — звичайна річ. Шай надула щоки.

— Я, звісно, бувала в паскудних місцях та й паскудні речі там робила, але такого ще не бачила.

— Аналогічно, — насупився Лемб, поклавши долоню на руків’я свого меча.

Шай помітила, що останніми днями його рука частенько там опинялася, і вже до цього звикла. Зрештою, не один він був при зброї. Загроза буквально витала в повітрі, така густа, що можна було жувати. Банди огидних людей з огидними намірами сновигали туди-сюди, озброєні до зубів, кидаючи погляди на такі самі ватаги з іншого боку вулиці.

Поки вони стояли й чекали, коли роз’їдеться транспорт, якийсь бандит із завеликим підборіддям та замалим чолом підійшов до воза Маджуда й прогарчав:

— На якому ви боці вулиці?

Маджуд, який ніколи не поспішав, ретельно зважив свою відповідь.

— Я придбав ділянку, на якій планую відкрити свою справу, але доки її не побачу...

— Він не про ділянки говорить, телепню, — пирхнув інший, із таким жирним волоссям, ніби запхнув голову в холодну підливу. — Він питає, ви на стороні Мера чи Папи Рінга?

— Я приїхав займатися бізнесом. — Маджуд смикнув поводи, і віз покотився. — А не обирати сторони.

— Єдине, чого немає на жодному боці вулиці, — це каналізація! — кинув той, що з великим підборіддям. — Хочеш відправитись у плавання цим довбаним лайном, так?

Дорога ставала ширшою, але й більш людною. Повзуче море багна, ще вищі колони, руїни стародавнього театру на схилі пагорба, де долина розколювалась навпіл. Солодкий Деб чекав біля якоїсь подоби будівлі. Здавалося, то сотня халуп одна на одній. Судячи з усього, якийсь оптиміст намагався її побілити, але кинув на півдорозі, тож решта тепер лущилася, наче ящірка, що наполовину скинула шкіру.

— Це торговий дім Папи Рінга, більше відомий як Білий Дім, — проінформував Деб, коли під’їхала Шай. — А там — Церква Костей Мера. — Старий розвідник кивнув на той бік струмка, що розділяв вулицю навпіл. Він одночасно правив і за джерело питної води, і за місце для стоків. Хтось накидав у нього каміння, дощок та імпровізованих мостиків.

Мер зайняв руїни якогось старого храму — кілька колон із покритим мохом фронтоном зверху. Щілини безладно забили дошками, віддавши таким чином це священне місце іншим ідолам.

— Втім, якщо чесно, обидва пропонують секс, випивку й азартні ігри, тож різниця лише у вивісці, — продовжив Деб. — Ходімо, Мер хоче з вами познайомитись. — Він відступив, пропускаючи віз, з-під коліс якого летіла багнюка, а тоді рушив через дорогу.

— Що мені робити? — спитав Темпл, досі сидячи на мулі і явно панікуючи.

— Можеш подивитись місцеві пам’ятки. Закладаюся, тут безліч цікавого для священника. Але якщо захочеш щось купити, не забувай, що в тебе борги!

Шай пішла вбрід за Лембом, намагаючись ступати на найтвердішу поверхню, щоб її черевики не засмоктало. Обійшла величезний валун, що виявився головою статуї, одна половина якої була в нечистотах, а на іншій ще трималась велична насупленість. Далі пройшла сходами Церкви Костей Мера між двома купками похмурих бандитів і нарешті вийшла на світло.

Задуха вдарила в обличчя, як ляпас. Сморід спітнілих тіл був такий, що Шай, якій і самій не завжди вдавалося помитись, здалося, ніби вона в ньому тоне. Високо здіймались язики полум’я і дим від нього, дим від чагги, яку хтось курив, дим дешевих ламп, які спалювали дешеву олію, шипіли й бризкали. У неї одразу засльозились очі. Брудні стіни наполовину із зеленого дерева й порослого мохом каменю обтікали вологою. Над цим людським роєм висіли з десяток старих імперських обладунків, що, мабуть, колись належали якомусь генералу чи його варті, а тепер лише несхвально споглядали ганебну сучасність.

— Далі буде ще гірше? — пробурмотів Лемб.

— А буває інакше? — спитав Деб.

Повітря дзвеніло від брязкоту костей, вигуків ставок, образ і попереджень. Якийсь музичний ансамбль грав так, ніби від цього залежало їхнє життя. Кілька п’яних старателів їм підспівували, але не знали й чверті слів, тож замінили їх лайкою. Повз них пробіг чоловік, тримаючись за розбитий ніс, і врізався в барну стійку. Та смуга блискучого дерева була єдиним, що в цьому закладі нагадувало про чистоту. Стійка простягнулася, здавалося, на пів кілометра, й кожен сантиметр був забитий клієнтами, що вимагали випивку. Шай зробила крок назад і мало не перечепилася через людей, які грали в карти. На одному з гравців сиділа жінка, що присмокталась йому до обличчя, ніби в стравоході в нього був золотий злиток і вона от-от його дістане.

— Солодкий Деб? — гукнув чоловік, у якого борода росла мало не до очей, плеснувши старого розвідника по руці. — Дивіться, Деб повернувся!

— Ага, і привів Товариство.

— Зі старим Санджидом проблем не було?

— Були, — сказав Деб. — У підсумку, він мертвий.

— Мертвий?

— Безсумнівно. — Він тицьнув великим пальцем на Лемба. — Цей хлопець його...

Але бородатий чоловік уже ліз на стіл, розкидаючи склянки, карти й фішки.

— Слухайте всі сюди! Солодкий Деб убив довбаного Санджида! Той клятий старий Дух мертвий!

— За Солодкого Деба! — заревів хтось.

Хвиля схвалення здійнялась аж до кроков, а музики заграли ще завзятішу мелодію.

— Стривайте, — сказав Деб. — Це не я його вбив...

Лемб штовхнув його вперед.

— Мовчання — найкраща броня воїна, як то кажуть. Просто відведи нас до Мера.

Вони пропихалися крізь збуджений натовп, двоє клерків зважували золотий пил та різноманітні монети, перетворюючи їх за допомогою магії рахівниці на фішки й навпаки. Кілька чоловіків, яких розштовхував Лемб, розверталися, готові сказати йому кілька ласкавих, але, побачивши його обличчя, замовкали. Обличчя, з якого часто сміялися хлопці в Скверділі. Але відтоді він сильно змінився. А може, просто став собою.

Двоє бандитів вартували біля підніжжя сходів, але Деб гукнув:

— Ці двоє хочуть поговорити з Мером! — Він поплескав їх по спині, вони піднялися на балкон і дійшли до важких дверей, де стояло ще двоє суворих охоронців.

— Ми на місці, — сказав Деб і постукав.

Відчинила жінка.

— Ласкаво прошу до Криза, — сказала вона.

На ній була блискуча чорна сукня з довгими рукавами та ґудзиками, застібнутими аж до горла. Шай припустила, що їй далеко за сорок, адже сивина добряче торкнулась її волосся. Втім, мабуть, свого часу вона була дуже гарна, і щось від того досі в ній лишилося. Вона взяла долоню Шай однією рукою і поплескала іншою:

— Ти, мабуть, Шай. А ти Лемб.

Вона погладила обвітрену ручищу Лемба, як перед тим Шай. Він хрипко подякував і похапцем скинув пошарпаного капелюха, під яким стирчало рідке нестрижене волосся.

Але жіночка всміхнулась так, ніби ще ніколи не бачила подібної галантності. Вона закрила важкі двері, й коли ті клацнули, зовнішній гамір стихнув. Усе стало спокійним і зваженим.

— Сідайте. Пан Деб розповів мені про вашу біду. Про вкрадених дітей. Це жах. — На її обличчі відобразився такий щирий біль, ніби то її дітей викрали.

— Ага, — пробурмотіла Шай, не знаючи, що робити І з таким співчуттям.

— Не бажаєте випити? — Вона налила чотири порції спиртного, навіть не чекаючи відповіді. — Перепрошую за розгардіяш. Як ви розумієте, тут складно знайти пристойні меблі.

— Ми це переживемо, — сказала Шай, хоч то було найзручніше крісло, в якому вона колись сиділа, та й найгарніша кімната. Кантійські завіси на вікнах, свічки в лампах із кольорового скла, чудовий письмовий стіл зі шкіряною стільницею, на якій було лише кілька плям від пляшок.

Шай подумала, що в цієї жінки справді чудові манери, коли та роздавала напої. Це була не та пиха, котра, на думку різних ідіотів, вивищувала їх над іншими. То були манери, від яких людина почувалася чогось вартою. Навіть якщо була втомлена й брудна, як собака. Навіть якщо вже протерла штани на дупі й гадки не мала, скільки сотень кілометрів проїхала запилюженими рівнинами, відколи востаннє купалася.

Шай сьорбнула. Цей напій був настільки ж вищий від неї за рівнем, як і все довкола. Вона прокашлялась і сказала:

— Ми сподівалися поговорити з Мером.

Жінка присіла на край столу. Здавалося, ніби вона вміє зручно вмоститись і на гострій бритві. Тоді сказала:

— Ви й говорите.

— Тобто?

— Ви вже говорите з Мером.

Лемб незграбно засовався в кріслі, наче йому було незручно на таких комфортних меблях.

— Ви жінка? — спитала Шай, у якої макітрилось у голові від гамору ззовні й тиші в цій кімнаті.

Мер лише всміхнулася. Вона багато всміхалася, але чомусь це не набридало.

— На тому боці вулиці мене називають інакше, але так.

Вона поставила свій напій, демонструючи, що це вже не перший, не останній, і взагалі це не має значення.

— Солодкий Деб сказав, ви когось шукаєте.

— Чоловіка, на ім’я Ґреґа Кантлісс, — сказала Шай.

— Я знаю Кантлісса. Той ще покидьок. Грабує і вбиває для Папи Рінга.

— Де нам його шукати? — спитав Лемб.

— Здається, його немає в місті. Але припускаю, що він скоро повернеться.

— Наскільки скоро? — спитала Шай.

— За сорок три дні.

Це вибило з неї дух. Вона прагнула почути хороші новини чи принаймні жодних. Постійно уявляла усміхнені обличчя Піта й Ро, їхні обійми при зустрічі. Даремно вона сподівалась, але надія як волога. Скільки не намагайся її уникати, трохи завжди потрапить на тебе. Вона перехилила свій напій, уже й близько не такий солодкий, і прошипіла: «Лайно».

— Ми здолали довгий шлях.

Лемб обережно поставив склянку на стіл, і Шай схвильовано помітила, що кісточки на його руках побіліли від напруги.

— Я ціную вашу гостинність, правду кажу, але я не в настрої дурня клеїти. Де Кантлісс?

— Я теж рідко буваю в настрої клеїти дурня. — Ці слова прозвучали вдвічі жорсткіше на тлі її вишуканого голосу. Вона давала зрозуміти, мовляв, вихована вона чи ні, але тиснути на себе не дозволить. — Кантлісс повернеться за сорок три дні.

Шай стало так сумно, як ніколи. Вона длубалась язиком між зубами, думала про всі несправедливості, які світ кинув на її невинну душу, й чекала, що буде далі.

— А що буде через сорок три дні?

— Саме тоді в Кризі стане особливо цікаво.

Шай кивнула головою на вікно:

— Здається, тут завжди так.

— Не так. — Мер підвелась і простягнула пляшку.

— Чом би й ні? — сказала Шай. Лемб і Деб теж не відмовлялися. Здається, відмовлятись пити в Кризі — це настільки ж неправильно, як відмовлятися дихати. Особливо коли випивка така чудова, а повітря таке гівняне.

— Ми тут уже вісім років. Папа Рінг і я. Дивимось одне на одного через дорогу. — Мер підійшла до вікна й глянула на галасливу бійню внизу. Вона ходила так рівно і граційно, ніби замість ніг мала колеса. — Коли ми сюди приїхали, тут не було нічого, крім пагорба. Двадцять халуп серед руїн, де мисливці могли пересидіти зиму.

Солодкий Деб реготнув:

— Ви серед них неабияк виділялися.

— Вони швидко до мене звикли. Вісім років. А місто тим часом росло навколо нас. Ми пережили чуму, чотири нальоти Духів, два нальоти бандитів, потів знову чуму. А після великої пожежі ми все відбудували в більшому й кращому вигляді. Коли ж хтось знайшов золото й сюди поїхали люди, ми вже були готові. Вісім років дивимось одне на одного через дорогу, гиркаємось, це майже війна.

— Ви до чогось ведете? — спитала Шай.

— Наша ворожнеча почала заважати бізнесу. Ми домовилися все владнати за шахтарським законом. Це єдиний закон, який тут сприймають. Запевняю вас, люди ставляться до нього дуже серйозно. Ми поділили місто на два табори. Переможець забирає все.

— Переможець у чому? — спитав Лемб.

— У битві. Не я так захотіла, але Папа Рінг мене в це втягнув. Бійка. Людина на людину, голі кулаки, у Колі в старому амфітеатрі.

— Бійка в Колі, — пробурчав Лемб. — Припускаю, на смерть?

— Як я розумію, найчастіше цим усе й закінчується. Пан Деб каже, у цьому ви маєте певний досвід.

Лемб зиркнув на Деба, тоді на Шай, потім знов на Мера й прохрипів:

— Трохи.

Ще зовсім нещодавно Шай би дупу собі від сміху порвала, якби їй сказали, що Лемб битиметься на смерть. А тепер це було зовсім не смішно.

Але Деб захихикав, поставивши склянку:

— Гадаю, можна вже не прикидатися, га?

— Прикидатися? — спитала Шай.

— Лембе, — сказав Деб. — От про що я. Знаєш, що таке вовк в овечій шкурі?

Лемб знову на нього глянув.

— Мені здається, ти не можеш втримати язика за зубами.

— Вовк. — Старий розвідник покрутив пальцем, явно задоволений собою. — Я це запідозрив, коли побачив, як величезний дев’ятипалий північанин вибив усе лайно з двох покидьків з Ейверстока. А коли побачив, як ти розчавив Санджида, наче жука, остаточно переконався. Маю визнати, я про це думав, коли сказав, що ви з Мером можете допомогти одне одному...

— А ти розумний маленький покидьок, — прогарчав Лемб. Його очі палали, а на шиї напнулись вени. — Та краще будь обережний, знімаючи цю маску, виродку. Навряд тобі сподобається, що під нею!

Деб смикнувся, Шай здригнулась, а комфортна кімната раптом зависла над небезпечною прірвою. Тоді Мер усміхнулася, ніби то все були жарти між друзями, ніжно взяла Лемба за тремтливу руку й наповнила його склянку, провівши своїми пальцями по його.

— Папа Рінг привів декого битися за нього, — продовжила вона, ніби нічого не сталося. — Північанина, на ім’я Ґолден.

— Ґлама Ґолден? — Лемб втиснувся в крісло, ніби засоромився своєї бурхливої реакції.

— Я чула це ім’я, — сказала Шай. — Чула, що лише дурень поставить проти нього в бійці.

— Залежить від того, з ким він б’ється. Жоден з моїх людей йому не рівня, але ти... — Вона нахилилася ближче, і солодкий аромат її парфумів, рідкісний, як золото серед смороду Криза, зігрів Шай за коміром. — Власне, судячи зі слів Деба, ти більш ніж рівня будь-кому.

Колись Шай і з цього до сліз би реготала. А тепер навіть не всміхалася.

— Ну ж бо. Думаю, ані ти, ані я ще не сказали свого останнього слова. Мені потрібна твоя допомога. А я можу допомогти тобі.

Мер глянула в очі Лембу, а він їй, ніби більше нікого тут не було. Шай це насторожило. Наче ця жінка торгувалась краще за неї, навіть не називаючи ціни.

— А що нам заважає знайти дітей іншим шляхом? — огризнулась вона хрипким, яку могильного крука, голосом.

— Нічого, — просто відповіла Мер. — Але якщо вам потрібен Кантлісс, у вас на шляху стане Папа Рінг. А я едина, хто може його прибрати. Як, по-твоєму, це справедливо, Дебе?

— Я б сказав, це правда, — відповів Солодкий Деб, досі трохи знервований. — Справедливість нехай визначають кращі судді.

— Але не обов’язково вирішувати зараз. Я організую вам кімнату в готелі Камлінга. Це найкраще, що тут є. Якщо зможете знайти дітей без моєї допомоги, ідіть з миром. Якщо ні... — І Мер знову всміхнулася. — Я чекатиму тут.

— Доки Папа Рінг не викине вас із міста.

Її очі блиснули на Шай, і в них читалася гаряча лють. Але лише на мить. А тоді вона знизала плечима.

— Я сподіваюсь лишитися.

І вона налила всім ще випити.

Ділянки

— Це ділянка, — сказав Темпл.

Маджуд повільно кивнув:

— Беззаперечно.

— Однозначно, — сказав Темпл. — Я б не хотів ризикувати.

Маджуд повільно похитав головою:

— Як і я. Хоч я її власник.

Виявилося, що кількість золота в Кризі дуже перебільшували, зате запаси багна тут були епічних масштабів. Головною вулицею зрадницьки текли помиї, через які всі, лаючись, мусили йти вбрід. Бруд злітав з-під коліс кожного воза неймовірно високо, особливо коли йшов дощ, обляпуючи кожен будинок, колону, тварину й людину. Було тут і підступне водянисте місиво, що в’їдалось у деревину й полотно, розквітало мохом і цвіллю, лишало свої чорні мітки на подолах кожної сукні в місті. Тут були нескінченні запаси гною, лайна й інших відходів будь-якого кольору й конфігурації, які можна було знайти в найбільш несподіваних місцях. І, звісно ж, тут панував всеосяжний моральний бруд.

На ділянці Маджуда всього цього вистачало. Надзвичайно виснажений чоловік виповз із одного з убогих наметів, абияк розбитих на ній, і плюнув у багно. Тоді скривив Маджуду і Темплу войовниче обличчя, почухав свою вошиву бороду, поправив рвану майку, що одразу знову задерлася, і повернувся туди, звідки прийшов.

— Місце хороше, — сказав Маджуд.

— Чудове, — погодився Темпл.

— Прямісінько на головній вулиці.

Хоч місто було таке вузьке, що це була фактично єдина вулиця. Денне світло розкрило її з іншого боку. Чистіше тут не стало, та принаймні ослабла атмосфера бунту в божевільні. Потік нетверезих злочинців між колонами скоротився. Борделі, ігрові кімнати, курильні й бари досі приймали відвідувачів, але вже не рекламували себе так, наче завтра настане кінець світу. На перший план вийшли інші заклади: закусочні, обмінники, ломбарди, кузні, стайні, м’ясні крамниці, стайні об’єднані з м’ясними крамницями, продавці шкур і капелюхів, торгівці тваринами й хутром, земельні агенти, консультанти з питань корисних копалин, продавці шахтарського спорядження жахливої якості й пошта, чий представник викидав листи в потік посеред міста. Похмурі старателі неохоче поверталися до роботи, сподіваючись нашкребти в замерзлому руслі достатньо золотого пилу на ще одну божевільну ніч. Час від часу з’являлося чергове розпатлане Товариство зі своїми мріями. Зазвичай у всіх них був однаковий вираз жаху і захвату на обличчі, як у Маджуда і Темпла, коли вони сюди приїхали.

Це і був Криз. Місце, через яке проходили всі.

— У мене є табличка, — сказав Маджуд і ніжно її поплескав.

На ній золотими літерами було написано: «Маджуд і Карнсбрік: металоконструкції, петлі, цвяхи, інструменти, ремонт возів, високоякісна ковальська робота будь-якого типу». Далі слово металоконструкції було написане п’ятьма різними мовами. Чудова думка в Кризі, де іноді здавалося, наче немає двох людей, що говорять, а тим паче читають, однією мовою. Північною було написано неправильно, та все одно вивіска була значно краща, ніж просто яскрава черепиця. На будівлі через дорогу вона була червона, а на ній пожовклими літерами було виведено: «трахатись тут».

— Я її привіз із самої Ауди, — сказав Маджуд.

— Це благородний знак, що втілює шлях, який ти здолав. Тепер потрібна лише будівля, на яку ти її повісиш.

Купець поважно прокашлявся:

— Якщо не помиляюся, будівництво було в твоєму вражаючому списку колишніх професій.

— Якщо не помиляюся, тебе це не вразило, — відповів Темпл. — Ти сказав, що будинки вам не потрібні.

— Ти прекрасно запам’ятовуєш розмови.

— Особливо ті, від яких залежить моє життя.

— Я маю щоразу вибачатися?

— А чому б і ні?

— Тоді прошу вибачення. Я помилявся. Ти показав себе надійним помічником у дорозі, а ще видатним духовним лідером. — Повз них прошкутильгав собака, понюхав купу лайна, наклав свою і пішов далі. — З точки зору столяра...

— Колишнього столяра.

— ...як би ти забудував цю ділянку?

— Якби ти мені ніж до горла приставив?

Темпл зробив крок, його черевик по кісточку застряг у багні, й він ледве його витяг.

— Земля не найкраща, — мусив визнати Маджуд.

— Земля завжди нормальна, якщо глибше копнути. Для початку встановимо стовпи зі свіжого дерева.

— Для такого потрібен хтось міцний. Спитаю пана Лемба, чи знайде він для нас пару днів.

— Він міцний хлопець.

— Не хотів би я бути стовпом під його молотом.

— І я. — Темпл почувався цим стовпом, відколи покинув військо Милосердної Руки, й сподівався, що це нарешті скінчиться. — На стовпи покладемо дерев’яну раму, потім зробимо балки, щоб підтримували підлогу із соснових дощок, аби твоїм клієнтам не дошкуляло багно. На першому поверсі спереду буде крамниця, а позаду — кабінет і майстерня. Поговори з каменярем. Треба зробити димохід і приміщення для кузні. На другому поверсі будуть твої хороми. Здається, тут в моді балкони, що виходять на вулицю. Якщо хочеш, можеш прикрасити його напівголими жінками.

— Мабуть, я не настільки дотримуватимусь місцевої моди.

— Округлий дах захистить від зимових дощів, а під ним можна зробити горище для припасів і працівників.

Будівля вже вимальовувалась в уяві Темпла, а рука окреслювала приблизні розміри. Ефект лише трохи псувала зграя голих малих Духів, що бавились у потоці лайна поруч.

Маджуд коротко схвально кивнув:

— Краще б називався архітектором, а не столяром.

— А це б щось змінило?

— Для мене — так.

— Але, припускаю, не для Карнсбріка.

— У нього залізне серце...

— Є! — Якийсь брудний персонаж саме заїхав вулицею в місто, женучи свого виснаженого поні, і здіймав стиснутий кулак, ніби в ньому було слово Всевишнього. — Є! — знову проревів він. Темпл помітив у його руці виразний золотий відблиск. Люди мляво підбадьорювали його, неохоче вітали, плескали по спині, коли він зліз із коня, мабуть, сподіваючись привернути його удачу.

— Пощастило, — сказав Маджуд, коли той перевальцем пішов у Церкву Костей Мера. Розпатланий натовп тягнувся за ним, жадаючи хоч побачити самородок.

— Думаю, до обіду він знову буде в злиднях, — сказав Темпл.

— Думаєш, так довго протримається?

На одному з наметів задерся брезент при вході. Всередині почулося бурчання, з’явилася дуга сечі, бризнула на інший намет, у багно, потім ослабла до крапель і зупинилася. Брезент опустився.

Маджуд важко зітхнув.

— В обмін на допомогу зі спорудженням цієї будівлі, я готовий платити тобі одну марку на день.

Темпл пирхнув:

— Отже, Карнсбрік ще не витравив усю щедрість у Світовому Колі.

— Може, Товариство й розпалося, але я досі відчуваю обов’язок дбати про тих, із ким подорожував.

— Або ж ти сподівався знайти столяра тут, але побачив, що майстерність місцевих може бути трохи... нижчою.

Темпл смикнув бровою на будівлю поруч. Усі двері й віконні рами були під неправильним кутом, а сама споруда хилилася на бік, навіть попри підтримку старезної кам’яної брили, наполовину вкопаної в землю.

— Припускаю, тобі потрібне щось, що не змиє наступним дощем. Як думаєш, узимку погода тут сувора?

Запала тиша, подув прохолодний вітер, брезент на наметах затріпотів, а балки сусідніх будівель тривожно заскрипіли.

— Скільки ти хочеш? — спитав Маджуд.

Темпл серйозно міркував над тим, щоб утекти, віддавши Шай Саус борг, що зараз становив сімдесят шість марок. Але, на жаль, йому було нікуди і ні з ким тікати, а сам він був ще нікчемнішим, ніжу колективі. Отже, потрібно було знайти гроші.

— Три марки на день. — Чверть того, що йому платив Коска, але вдесятеро більше, ніж він отримував, коли їхав у хвості стада.

Маджуд клацнув язиком:

— Сміховинно. Це в тобі говорить юрист.

— Він добрий друг столяра.

— Звідки мені знати, що твоя робота на щось годиться?

— Спробуй знайти когось, кому б не сподобалась моя робота.

— Ти тут нічого не будував!

— Отже, твоя будівля буде унікальною. Клієнти бігтимуть сюди, щоб на неї подивитися.

— Півтори марки на день. Якщо дам більше, Карнсбрік мені голову відірве!

— Не хотів би, щоб твоя смерть була на моїй совісті. Нехай буде дві плюс харчування і проживання. — Темпл простягнув руку.

Маджуд глянув на неї без особливого ентузіазму.

— Шай Саус створила жахливий прецедент своїми торгами.

— Вона майже така ж безжальна, як і пан Карнсбрік. Можливо, їм варто вести справи разом.

— Ніби двоє шакалів зможуть поділити тушу.

Вони потиснули руки. Потім ще раз оглянули ділянку. Вона явно не покращала, поки вони говорили.

— Для початку, треба все тут очистити, — сказав Маджуд.

— Згоден. Її нинішній стан — справжня образа для Бога. Вже не кажучи про здоров’я людей.

Ще один непроханий гість з’явився з-під запліснявілої тканини, яка провисала так сильно, що, мабуть, усередині торкалась багна. Цей мав на собі лише бороду, але достатньо довгу, аби захистити його честь, чи то честь усіх навколо, а ще пояс із великим ножем. Він сів у грязюку й почав люто жувати кістку.

— Тут допомога пана Лемба теж не завадить.

— Однозначно. — Маджуд плеснув його по плечу. — Я пошукаю північанина, а ти починай прибирати.

—  Я?

— А хто?

— Я столяр, а не судовий виконавець!

— Ще вчора ти був священником і пастухом, а до того — юристом! Людина твоїх різноманітних талантів точно щось вигадає.

І Маджуд жваво пострибав вулицею.

Темпл перевів погляд зі сміття на чисте блакитне небо.

— Не кажу, що цього не заслуговую, але тобі точно подобається мене випробовувати.

Він підібрав штани й обережно ступив до голого жебрака, трохи накульгуючи, адже рана в сідниці, яку лишила йому Шай, досі боліла зранку.

— Добрий день! — гукнув він.

Чоловік примружився, присмоктавшись до хряща на кістці.

— Я так, бляха, не думаю. Маєш випити?

— Я вирішив, що краще кинути.

— Тоді, сподіваюся, ти маєш вагому причину мене турбувати, хлопче.

— У мене є причина. Але сумніваюся, що вона здасться вам вагомою.

— Ну спробуй.

— Справа в тому, що ми скоро дещо будуватимемо на цій ділянці, — сказав Темпл.

— Як ви це робитимете, якщо я тут?

— Я сподівався переконати вас переміститись деінде.

Жебрак оглянув свою кістку на предмет їстівних решток, а коли не знайшов, кинув її в Темпла. Кістка відскочила від його сорочки.

— Ти мене ні в чому не переконаєш без випивки.

— Річ у тім, що ця ділянка належить моєму роботодавцю, Абраму Маджуду, і...

— Це хто сказав?

— Хто... сказав?

— Я що, бляха, заїкаюся? — Чоловік дістав ніж, ніби мав щоденну роботу, для якої той був потрібен. То було справді величезне лезо і, враховуючи бруд у радіусі десяти кроків, неймовірно чисте. Його вістря виблискувало в ранковому сонці. — Я питаю, хто сказав?

Темпл хитко відступив і наткнувся на щось тверде. Він розвернувся, очікуючи побачити ще одного мешканця наметового містечка, можливо, зі ще більшим ножем. Господи, в Кризі були такі величезні ножі, що відмінність між ними й мечами була мінімальна. Як же йому полегшало, коли виявилося, що то Лемб.

— Я сказав, — відповів Лемб жебраку. — Можеш мене проігнорувати, ще трохи помахати ножем, але зрештою він опиниться у твоїй дупі.

Чоловік глянув на лезо, можливо, шкодуючи, що не взяв менше. А тоді збентежено його прибрав.

— Гадаю, я просто піду.

Лемб кивнув.

— Гадаю, так.

— Можна забрати штани?

— Так, бляха, краще забери.

Він пірнув у намет і виліз, застібаючи найжалюгіднішу одежину, яку Темпл колись бачив.

— Я залишу намет про всяк випадок. Не надто він хороший.

— І не кажи, — мовив Темпл.

Чоловік ще трохи повагався.

— То як із випивкою?..

— Зникни, — прогарчав Лемб, і жебрак кинувся тікати, наче за ним гнався скажений собака.

— Ось де ви, пане Лембе! — Маджуд боком підійшов ближче, тримаючи обома руками штани й оголивши брудні ноги. — Я хотів вас попросите дещо для мене зробити, але бачу, що ви вже цим займаєтеся!

— Пусте! — сказав Лемб.

— І все ж, якби ви трохи допомогли нам тут прибрати, я б із радістю вам заплатив...

— За це не хвилюйся.

— Правда? — Водянисте сонце зблиснуло на золотому зубі Маджуда. — Якщо ви зробите мені цю послугу, я до кінця життя вважатиму вас своїм другом!

— Маю попередити, що бути моїм другом іноді небезпечно.

— Гадаю, це варте ризику.

— Якщо можна зекономити кілька монет, — вставив Темпл.

— Грошей мені вистачає, — сказав Лемб. — А от друзів завжди бракувало. — Він насупився, глянувши на бродягу в спідньому, який вистромив із намету голову. — Ти! — Чоловік миттєво заліз назад, як черепаха у свій панцир.

Маджуд вигнув брову й глянув на Темпла.

— Якби ж усі були такими згодливими.

— Не всі мусили продаватись у рабство.

— Ти міг відмовитися.

Шай стояла на хиткому ґанку сусідньої будівлі, обпершись на поручень і схрестивши ноги. Якусь мить Темпл не міг її впізнати. На ній була нова сорочка із закачаними рукавами, під якими виднілись засмаглі руки й старий рожевий опік від мотузки. Жилет із овечої шкури був однозначно жовтий, але здавався білісіньким на тлі навколишнього бруду. Свій старий капелюх вона відсунула на потилицю, волосся вже було не таке жирне, більш руде й тріпотіло від вітру.

Темпл задивився на неї й відчув, що побачене йому подобається.

— Ти така...

— Чиста?

— Щось таке.

— А ти такий... здивований.

— Трохи.

— А ти думав, смердіти — це мій принциповий вибір?

— Ні, просто думав, ти з цим нічого не можеш удіяти.

Вона елегантно сплюнула крізь щілину між зубами, мало не влучивши йому на черевики.

— Отже, ти помилявся. Добра Мер дозволила мені скористатися її ванною.

— Купалася з Мером, га?

Вона підморгнула.

— Підіймаюсь у цьому світі.

Темпл глянув на свою сорочку, що досі трималася лише на кількох упертих нитках.

— Як думаєш, а мені вона ванну позичить?

— Спитай. Але ставлю чотири до п’яти, що вона тебе вб’є.

— Непогані шанси. Багато людей поставили б на мою передчасну смерть п’ять до п’яти.

— Це якось пов’язано з тим, що ти юрист?

— Станом на сьогодні, щоб ти знала, я столяр та архітектор.

— Ну, ти міняєш професії швидше, ніж повія клієнтів, хіба ні?

— Людина має хапатися за можливості. — Він розмашисто показав на ділянку. — Мене найняли збудувати на цьому неперевершеному місці резиденцію та підприємство для Маджуда і Карнсбріка.

— Вітаю, нарешті ти покинув юридичну практику й став шанованим членом суспільства.

— А в Кризі таке є?

— Ще ні, але, гадаю, скоро буде. Збери докупи п’яних убивць, і скоро вони почнуть лише красти, потім просто брехати, тоді лаятись, а там не далеко й до тверезості, родини і чесного життя.

— Так, це слизька доріжка. — Темпл спостерігав, як Лемб жене з ділянки розпатланого п’яницю, що тягнув за собою свої нечисленні пожитки. — Мер допоможе тобі знайти брата й сестру?

Шай протяжно зітхнула:

— Можливо. Але все має свою ціну.

— Безкоштовно ніщо не дається.

— Ніщо. Скільки платять столяру?

Темпл скривився:

— Ледве вистачить, щоб зводити кінці з кінцями, на жаль...

— Дві марки на день плюс вигоди! — гукнув Маджуд, демонтуючи щойно звільнений намет. — Деякі бандити й то милостивіші до своїх жертв!

— Дві марки від того скнари? — Шай схвально кивнула. — Молодець. Я забиратиму марку на день, враховуючи твій борг.

— Марку, — витиснув із себе Темпл. — Цілком нормально.

Якщо Бог існує, то свою щедрість він лише позичає людям, а не дарує.

— Я думав, Товариство розпалося! — до ділянки під’їхав Солодкий Деб у супроводі Плакучої Скелі. Жоден із них не наважився прийняти ванну чи перевдягнутися. Темпла це чомусь збадьорило. — Бакхорм десь за містом, Лестек готує театр до свого грандіозного дебюту, решта розбрелися копати золото, але ви четверо нерозлучні. Мені аж на серці тепло від думки, що я зміг викувати таку дружбу в тій дичині.

— Не вдавай, що маєш серце, — сказала Шай.

— Але ж має щось ганяти чорну отруту моїми венами, га?

— А! — гукнув Маджуд. — Та це ж новий імператор рівнин, який здолав великого Санджида, Солодкий Деб!

Розвідник нервово скоса зиркнув на Лемба:

— Я ці чутки не поширював.

— І все ж вони охопили це місто, як лісова пожежа! Я вже чув із півдесятка версій, але всі далекі від того, що мені відомо. Нещодавно мені сказали, що ти застрелив Духа з відстані в півтора кілометра, при тому, що дув сильний вітер.

— А я чула, ти насадив його на роги розлюченого бика, — сказала Шай.

— А в останній версії, яку я чув, ти вбив його на дуелі, захищаючи честь жінки, — сказав Темпл.

Деб пирхнув:

— Звідки люди взагалі беруть цю маячню? Всім відомо, що я не знаю жодної жінки, яка б мала честь. То це твоя ділянка?

— Так, — сказав Маджуд.

— Це ділянка, — урочисто сказала Плакуча Скеля.

— Маджуд найняв мене збудувати на ній майстерню, сказав Темпл.

— Знову будівництво? — Деб знизав плечима. — Кляті дахи й так скрізь нависають. Стіни стискають. Як тут узагалі вільно дихати?

Плакуча Скеля похитала головою.

— Будівлі.

— Коли людина в чотирьох стінах, вона думає лише про те, як вибратися. Я мандрівник, це вже точно. Народився жити просто неба. — Деб дивився, як Лемб однією рукою витягнув із намету чергового непокірного п’яницю й викинув на вулицю, аж той покотився. — Людина має бути тим, ким вона є, правда ж?

Шай насупилась:

— Можна спробувати бути кимось іншим.

— Але це рідко вдається. Всі ці старання виснажують день за днем. — Старий розвідник підморгнув їй. — Лемб пристав на пропозицію Мера?

— Ми про це ще думаємо, — огризнулася вона.

Темпл глянув на нього, тоді на неї.

— Я чогось не знаю?

— Як завжди, — сказала Шай, не зводячи очей із Деба. — Якщо ти їдеш із міста, ми не хочемо тебе затримувати.

— Я про таке й не мрію. — Старий розвідник показав на вулицю, що поступово заповнювалась транспортом. Слабке сонце здіймало пару над багном, мокрими кіньми та дахами. — Нам доручили провести Товариство старателів на пагорби. Біля Криза для провідників завжди є робота. Всі хочуть звідси здиміти.

— Тільки не я, — сказав усміхнений Маджуд, дивлячись, як Лемб ногою перевертає черговий намет.

— О, ні. — Солодкий Деб востаннє глянув на ділянку, і кутик його рота смикнувся. — Ти вже там, де маєш бути.

І вони з Плакучою Скелею подалися геть із міста.

Слова і манери

Шай не любила претензійність, а ще, хоч і мала в житті свою пайку лайна, не дуже любила бруд, їдальня готелю Камлінга нагадувала нещасливий союз цих двох явищ. Столи були натерті до сліпучого блиску, але підлога — вся в багнистих слідах від взуття. Столові прибори мали кістяні ручки, але стіни були заляпані несвіжою їжею. У позолоченій рамі висіла картина усміхненої оголеної жінки, але штукатурка за нею вкрилася цвіллю, бо зверху щось текло.

— Ну й місце, — пробурмотів Лемб.

— Ось тобі й Криз, — сказала Шай. — Все догори дриґом. Дорогою сюди вона чула, що на місцевих пагорбах повно золотих самородків, котрі так і чекають, коли їх схоплять жадібні пальці. Можливо, кільком місцевим щасливчикам і вдалося знайти золото в землі, але Шай підозрювала, що більшість із них просто забрали його в інших. У їдальні готелю Камлінга похмуро товклись не старателі, а сутенери, картярі, рекетири, лихварі й торгівці, які пропонували такі самі речі, що й деінде, але вдвічі гіршої якості й учетверо дорожче.

— Забагато довбаних шахраїв, — пробурмотіла Шай, переступивши через пару брудних черевиків і ухилившись від чийогось ліктя. — Це і є майбутнє Дальнього Краю? — Будь-якого краю, — пробурмотів Лемб.

— Будь ласка, будь ласка, друзі, сідайте! — Камлінг, власник закладу, був високим масним покидьком, який носив протертий на ліктях костюм і мав звичку класти свої м’які руки туди, куди не слід, за що вже мало не отримав від Шай у пику. Він саме змітав крихти зі столу, що стояв на уламку старовинної колони, навколо якої якийсь творчий столяр поклав дошки. — Ми намагаємося зберігати нейтралітет, але всі друзі Мера — мої друзі, правду кажу!

— Я сидітиму обличчям до дверей, — сказав Лемб, розвертаючи стілець.

Камлінг підставив інший для Шай.

— Дозвольте сказати, що цього ранку ви аж сяєте.

— Казати можеш, але навряд для когось твої слова важливіші за те, що вони самі відчувають.

Вона всілася, що було непросто, бо старовинна ліпнина на колоні впиралась їй у коліна.

— Ні, ви справді прикрашаєте мою скромну їдальню.

Шай насупилась. Вона без проблем могла витримати ляпас, а от цьому підлабузництву зовсім не довіряла.

— Може, перестанеш теревенити й принесеш їжу?

Камлінг відкашлявся.

— Звісно.

І він розчинився в натовпі.

— То Корлін он там?

Вона забилась у темний куток і споглядала присутніх, стиснувши губи в характерну тонесеньку лінію. Здавалося, треба буде кілька здорових чоловіків із киркою і ломом, щоб витягти з неї хоч слово.

— Можливо, — сказав Лемб, примружившись. — Очі в мене вже не ті, що колись.

— Так. І Савіан. Але ж вони мали шукати золото?

— Я думав, ти в це не віриш.

— Здається, я мала рацію.

— Так зазвичай і буває.

— Присягаюсь, вона мене побачила.

— І?

— І навіть не кивнула.

— Можливо, вона не хотіла тебе бачити.

— Байдуже, що вона хотіла. — Шай встала з-за столу й ухилилася від дебелого лисого покидька, який, здавалося, обов’язково мав вимахувати виделкою, коли говорив.

— ...буде ще кілька, але менше, ніж ми сподівалися. Не знаю, скільки ще приїде. Здається, Малкова...

Савіан замовк, помітивши Шай. Між ним і Корлін сидів незнайомець, який ще глибше сховався в тінь біля завішеного вікна.

— Корлін, — сказала Шай.

— Шай, — сказала Корлін.

— Савіан, — сказала Шай.

Він лише кивнув.

— Я думала, ви десь на розкопках.

— Вирішили ненадовго відкласти. — Корлін не зводила очей з Шай. — Може, десь за тиждень. А може, й пізніше.

— Багато хто так каже. Якщо хочете, щоб лишилося щось, крім багнюки, краще вам поспішати на ті пагорби.

— Ті пагорби стоять, відколи великий Еуз вигнав дияволів зі світу, — сказав незнайомець. — Припускаю, ще тиждень вони протримаються.

Він був старий, мав вирячені очі, довгі, заплутані бороду й волосся та густі брови. Але дивніше те, що він мав двійко маленьких пташок, ручних, як цуценята, що клювали з його долоні.

— А ти хто?

— Мене звуть Захарус.

— Як той маг?

— Як він.

Було доволі тупо присвоювати ім’я легендарного чаклуна, але те саме можна було сказати й про людину, яку назвали на честь сором’язливості. Шай Саус. Вона простягнула руку, але з його рукава вискочила ще менша пташка, дзьобнула її за палець, і вона злякано відсахнулась.

— А, е-е-е, он там Лемб. Ми приїхали з Ближнього Краю разом із цими двома. Боролися з Духами, бурями, річками й нудьгою. Гарні були часи, еге ж?

— Неймовірні, — сказала Корлін, очі якої звузилися до блакитних щілинок. Шай чітко відчувала, що вони хочуть, аби вона зникла, і через це їй хотілось лишитися. — А ви чим займаєтесь, пане Захарусе?

— Зміна епох. — У нього був легкий імперський акцент, але якийсь дивний, тріскучий, ніби старий папір. — Течії долі. Злети й падіння народів.

— І як, подобається таке життя?

Він блиснув божевільною усмішкою з нерівних жовтих зубів.

— Не існує поганого життя чи хорошої смерті.

— Ваша правда. А що це за пташки?

— Вони приносять мені новини, складають компанію, співають, коли в мене меланхолійний настрій, а іноді навіть несуть матеріали для гнізда.

— У вас є гніздо?

— Ні, але, гадаю, варто завести.

— Звісно ж.

Старий був мов навіжений гриб, але вона сумнівалася, що такі люди, як Корлін і Савіан, марнували б на нього час, якби в ньому не було чогось ще. Було щось неприємне в погляді цих птахів. Вони нахиляли голови й не кліпали. Наче вважали, що вона ідіотка.

Мабуть, старий поділяв цю думку.

— А що тебе сюди привело, Шай Саус?

— Шукаю двох дітей, яких викрали з нашої ферми.

— І як успіхи? — спитала Корлін.

— Я шість днів блукала тією стороною вулиці, що належить Меру, питала всіх і кожного, але діти тут рідкісне явище, тож їх ніхто не бачив. А якби хтось і бачив, усе одно мені б не сказав. Коли я називаю ім’я Греґи Кантлісса, всі затикаються, наче я на них закляття німоти наклала.

— Закляття німоти — складна матерія, — мрійливо сказав Захарус, дивлячись у темний куток. — Стільки складових. — Щось затріпотіло з вулиці, й раптом з-за завіси вистромив голову голуб і курликнув. — Вона каже, вони в горах.

— Хто?

— Діти. Але голуби брехуни. Вони кажуть те, що ти хочеш почути.

Старий встромив язик у насіння в долоні й почав прожовувати своїми жовтими передніми зубами.

Шай уже збиралася йти, коли ззаду гукнув Камлінг.

— Ваш сніданок!

— Як думаєш, що задумали ті двоє? — спитала Шай, повернувшись за стіл і скинувши кілька крихт, які пропустив власник.

— Як я чув, шукати золото, — сказав Лемб.

— Ти мене взагалі не слухав, так?

— Намагався. Якщо їм потрібна наша допомога, вони попросять. А до того їхні справи нас не стосуються.

— Ти думаєш, вони попросять допомоги?

— Ні, — сказав Лемб. — Тож, гадаю, це ніколи нас не стосуватиметься.

— Так. Тому я й хочу дізнатись, що до чого.

— Колись і я був допитливий. Дуже давно.

— І що сталося?

Лемб махнув своєю трипалою рукою на пошрамоване обличчя.

На сніданок була холодна каша, ріденьке яйце й сірий бекон. Каша була не найсвіжіша, а бекон, можливо, був зовсім не зі свині. Все це змішалось перед Шай на імпортній тарілці з намальованими позолоченими деревами і квітами. Камлінг випромінював таку гордість, ніби смачнішої їжі годі було шукати в усьому Світовому Колі.

— Це з коня? — пробурмотіла вона Лембу, тицяючи на м’ясо й гадаючи, чи не попросить воно не чіпати його.

— Радій, що не з вершника.

— Дорогою ми їли лайно, але принаймні воно було чесне. А це що в біса таке?

— Нечесне лайно?

— От тобі й Криз. Маєш гарні сулджукські тарілки, але їси з них помиї. Все навспак...

Раптом вона усвідомила, що базікання стихло, а шкрябання її виделки було чи не єдиним звуком у приміщенні. Волосся на шиї стало дибки, й вона повільно розвернулася.

Зайшло шестеро чоловіків, лишаючи на підлозі бруд. П’ятеро були головорізами, яких вистачало в Кризі. Вони розбрелися між столами, шукаючи місце, з таким виглядом, ніби кращі за всіх, адже їх багато і вони мають клинки. Але шостий тип був інший. Невисокий, але широкий, з великим черевом, у костюмі з дорогої тканини, що ледве тримався на ґудзиках, які пришив надто оптимістичний кравець. Він мав темну шкіру, сиве волосся, а мочка одного вуха розтягнулась навколо товстого золотого кільця. Дірка була така велика, що Шай майже могла б запхнути в неї кулак.

Він видавався надзвичайно самовдоволеним і всміхався всім довкола, ніби все саме так, як йому до душі. Шай він одразу не сподобався. Мабуть, вона йому заздрила. Зрештою, ніщо й ніколи не було так, як до душі їй.

— Не хвилюйтеся! — прогримів він бадьорим голосом. — Можете їсти собі далі! Якщо хочете цілий день срати водою!

Він розреготався, ляснув одного зі своїх людей по спині, й той мало не впав комусь у тарілку. Він ішов між столами, вітався з відвідувачами, тиснув руки, плескав по плечах, а його довга кістяна палиця стукала по підлозі.

Шай трохи відсунулась убік і розстібнула нижній гудзик свого жилета, ніж був під рукою. Лемб їв собі, дивлячись лише в тарілку. Навіть не підняв очей, коли товстун зупинився біля їхнього столу й сказав:

— Я Папа Рінг.

— Я так і підозрювала, — сказала Шай.

— Ти Шай Саус.

— Це не таємниця.

— А ти, мабуть, Лемб.

— Мабуть, так і є.

— Мені сказали шукати дебелого північанина з таким обличчям, що наче в м’ясорубці побувало. — Папа Рінг узяв вільний стілець з-за сусіднього столу. — Ви не проти, якщо я присяду?

— А якщо проти?

Він застиг, важко спираючись на свою палицю.

— Мабуть, тоді я б перепросив, але все одно сів би. Перепрошую. — І він усівся. — Кажуть, у мене взагалі немає сраних манер. Будь-кого спитайте. Жодних довбаних манер.

Шай швидко зиркнула в інший кінець приміщення. Савіан навіть не дивився на них, але вона помітила металевий відблиск ножа під столом. Їй стало трохи спокійніше. Він ніколи не ліз наперед, цей Савіан, але завжди прикривав з тилу.

На відміну від Камлінга. Гордий господар уже біг до них, так сильно потираючи руки, що Шай аж шипіння почула.

— Вітаю, Папо, щиро радий вас бачити.

— А могло бути інакше?

— Ні, зовсім ні. — Якби Камлінг тер руки ще трохи швидше, вони могли б загорітись. — Якщо не буде неприємностей.

— А кому потрібні неприємності? Я прийшов поговорити.

— З розмов неприємності завжди й починаються.

— З розмов усе завжди починається.

— Мене найбільше турбує те, як вони закінчуються.

— Звідки людині знати, як закінчиться розмова, доки вона не поговорить? — спитав Лемб, досі не підіймаючи очей.

— Точно, — сказав Папа Рінг, усміхнувшись так, ніби це найкращий день його життя.

— Гаразд, — неохоче сказав Камлінг. — Ви щось замовлятимете?

Рінг пирхнув.

— Їжа в тебе лайно, як уже зрозуміли ці двоє нещасних. Можеш іти.

— Слухайте, Папо, це мій заклад...

— Пощастило ж. — Раптом усмішка Рінга стала якась химерна. — Але ніколи не знаєш, коли втратиш.

Камлінг ковтнув клубок у горлі й пішов із кислим виразом на обличчі. Поступово всі знову заговорили, але тепер більш нервово.

— Один із найпереконливіших аргументів на користь того, що Бога немає, — це існування Леннарта Камлінга, — пробурмотів Рінг, дивлячись услід власнику закладу. А тоді весело відкинувся на стільці, який натужно заскрипів. — То як вам Криз?

— Огидний у всякому сенсі цього слова.

Шай відкинула бекон, поклала виделку й відсунула тарілку. Їй хотілося бути від того бекону якнайдалі. Вона поклала руки на коліна, й одна чомусь поповзла до ножа. Ви тільки уявіть таке.

— А нам бруд подобається. Ви вже познайомилися з Мером?

— Не знаю, — сказала Шай. — Познайомилися?

— Я знаю, що познайомилися.

— То навіщо питати?

— Стежу за своїми манерами. Хоч розумію, що вони в мене далеко не такі, як у неї. Вона має певну грацію, чи не так? — Рінг акуратно потер долонею відполіровану стільницю. — Бездоганна, наче дзеркало. Коли вона говорить, почуваєшся сповитим у ковдру з гусячого пуху, правда ж? Пристойні люди тут крутяться в її орбіті. Ці манери. Ці жести. Пристойні люди таке обожнюють. Але не вдаваймо, що ви двоє з пристойних людей, га?

— Може, ми намагаємося стати пристойними, — сказала Шай.

— Я обома руками за, — мовив Рінг. — Бачить Бог, я приїхав сюди ні з чим. Але Мер не допоможе вам стати кращими.

— А ти допоможеш?

Рінг реготнув, глибоко й весело, наче добрий дядечко.

— Ні, ні, ні. Але принаймні я буду з вами чесний.

— Будеш чесний про свою нечесність?

— Я завжди відверто казав, що просто продаю людям те, чого вони хочуть, і не засуджую їхні бажання. Припускаю, Мер вам мене змалювала як злого покидька.

— Таке враження у нас і самих складається, — сказала Шай.

Рінг вишкірився.

— А ти швидка, так?

— Намагайся не відставати.

— Завжди тільки вона говорить?

— Переважно, — сказав Лемб.

— Думаю, він чекає чогось вартого відповіді, — сказала Шай.

Рінг і далі шкірився.

— Ну, це дуже розважливий підхід. Взагалі, здається, ви розважливі люди.

Лемб стенув плечима.

— Ти ще нас не знаєш.

— Саме тому я і прийшов. Щоб ближче з вами познайомитись. І, можливо, щоб дати дружню пораду.

— Я вже надто старий для порад, — сказав Лемб. — Навіть для дружніх.

— Для бійок ти теж застарий, але я чув, ти збираєшся взяти участь у певному кулачному змаганні, що планується в Кризі.

Лемб знову смикнув плечима.

— В юності я бився, раз чи двічі.

— Розумію, — сказав Рінг, роздивляючись побите обличчя Лемба. — Але хоч я й великий прихильник мистецтва бою, я б хотів, щоб цього поєдинку не відбулося взагалі.

— Боїшся, що твоя людина програє? — спитала Шай.

Усмішку Рінга ніщо не могло стерти.

— Та ні. Моя людина била багатьох відомих персон, причому сильно. Але я б хотів, аби Мер забралася по-хорошому. Не зрозумійте мене хибно, я не проти трохи подивитись, як проливають кров. Це говорить про небайдужість. Але коли її забагато — це погано для бізнесу. А в мене великі плани на це місто. Хороші плани... Але вас це не цікавить, правда ж?

— У всіх є плани, — сказала Шай. — І всі думають, що їхні плани хороші. Але коли одні хороші плани стикаються з іншими, от тоді все летить шкереберть.

— То дайте мені відповідь. Якщо ваша відповідь «так», я піду, а ви далі спокійно насолоджуватиметесь вашим гівняним сніданком. Ви вже сказали Меру своє чітке «так» чи я ще можу зробити вам кращу пропозицію? — Очі Рінга метались між ними двома, але вони мовчали. Мабуть, він сприйняв це як заохочення. Можливо, то воно й було. — Може, манер у мене й нема, але я завжди за те, щоб люди домовлялися. Просто скажіть, що вона вам пообіцяла.

Лемб уперше підвів очі.

— Ґреґу Кантлісса.

Шай не зводила з нього погляду. Коли Рінг почув це ім’я, посмішка його зів’яла.

— То ти його знаєш? — спитала вона.

— Він на мене працює. Інколи працював.

— А він на тебе працював, коли спалив мою ферму, вбив мого друга і викрав двох дітей? — спитав Лемб.

Рінг потер щелепу й насупився.

— Нічогеньке звинувачення. Викрадення дітей. Можу вам сказати, що я не маю до цього стосунку.

— Але, здається, дехто з твоїх людей має, — сказала Шай.

— Це лише ви так кажете. Ким би я був, якби здавав своїх людей лише на підставі чиїхось слів?

— Я срати хотів на те, ким би ти був, — прогарчав Лемб, стискаючи столові прибори так, що кісточки побіліли. Люди Рінга невдоволено заворушилися, Савіан випростався й пильнував, але Лемб на це не зважав. — Віддай мені Кантлісса, і ми домовимося. Станеш у мене на шляху — будуть проблеми. — Він насупився, помітивши, що зігнув свій ніж.

Рінг спокійно звів брови:

— Ти дуже впевнений. Враховуючи, що ніхто про тебе й не чув.

— Я вже таке проходив. Я знаю, як це все закінчується.

— Моя людина не гнеться, як столовий ніж.

— Зігнеться.

— Просто скажи нам, де Кантлісс, ми підемо й не заважатимемо тобі, — мовила Шай.

Вперше здалося, що Папі Рінгу от-от урветься терпець.

— Дівчино, ти можеш тихенько посидіти й дати мені поговорити з твоїм батьком?

— Ні. Може, це духівські гени, але нічого не можу вдіяти зі своїм характером. Коли мене від чогось застерігають, я лише думаю, як це зробити. Нічого не можу вдіяти з цим.

Рінг глибоко вдихнув і силувано заспокоївся:

— Я розумію. Якби хтось викрав моїх дітей, тому покидьку не було б спокою ніде в Світовому Колі. Але не робіть із мене ворога, коли я легко можу стати вам другом. Я просто не можу віддати вам Кантлісса. Може, так би вчинила Мер, але не я. Але я от що вам скажу. Коли він повернеться в місто, ми сядемо й поговоримо, з’ясуємо правду й вирішимо, як знайти ваших малих. Я допоможу всім, чим зможу, даю слово.

— Слово? — Шай закопилила губу й плюнула на свій холодний бекон. Якщо то взагалі був бекон.

— У мене немає манер, але є моє слово. — Рінг тицьнув у стільницю своїм товстим вказівним пальцем. — На ньому все тримається з мого боку вулиці. Люди вірні мені, бо я вірний їм. Заберіть це — нічого не лишиться. Заберіть це — я ніхто. — Він нахилився ближче, ніби збирався зробити вбивчу пропозицію. — Але грець із моїм словом, просто гляньте на це так: якщо вам потрібна допомога Мера, доведеться за неї битись, і, повірте мені, бій буде ще той. А якщо потрібна моя допомога... — Він розмашисто стенув своїми дебелими плечима, ніби тупо було б навіть розглядати альтернативи. — Все, що треба зробити, — не битись.

Шай анітрохи не сподобався цей виродок, але Мер їй сподобалась не набагато більше. До того ж, треба було визнати, що певний сенс у його словах був.

Лемб кивнув, вирівняв пальцями ніж і кинув на тарілку. Потім підвівся:

— А що як я таки битимусь?

І він пішов до дверей, розсікаючи чергу.

Рінг кліпнув і збентежено насупив брови:

— Ну хто б це хотів битися? — Шай не відповіла, встала й побігла між столами за Лембом. — Просто подумайте, це все, чого я прошу! Будьте розважливі!

Вони вийшли на вулицю.

— Почекай, Лембе! Лембе!

Шай перестрибнула кількох сірих галасливих овець і ухилилася від пари возів, що пронеслись повз. Вона помітила Темпла, який сидів на балці з молотком у руці. Міцний квадратний каркас закладу Маджуда був уже вище, ніж криві сусідні будинки. Він підняв руку, щоб привітатися.

— Сімдесят! — заревіла вона йому.

Вона не бачила його обличчя, але плечі його трохи опустились, і це її підбадьорило.

— Та почекай ти. — Вона впіймала Лемба за руку біля Церкви Костей Мера. Бандити біля дверей майже не відрізнялися від тих, що були з Папою Рінгом. — Що ти робиш?

— Приймаю пропозицію Мера.

— Лише через те, що той жирний дурень погладив тебе проти шерсті?

Лемб підійшов ближче. Здавалося, він нависає над нею з чималої висоти.

— Через це й через те, що його людина викрала твоїх брата і сестру.

— Ти думаєш, мені від цього радісно? — прошипіла вона, розлютившись. — Але ми не знаємо всіх нюансів! Він, здається, досить розважливий.

Лемб насупився й глянув на заклад Камлінга.

— Деякі люди розуміють лише насильство.

— Деякі люди лише говорять. Ніколи не думала, що ти з таких. Ми прийшли сюди по Літа й Ро чи по кров?

Вона не збиралась формулювати цю думку у вигляді запитання, але, здається, він задумався над відповіддю.

— Гадаю, я можу отримати все.

Вона витріщилась на нього.

— Хто ти в біса такий? Колись люди могли тицяти тебе носом у гній, а ти б лише дякував і просив ще.

— А знаєш що? — Він майже боляче відірвав її пальці від своєї руки. — Я згадав, що мені це не дуже подобається.

І він пішов, заляпуючи багном сходи й лишивши Шай на вулиці.

Так просто

Темпл зняв іде трохи стружки, кивнув Лембу, й вони разом опустили балку. Шип акуратно й щільно увійшов у паз.

— Ха! — Лемб ляснув Темпла по спині. — Немає нічого кращого, ніж дивитись на добре виконану роботу. У тебе вправні руки, хлопче. Дуже вправні, як для людини, котру прибило до берега. Такі руки будь-де згодяться. — Він глянув на свою величезну побиту чотирипалу долоню і стиснув її в кулак. — А мої завжди годяться лише для одного. — Він постукав по балці, щоб та вирівнялась.

Темпл думав, що столярна справа буде такою ж мукою, як поїздки в хвості стада, але мусив визнати, що йому це сподобалось, і з кожним днем ставало все важче це приховувати. Було щось особливе в запаху свіжоспиляного дерева, який він відчував, коли вітер вривався в долину і дозволяв вловити щось, крім смороду лайна. Запах дерева розвіював його печаль і давав змогу вільно дихати. Руки згадали, як вправлятися з молотком і долотом, а він знайшов підхід до місцевої деревини, блідої, рівної і міцної. Маджуд мовчки визнав, що він свою справу знає, і без зайвих розмов виконував його вказівки. Працював на риштуваннях і на шківах. Вміння йому бракувало, та не бракувало ентузіазму. Каркас ріс вдвічі швидше й виходив удвічі кращим, ніж сподівався Темпл.

— Де Шай? — спитав він навмання, вдаючи, що не намагається відкараскатись від оплати. Така між ними склалася гра. І він у ній ніколи не вигравав.

— Ще ходить містом, питає людей про Піта і Ро. Новий народ з’являється щодня. Мабуть, зараз взялась за сторону Папи Рінга.

— А це безпечно?

— Сумніваюсь.

— Може, варто її спинити?

Лемб пирхнув, передавши Темплу кілок.

— Востаннє, коли я намагався спинити Шай, їй було десять, і якось воно не склалось.

Темпл забив кілок в отвір.

— Якщо вона вже щось надумала, то на півдорозі не спиниться.

— Мені це в ній подобається, — Лемб передав молоток, і в голосі його читалась гордість. — Ця дівчина — не боягузка.

— То чому ти допомагаєш мені, а не їй?

— Бо, гадаю, я вже придумав, як знайти Піта і Ро. Просто чекаю, коли Шай із цим змириться.

— З чим?

— Меру потрібна послуга. — Зависла довга пауза, яку порушувало постукування молотка Темпла й інших молотків на менш охайних будівельних майданчиках по всьому місту. — Вони з Папою Рінгом поставили Криз на поєдинок.

Темпл озирнувся.

— Поставили Криз?

— У кожного зараз приблизно половина міста. — Лемб роззирнувся. Щось постійно пхалося сюди з обох боків звивистої долини. Це наче величезна кишка. Люди, товари й тварини лізуть з одного боку, а з іншого виходить лайно, жебраки й гроші. — Але що більше отримуєш, то більше хочеться. І все, що вони обоє хочуть, — половина, якою не володіють.

Темпл надув щоки й замахнувся по наступному кілку.

— Гадаю, один із них сильно розчарується.

— Щонайменше один. Як казав мій батько, найзапекліші вороги живуть по сусідству. Ці двоє гризлись роками, але ніхто не взяв гору, тож вони влаштовують бій. Переможець забирає все. — Купка дикуватих Духів саме вивалилась із одного з найпаскудніших борделів. У кращі їх не пускали. Вони дістали ножі й погрожували один одному, розмовляючи лише лайкою і мовою насильства. Цього було цілком достатньо, щоб дати собі раду в Кризі. — Двоє бійців у Колі, — пробурмотів Лемб. — Думаю, з чималою глядацькою аудиторією і ставками. Один виживе, інший помре, а решта добряче розважаться.

— Лайно, — видихнув Темпл.

— Папа Рінг привіз чоловіка, на ім’я Ілама Ґолден. Північанин. Свого часу був дуже відомий. Я чув, він бився за гроші у всьому Ближньому Краї і чимало перемагав. Тож Мер шукала когось, хто б виступив за неї... — Він багатозначно подивився на Темпла, і решту вже не треба було пояснювати.

— Лайно. — Одна справа — битися за своє життя там, у дичині, де атакують Духи і вибору немає. Інша — тижнями чекати митті, добровільно вийти перед натовпом, місити, вивертати й вичавлювати з людини життя власними руками. — А в тебе є досвід у таких речах?

— На щастя, більш ніж достатньо. Таке вже в мене щастя.

— Ти певен, що варто ставати на бік Мера? — спитав Темпл, згадавши, скільки разів займав неправильну сторону.

Лемб похмуро дивився на Духів, які, очевидно, зуміли мирно владнати свої суперечки й тепер галасливо обіймались.

— З мого досвіду, такого явища, як правильний бік, майже не існує. А коли таке й трапляється, я маю неперевершений хист обирати протилежний. Я знаю лише, що Греґа Кантлісс убив мого друга, спалив ферму і викрав двох дітей, яких я присягнувся захищати. — Голос Лемба зробився холодним, коли він глянув на Білий Дім. Достатньо холодним, аби Темпл увесь вкрився гусячою шкірою. — Папа Рінг його покриває, тож він мій ворог. Мер виступає проти нього, отже, вона мій друг.

— Невже буває так просто?

— Коли виходиш у Коло з наміром убити людину, краще, щоб усе було просто.

— Темпле?

Сонце вже висіло низько, й тінь великої колони впала на вулицю, тож він не одразу роздивився, хто його гукає з тієї катавасії.

— Темпле?

За мить перед ним вигулькнуло усміхнене обличчя зі світлими очима і пишною жовтою бородою.

— Це ти?

Він поволі зв’язував світ, у якому знав цього чоловіка, з тим, у якому жив тепер. Впізнання накрило його, як відро холодної води сплячу людину.

— Бермі? — видихнув він.

— Це твій друг? — спитав Лемб.

— Ми знайомі, — прошепотів Темпл.

Він почав спускатись драбиною. Руки трусились, і дуже хотілося дременути звідти. Але куди? Він дивом вижив, коли покинув військо Милосердної Руки, і сумнівався, що божественної благодаті вистачить на ще одну спробу. Він неохоче поплівся до Бермі, смикаючи поділ своєї сорочки, наче дитина, яка знає, що зараз її заслужено відшмагають.

— З тобою все гаразд? — спитав штирієць. — Видаєшся хворим.

— Коска з тобою? — Темпла так нудило, що він ледве говорив. Може, Бог наділив його вправними руками, але шлунок йому дав слабкий.

Бермі широко всміхався:

— Можу з радістю сказати, що ні, як і решта тих покидьків. Мабуть, досі вештається десь біля Ближнього Краю, викаблучується перед тим клятим біографом і шукає старовинне золото, якого ніколи не знайде. Якщо не здався й не повернувся пиячити в Старікланд.

Темпл заплющив очі й полегшено видихнув на повні легені:

— Хвала небесам.

Він поклав руку штирійцю на плече й зігнувся мало не вдвоє. У голові йому паморочилось.

— З тобою точно все гаразд?

— Так, усе добре. — Він обхопив Бермі й міцно обійняв. — Краще ніж добре! — Він був на сьомому небі! Він знову міг вільно дихати! Смачно цмокнув Бермі в бородату щоку. — А ти якого біса робиш у цій дупі світу?

— Ти мені подав приклад. Після того міста. Як там воно називалось?

— Ейверсток, — пробурмотів Темпл.

Очі Бермі винувато примружились.

— Я й раніше робив речі, якими не пишаюся, але таке... Просто вбивство. Потім Коска відправив мене шукати тебе.

— Правда?

— Сказав, що ти найважливіша людина в усьому довбаному війську. Після нього, звісно ж. Через два дні я натрапив на Товариство, що їхало на захід копати золото. Половина з них була з Пуранті, мого рідного міста, лише уяви! Наче Бог мав для мене план!

— Наче так.

— Я кинув військо Сраного Пальця, і ми поїхали.

— Ти покинув Коску. — Знову обдуривши смерть, Темпл почувався трохи сп’янілим. — Покинув дуже, дуже далеко.

— То ти тепер столяр?

— Намагаюсь виплатити борги.

— Чхати на твої борги, брате. Ми повертаємось у гори. Ходять чутки про Браунвош. Кажуть, люди там викопують самородки просто з багнюки! — Він плеснув Темпла по плечу. — Ходімо з нами! Для столяра з почуттям гумору місце завжди знайдеться. У нас є хижа, але їй не завадить невеликий ремонт.

Темпл ковтнув клубок у горлі. Скільки разів у дорозі, потерпаючи від пилюки за стадом Бакхорма та кпинів Шай, він мріяв про таку пропозицію? Перед ним відкривався простий шлях.

— Коли ви їдете?

— За п’ять днів, може, шість.

— Що мені треба з собою взяти?

— Лише якийсь одяг і лопату, решта в нас є.

Темпл намагався прочитати якийсь підступ на обличчі Бермі, але його не було. Може, Бог все ж існує.

— Невже буває так просто?

Бермі засміявся:

— Це ти завжди любив усе ускладнювати.

— Це новий світ, мій друже, земля можливостей. Тебе тут щось тримає?

— Гадаю, ні. Темпл глянув на Лемба, великий чорний силует на каркасі будівлі Маджуда. — Нічого, крім боргів.

Учорашні новини

— Я шукаю двох дітей.

Жодної реакції.

— Їх звуть Ро і Піт.

Сумно хитаються голови.

— Десять і шість років. Сім. Йому вже сім.

Співчутливе бурмотіння.

— Їх викрав чоловік, на ім’я Ґреґа Кантлісс.

Кілька зляканих поглядів і грюкіт дверей перед її носом. Шай мала визнати, що втомилась. Вона майже зносила черевики, сновигаючи туди-сюди кривою головною вулицею, котра щодня ніби ставала все довшою. Із рівнин постійно приїжджали нові люди, розбивали намети, зводили нові халупи в багні чи просто кидали свої вози гнити край дороги. Її плечі були в синцях, бо вона постійно проштовхувалась крізь натовп. Ноги боліли від кружляння долиною, щоб поговорити з мешканцями халуп, які ледве трималися за схили. Голос охрипнув від одних і тих самих запитань, які вона ставила в ігрових залах, курильнях, шинках, котрі вже навіть не розрізняла. Було ще кілька пристойних місць, куди її не пустили. Сказали, що вона відлякує клієнтів. Мабуть, так і було. Мабуть, Лемб правильно робив, що чекав, поки Кантлісс сам до нього прийде, але Шай ніколи не вміла чекати. Це в тобі кров Духів говорить, завжди казала її мати. Але та теж не вміла чекати.

— Дивіться, це Шай Саус.

— Все гаразд, Геджесе?

Хоч і так було видно. Від нього ніколи не віяло успіхом, але в дорозі принаймні відчувалась іскра надії. Але вона згасла, а сам він був сірий і обідраний. Криз — не з тих місць, що вселяють надію. Не з тих місць, що хоч щось добре вселяють.

— Я думала, ти шукаєш роботу.

— Не знайшов. Для людини з такою ногою роботи немає. Хто б міг подумати, що колись я очолював наступ у битві при Осрунгу. — Вона точно так не думала, але вирішила промовчати. — Досі шукаєш своїх малих?

— Шукатиму, поки не знайду. Ти нічого про них не чув?

— Ти перша людина, яка сказала мені більше п’яти слів цього тижня. Хто б міг подумати, що колись я очолював наступ. Ніхто. — Вони незграбно помовчали, обоє розуміючи, що буде далі. — Не позичиш кілька монет?

— Так, кілька. — Вона залізла в кишеню й віддала йому монети, які годину тому забрала у Темпла, а тоді швидко пішла. Ніхто не любить стояти біля невдах. Люди бояться, що це заразне.

— І ти не скажеш мені не пропивати все? — гукнув він.

— Я не проповідник. Гадаю, людина має право обирати свій спосіб самознищення.

— Так. А ти не така й погана, Шай Саус, навіть дуже нічого!

— Тут у нас різні точки зору, — пробурмотіла вона, а Геджес побрів у найближчий шинок, що в Кризі завжди був за кілька кроків, навіть таких маленьких, яку нього.

— Я шукаю двох дітей.

— Із цим не допоможу, але маю інші новини!

То була якась дивна жінка у вбранні, що, мабуть, свого часу мало пристойний вигляд, але той час давно минув, кілька місяців багна і недоїдків тому. Вона відкинула свій обвислий плащ і дістала пачку зім’ятих паперів.

— Що це, газети?

Шай уже шкодувала, що до неї заговорила, але доріжка між потоком помиїв і гнилими ґанками була вузенька, а випнутий живіт жіночки не давав їй спокійно пройти.

— У тебе є чуття на якісні речі. Хочеш дещо купити?

— Недуже.

— Не цікавлять перипетії в політиці і владі?

— Вони ніколи особливо не впливали на мої вчинки.

— Може, незнання актуальних подій тобі й заважає?

— Я завжди думала, мені заважає жадоба, лінощі й паскудний характер людей, та й моє невезіння, але, гадаю, у тебе з цього приводу своя думка.

— Як і у всіх.

Жінка не зрушила з місця.

Шай зітхнула. Враховуючи її хист засмучувати людей, вона вирішила спробувати побути поблажливою.

— Гаразд, позбав мене від невігластва.

Жінка дістала велику брошуру й мовила максимально зарозуміло:

— Повстанців розбили в Малкові війська Союзу під командуванням генерала Брінта. Як тобі таке?

— Якщо це не повторилося вдруге, то це було ще перед тим, як я поїхала з Ближнього Краю. Це всі знають.

— Пані потрібно щось свіжіше, — сказала жінка, гортаючи свої зіжмакані папери. — Кінець штирійського конфлікту! Сіпані відчиняє браму Талінській Змії!

— Це було роки два тому.

Шай подумала, що ця жіночка несповна розуму, хоч навряд це щось означало в місці, де всі були так чи інакше божевільні, чи то від щастя, чи то від смутку.

— Непростий випадок. — Жінка облизала брудний палець, передивляючись свій товар, і дістала аркуш, що видавався справжнім антикваріатом. — Легат Сарміс загрожує кордону Ближнього Краю. Небезпека імперського вторгнення.

— Сарміс погрожує вже не одне десятиліття. Це найбільш загрозливий легат, якого я знаю.

— Отже, це таки правда!

— У новин термін придатності менший, ніжу молока.

— Я б сказала, якщо їх правильно сприймати, то можна витримувати, як вино.

— Добре, що тобі подобаються старожитності, але я не купуватиму вчорашніх новин.

Жінка обхопила свої папери, наче мати, що захищає дитину він нападу хижака, нахилилась вперед, і Шай помітила, що на маківці від її капелюха майже нічого не лишилося. А тоді побачила, що шкіра в дивачки дуже коростява, і запах гнилі її ледве не збив з ніг.

— Вони ж не гірші за завтрашні, га? — Жінка посунула її і пошкандибала далі, вимахуючи своїми паперами. — Новини! Маю новини!

Шай важко зітхнула й пішла далі. Чорт забирай, як же вона втомилась. Здається, в Кризі неможливо було не втомитись.

— Я шукаю двох дітей.

Якийсь чолов’яга глузливо на неї зиркнув:

— Я можу тобі організувати дітей, дівчино.

Тип зліва від нього розреготався. Ще один праворуч усміхнувся, і з рота в нього витекло трохи соку чагги, що потік бородою. Судячи з вигляду бороди, таке сталося не вперше. Тріо мало геть безперспективний вигляд, але якби Шай шукала лише перспективних, довелося б поїхати з Криза першого ж дня.

— Їх викрали з нашої ферми.

— Мабуть, більше там нічого було красти.

— Якщо чесно, ти маєш рацію. Їх викрав чоловік, на ім’я Ґреґа Кантлісс.

Атмосфера одразу змінилась. Чолов’яга праворуч підвівся й насупився. Той, що зліва, сплюнув сік. Глузливий зробився ще глузливішим.

— Вистачає ж тобі нахабства таке питати, дівчино. Нечуване нахабство.

— Ти не перший мені це кажеш. Мабуть, краще піду я зі своїм нахабством далі.

Вона ще не встигла рушити, як він зійшов з ґанку й загородив дорогу, тицяючи пальцем їй в обличчя.

— Знаєш, а є в тобі щось духівське.

— Може, напівкровка, — прохрипів один з його друзів.

Шай зціпила зуби:

— На чверть, якщо вже на те пішло.

Обличчя глузливого скривилось:

— Ну, нам на цьому боці вулиці такі, як ти, не потрібні.

— Краще бути на чверть Духом, ніж на сто відсотків лупою, хіба ні?

Ось і хист засмучувати людей. Його брови поповзли вгору, й він рушив на Шай.

— Ах ти клята...

Вона інстинктивно схопилася правою рукою за ніж:

— Краще стій де стоїш.

Він примружився. Роздратований. Здається, не чекав такого спротиву, але не міг відступити, бо його дружки дивилися.

— Краще не чіпай ножа, якщо не збираєшся пускати його в хід, дівчино.

— Пушу я його в хід чи ні, залежить від того, чи стоятимеш ти на місці. Великих надій на це не покладаю, але, можливо, ти розумніший, ніж здаєшся.

— Залиште її в спокої. — У дверях з’явився дебелий чоловік. Дебелий — не те слово. Один його кулак був, як голова Шай.

— А ти не втручайся, — сказав глузливий.

— Не можу. Кажеш, шукаєш Кантлісса? — спитав він, глянувши на Шай.

— Так.

— Нічого їй не кажи! — гаркнув косоокий.

Здоровань повернувся до нього:

— Та замовкни ти... — Йому довелось нахилитися, щоб не вдаритись об двері. — Або я тебе заткну. — Інші двоє відійшли, звільнивши йому простір, якого тому було потрібно чимало. Не прикритий тінню, він здавався ще більшим, навіть вищим за Лемба й ширшим у грудях і плечах. Справжній монстр, але говорив м’яко, із сильним північним акцентом. — Не зважай на цих ідіотів. Вони сміливі, коли впевнені, що виграють у бійці, а коли ні — недуже.

Він вийшов на вулицю. Дошки на ґанку аж вгиналися під його ногами, коли він став над глузливим.

— Кантлісс із того ж тіста, — сказав він. — Надутий, злий дурень. — Попри свої габарити, обличчя він мав втомлене й сумне. Біляві вуса, нещасна сивина в щетині. — Я теж колись такий був. Як я чув, він винен Папі Рінгу купу грошей. Але його вже давно тут не було. Більше нічого не знаю.

— Ну, дуже дякую і за це.

— Нема за що. — Здоровань зиркнув своїми змученими блакитними очима на глузливого. — Дайте їй пройти.

Той нагородив Шай особливо гидким поглядом, але на неї не раз дивились і гірше, тож із часом це втратило ефект. Він зібрався піднятися на ґанок, але здоровань його не пустив.

— Забирайтеся на інший бік. — І він кивнув через потік нечистот.

— Через це лайно? — спитав глузливий.

— Через це лайно. Або я вас у нього кину.

Глузливий лаявся собі під ніс, ступаючи на слизьке каміння, по коліна у лайні. Здоровань поклав йому одну руку на груди й відштовхнув, а іншою махнув Шай на вільну стежку.

— Дякую тобі, — сказала Шай. — Я рада, що зустріла пристойну людину з цього боку вулиці.

Чоловік сумно пирхнув.

— Не давай невеличкій доброті себе надурити. Ти казала, що шукаєш дітей?

— Моїх брата й сестру, а що?

— Може, я б міг допомогти.

Шай звикла ставитись до пропозицій допомоги й усього іншого зі здоровою підозрою.

— А навіщо це тобі?

— Бо я знаю, що таке втрачати рідних. Це ніби частини себе позбутися, еге ж? — Вона подумала, що він має рацію. — Свою родину я мусив лишити на Півночі. Я знаю, що так їм буде краще. Це єдиний варіант. Але це досі мене мучить. Не думав, що так буде. Я не надто їх цінував, коли вони були поруч. Але це мене таки мучить.

Його широченні плечі так сумно обвиснули, що Шай стало його шкода.

— Ну, гадаю, ти міг би піти зі мною. Я помітила, що люди серйозніше мене сприймають, коли за мною стоїть дебелий покидьок.

— На жаль, так завжди й буває, — сказав він, ступивши два кроки, що були більші за її три. — Ти тут сама?

— Я приїхала з батьком. Ну, типу з батьком.

— Як це можна бути типу батьком?

— Якось можна.

— Він батько тих дітей, яких ти шукаєш?

— Їм теж типу батько, — сказала Шай.

— А він не мав би допомагати шукати?

— Він по-своєму допомагає. Будує будинок на тому боці вулиці.

— Це той новий?

— Металоконструкції Маджуда і Карнсбріка.

— То хороша будівля. Тут таких мало. Але не розумію, як це допоможе знайти малих.

— Він сподівається на допомогу декого іншого.

— Кого?

Зазвичай вона не викладала всі карти одразу, але щось у ньому вивело її з рівноваги.

— Мера.

Він глибоко вдихнув.

— Я б радше змії яйця свої довірив, ніж жінці що завгодно.

— Якась вона надто вже правильна.

— Як мені завжди казали, ніколи не довіряй людині, котра не називається справжнім ім’ям.

— Ти мені свого ще взагалі не сказав.

Здоровань важко зітхнув.

— Я сподівався цього уникнути. Коли люди чують моє ім’я, починають інакше мене сприймати.

— Що, якесь смішне? Дупоголов?

— То ще було б непогано. На жаль, моє ім’я нікого не смішить. Ти не уявляєш, якими зусиллями я його здобував. Роками. А тепер уже не можу вибратися з його тіні. Я викував власного ланцюга, це точно.

— Гадаю, всі ми так робимо.

— Зазвичай. — Він зупинився, простягнув їй руку, і вона її потиснула. Її долоня була наче дитяча в його величезній теплій клешні. — Мене звуть...

— Ілама Голден!

Здоровань смикнувся, плечі його опустились, і він повільно розвернувся. Позаду стояв юнак. Дебелий юнак зі шрамом на губах у поношеному плащі. Судячи з його непевного погляду, Шай подумала, що той пиячить. Можливо, для сміливості, хоч у Кризі не завжди шукали причини пиячити. Він тицьнув на них неслухняним пальцем, а друга його рука крутилась навколо руків’я великого ножа за поясом.

— Це ж ти вбив Панчішного Ведмедя? — реготнув він. — Це ж ти виграв усі свої поєдинки? — Він плюнув їм під ноги. — А на вигляд нічого особливого!

— Так і є, — м’яко сказав здоровань.

Хлопець кліпнув, не знаючи, як реагувати.

— Ну... я, бляха, кидаю тобі виклик, покидьку!

— А що як мені байдуже?

Хлопець насупився. Усі навколо відірвалися від своїх справ і спостерігали. Він покрутив язиком у роті, міркуючи, що робити. Тоді глянув на Шай.

— Що це за сучка? Твоя довбана...

— Не змушуй мене вбивати тебе, хлопче.

Це не звучало як загроза. Швидше майже як благання, а очі Голдена були сумні як ніколи.

Хлопець смикнувся і весь зблід. Пляшка — хитрий банкір. Вона може позичити тобі сміливість, але будь-якої миті попросити віддати борг. Він відступив і знову сплюнув.

— Ти, бляха, того не вартий, — гаркнув він.

— Ні, не вартий.

Хлопець повільно відійшов, потім розвернувся і швидко почимчикував геть. Кілька полегшених видихів, стенань плечей, і всі потроху повернулись до своїх розмов.

Шай раптом відчула, що в роті їй було сухо і липко.

— Ти Ґлама Ґолден?

Він повільно кивнув.

— Хоч я чудово розумію, що золотого в мені нема нічого. — Він потер свої величезні руки, дивлячись, як зникає в натовпі той юнак, і Шай помітила, що вони трусяться. — Бути відомим — це прокляття. Чортове прокляття.

— Це ти битимешся за Папу Рінга в тому поєдинку?

— Я. Хоч сподіваюсь, що він не відбудеться. Чув, у Мера немає нікого, хто б бився за неї. — Він глянув на Шай, і його бліді очі примружились. — Що? Що тобі відомо?

— Нічого, — спробувала вона всміхнутись, але не зуміла. — Взагалі нічого.

Буде кров

Наближався світанок, чистий і прохолодний, вкриваючи багно памороззю. Лампи у вікнах переважно не горіли, як і смолоскипи, а небо світилося зірками. Сотні тисяч вогнів, гострих, як діаманти, розкинулись вирами й сузір’ями. Темпл відкрив рота. Мороз щипав за щоки. Він крутився й крутився, захоплюючись красою небес, поки в голові не запаморочилось. Дивно, що він раніше їх не помічав. Може, тому, що його очі постійно дивилися вниз.

— Думаєш, там вгорі є відповіді? — спитав Бермі. Його подих і кінь курились парою в світанковій прохолоді.

— Не знаю, де вони є, — сказав Темпл.

— Ти готовий?

Він глянув на будинок. Великі балки були на місці, як і рами вікон та дверей. Скелет будівлі стояв потужний і темний на тлі зоряного неба. Маджуд сказав, що він чудово попрацював, і навіть Карнсбрік буде задоволений тим, як витратив гроші. Він відчув гордість, намагаючись згадати, коли таке було востаннє. Але Темпл був із тих людей, які все кидають на півдорозі. Це давно відомий факт.

— Можеш брати в’ючного коня. Їхати лише день чи два. — Чом би й ні.

Після кількох сотень кілометрів на мулі його дупа була наче з дерева.

Біля амфітеатру вже працювали теслі. Вони лаштували додаткові сидіння, щоб вмістити ще кілька десятків глядачів. Опори й поперечні балки виднілись на тлі темного пагорба, криві й погано збиті. На деяких колодах досі були гілки.

— До великого бою залишилося кілька тижнів.

— Шкода, що ми його пропустимо, — сказав Бермі. — Але треба їхати. Решта вже, мабуть, попереду.

Темпл повільно запхнув свою нову лопату за ремінь на сідлі, а тоді завмер. Він уже кілька днів не бачив Шай, але постійно нагадував собі про борг. Гадав, чи не кинула вона своїх пошуків. Можна було тільки захоплюватись людиною, яка так за щось тримається, чого б це не коштувало і які б не були шанси на успіх. Особливо коли ти з тих, хто ніколи ні за що не тримається. Навіть коли хоче.

Темпл думав про це, стоячи по кісточки в примерзлій багнюці. Потім підійшов до Бермі й поклав руку штирійцю на плече.

— Я не поїду. Дуже дякую тобі за пропозицію, але я маю закінчити будівлю. І виплатити свій борг.

— Відколи це ти платиш борги?

— Гадаю, відтепер.

Бермі невпевнено на нього глянув, ніби не розумів, жарт то чи ні.

— Я можу тебе вмовити?

— Ні.

— Ти завжди легко змінював думку.

— Здається, людина має властивість рости.

— А як же твоя лопата?

— Вважай це подарунком.

Бермі примружився.

— Справа в жінці, так?

— Так, але не в тому сенсі, в якому ти думаєш.

— А вона що думає?

Темпл пирхнув.

— Не те.

— Побачимо. — Бермі заліз у сідло. — Думаю, ти пошкодуєш, коли ми повернемось із самородками, завбільшки зі шмат лайна.

— Гадаю, я пошкодую значно раніше. Таке вже життя.

— Тут ти маєш рацію. — Штирієць зняв капелюха й високо підняв, салютуючи. — Такого покидька не вмовиш! — І він поїхав. Грязюка летіла з-під копит коня. Він виїхав на головну вулицю, розганяючи купку п’яних шахтарів.

Темпл важко зітхнув. Здається, він уже почав шкодувати. Тоді насупився. Один із тих шахтарів здавався знайомим. Старий із пляшкою в руці й слідами сліз на щоках.

— Йосиф Лестек? — Темпл підібгав штани і ступив на вулицю. — Що з тобою сталося?

— Ганьба! — прохрипів актор, б’ючи себе в груди. — Натовп... жалюгідний. Моя вистава... жалюгідна. Культурна феєрія... фіаско! — Він схопив Темпла за сорочку. — Мене прогнали зі сцени! Мене! Йосифа Лестека! Того, хто керував театрами Середзем’я, наче своїми приватними володіннями! — Він вхопився за власну брудну сорочку. — Закидали гноєм! І замінили на тріо дівчат із голими цицьками. Під бурхливі овації. Це все, що нині цікавить глядачів? Цицьки?

— Гадаю, вони завжди були популярні...

— Це кінець! — завив Лестек до неба.

— Заціпся! — гаркнув хтось із вікна вгорі.

Темпл узяв актора під руку.

— Нумо я відведу тебе до Камлінга...

— Камлінг! — вирвався Лестек, вимахуючи пляшкою. — Та клята личинка! Та зрадлива зозуля! Він вигнав мене зі своєї нічліжки! Мене! Мене! Лестека! Але я йому помщуся!

— Не сумніваюсь.

— Він ще пошкодує! Вони всі пошкодують! Моя найкраща вистава ще попереду!

— Ти їм всім покажеш, але, гадаю, вранці. Є й інші нічліжки...

— Я без копійки за душею! Я продав свій віз, реквізит, заклав свої костюми! — Лестек впав навколішки в багно. — У мене немає нічого, крім лахів на мені!

Темпл видихнув пару і знову глянув на зоряне небо. Очевидно, він став на складний шлях. Але від цієї думки йому стало на диво приємно. Він нахилився й допоміг старому піднятись.

— У мене є намет. Місця вистачить на двох. Якщо ти готовий терпіти моє хропіння.

Лестек похитнувся.

— Я не заслуговую такої доброти.

Темпл знизав плечима.

— Я теж не заслуговував.

— Хлопчику мій, — широко розкинув руки актор, і в очах йому забриніли сльози.

А тоді його вирвало Темплу на сорочку.

Шай насупилась. Вона була впевнена, що Темпл сяде на того коня й поїде з міста, розтоптавши її дитячу довіру, і вона більше ніколи про нього не почує. Але він лише віддав іншому чоловікові лопату й попрощався з ним. А потім відвів якогось старого брудного п’яницю в будівлю Маджуда. Так, люди — це загадка без відповіді.

Вона часто не спала ночами. Дивилась на вулицю. Можливо, думала, що от-от з’явиться Кантлісс, хоч гадки не мала, який вигляд той має. А може, сподівалась побачити Піта і Ро, хоч сумнівалася, що тепер їх упізнає. Але переважно вона просто варилась у своїх страхах. Через брата і сестру, через Лемба, через той бій. Через речі, місця й обличчя, які хотіла б забути.

Через Джега із капелюхом на очах, який бурмотів: «Курити, курити». Через Додда, здивованого, що вона в нього вистрілила. Через того працівника банку, який ввічливо сказав: «Боюсь, я не можу вам допомогти». Він так їй всміхався, ніби вона була леді, що прийшла взяти позику, а не грабіжницею, яка зрештою вбила його нізащо. Через ту дівчину, яку повісили замість неї і чийого імені Шай навіть не знала. Вона висіла з табличкою на зламаній шиї, а мертві очі ніби казали «Чому я, а не ти?». У Шай досі не було відповіді.

У ці повільні темні години голова її наповнювалась сумнівами, як гнилий човен болотяною водою, занурюючись усе глибше і глибше в трясовину. Вона думала про мертвого Лемба, ніби це вже сталося, про Літа і Ро, що гниють невідомо де. Вона почувалася зрадницею через це, але ж як позбутися думки, якщо та вже вигулькнула?

Єдиною константою була смерть. Єдиним фактом серед імовірностей, шансів, ставок і перспектив. Ліф, сини Бакхорма, усі ті Духи. Постійні бійки в Кризі, люди, яких вішають за надуманими звинуваченнями, бідолахи, що вмирають від лихоманки чи нещасних випадків. Як той погонич, котрого вчора хвицьнув по голові братів кінь, чи продавець взуття, що потонув у нечистотах. Смерть щодня ходила серед них та кликала всіх і кожного.

Шай почула на вулиці копита й визирнула. Там мерехтіли смолоскипи, люди ховались на Ганках від грязюки, що летіла з-під коней. Вона обернулась до Лемба — великої фігури під складчастою ковдрою. З-під неї стирчало вухо, якому бракувало чималої частини. Вона чула його м’яке повільне дихання.

— Ти вже не спиш?

Він ще протяжніше зітхнув.

— Тепер ні.

Якісь чоловіки зупинились біля Церкви Костей Мера. Світло смолоскипів падало на їхні виснажені побиті обличчя. Шай сховалась назад. Ані Піта, ані Ро, ані Кантлісса.

— Ще якісь бандити до Мера.

— Чимало тут уже бандитів, — прохрипів Лемб. — Не треба вміти читати руни, аби сказати, що скоро проллється кров.

Копита й далі стукали, раптом пролунав регіт, закричала і стихла жінка, а біля амфітеатру вистукував молоток, нагадуючи, що наближається грандіозне шоу.

— Що як Кантлісс не приїде? — сказала вона в темряву. — Як ми тоді знайдемо Літа і Ро?

Лемб повільно сів і причесав пальцями своє сиве волосся.

— Тоді шукатимемо далі.

— А що як... — Вона вже давно про це думала, але досі не наважувалась вимовити вголос. — Що як вони мертві?

— Шукатимемо, доки не знатимемо напевно.

— А що як вони померли там, у дичині, й ми ніколи не дізнаємось напевно? З кожним місяцем усе менше шансів, що ми дізнаємось, хіба не так? Усе більше шансів, що вони загубляться і ми їх ніколи не знайдемо. — Її голос ставав пронизливішим, і вона не могла позбутися диких ноток. — Вони ж можуть бути де завгодно, живі чи мертві. Як нам знайти двох дітей у всій цій незвіданій глушині? Я питаю, коли нам варто буде припинити пошуки? Коли ми зможемо їх припинити?

Він скинув ковдру, підійшов до неї, скривився і присів поруч, дивлячись їй в очі.

— Ти можеш спинитися коли захочеш, Шай. Ти вже так далеко зайшла, і це був довгий, важкий шлях. Але, швидше за все, попереду також довгий, важкий шлях. Я дав твоїй матері обіцянку, і я її дотримуватимусь. Стільки, скільки буде потрібно. Все одно мені не стукають у двері кращі варіанти. Але ти ще молода. У тебе все життя попереду. Якщо ти спинишся, ніхто тебе не звинувачуватиме.

— Я звинувачуватиму. — Вона засміялась і витерла долонею сльози. — Та й у мене життя так собі, хіба ні?

— Тут ти вдалася в мене, — сказав він, поклавши покривало їй на ліжко. — Донька ти мені чи ні.

— Мабуть, я просто втомилась.

— А хто б не втомився?

— Я просто хочу їх повернути, — залізла вона під покривало.

— Ми їх повернемо, — поклав він їй на плече свою масивну руку. У ту мить вона майже йому вірила. — Поспи трохи, Шай.

За винятком перших променів світанку, що продиралися крізь завіси й падали на покривало Лемба, в кімнаті було темно.

— Ти справді битимешся з тим Голденом? — спитала вона згодом. — Мені здалося, він нормальний.

Лемб так довго мовчав, що вона почала гадати, чи той не заснув. Але потім він сказав:

— Прикро визнавати, але я вбивав і кращих людей з менш вагомих причин.

Сплячий партнер

Загалом Темпл мав визнати, що своїм життям не дотягував до власних найвищих стандартів. Чи навіть до найнижчих. Він перепробував безліч занять. Багатьох із них пристойні люди соромились би. Щодо решти, то через невезіння, нетерплячість і постійне бажання зайнятись чимось новим він майже все перетворив на розчарування, провали та відверті катастрофи.

Тож майстерня Маджуда, будівництво якої виходило на фінішну пряму, стала приємною несподіванкою.

Один із сулджукців, які подорожували з Товариством, виявився неперевершеним покрівельником. Лемб узявся за кладку і проявив себе в цьому якнайкрайще. Нещодавно приходили Бакхорми в повному складі, допомагали пиляти й прибивати дошки. Навіть лорд Інгельштад відволікся від тринькання грошей у грі в карти й дав кілька порад щодо фарбування. Поганих порад, та все ж.

Темпл відійшов на кілька кроків і глянув на майже завершений фасад, якому бракувало лише балясин на балконі й скла у вікнах. Він розплився в найширшій і найбільш самовдоволеній усмішці за останній час. А тоді мало не впав долілиць від удару в плече.

Він озирнувся, очікуючи почути, як Шай скаржиться, що він повільно віддає їй борг, але був змушений знову здивуватись.

За ним стояв чоловік. Невисокий, але тілистий, із яскраво-помаранчевими бакенбардами. Через товсті окуляри його очі здавались крихітними, натомість усмішка — широченною. На ньому був пристойний костюм, але руки — всі в шрамах від тяжкої роботи.

— Я вже й не сподівався знайти тут пристойну будівлю! — Він здійняв брову, глянувши на сидіння, що безладно виростали навколо стародавнього амфітеатру. — Але що ж я бачу буквально в себе під носом? — Він схопив Темпла за руку й тицьнув на майстерню Маджуда. — Цей обнадійливий екземпляр столярного ремесла! Сміливий дизайн, старанне виконання, п’янке поєднання стилів, що влучно відображають багатокультурний характер авантюристів, котрі досліджують цю незайману землю. І все це від мого імені! Пане, мені дуже приємно!

— Від вашого імені?

— Так! — Він показав на табличку над дверима. — Я Гонріг Карнсбрік, ліпша половина підприємства «Маджуд і Карнсбрік»! — Він обхопив Темпла руками, поцілував в обидві щоки, тоді засунув руку в кишеню жилета й дістав монету. — Невеликий бонус за ваші клопоти. Я завжди казав, що щедрість окупається!

Темпл кліпнув, глянувши на монету. П’ять срібних марок.

— Правда?

— Звісно! Моя щедрість не завжди фінансова й миттєва, але вона виражається в добрій волі та дружбі, яким немає ціни!

— Немає? Тобто... думаєте, немає?

— Саме так! Де мій партнер Маджуд? Де цей безсердечний старий скнара?

— Гадаю, він не чекав, що ви приїдете...

— Я сам не чекав! Але як я міг лишатись в Адуа, поки... це, — він розкинув руки, ніби намагався обійняти всю метушню, галас і сморід Криза, — все це відбувалось без мене? До того ж у мене є приголомшлива нова ідея, яку я хотів би з ним обговорити. Зараз головна новинка — пара.

— Невже?

— Інженерна спільнота на вухах стоїть після демонстрації нового вугільного поршневого апарату Скібгарда.

— Чого?

Карнсбрік нап’яв окуляри на широке чоло, примружився й глянув на пагорби за містом.

— Результати перших досліджень корисних копалин досить захопливі. Припускаю, що золото в цих горах чорне, хлопчику мій! Чорне, як... — Він витріщився на сходи будинку. — Не може бути... — Він знову вдягнув окуляри, і йому відвисла щелепа. — Знаменитий Йосиф Лестек?

Актор, закутаний у ковдру, із кількаденною сивою щетиною на щоках, стояв у дверях і кліпав.

— Ну, так...

— Мій дорогий пане! — Карнсбрік побіг сходами, кинув одному з синів Бакхорма марку, через що той мало не впустив молоток, схопив актора за руку й почав трясти енергійніше, ніж будь-який поршневий апарат. — Це честь із вами познайомитися, пане, надзвичайна честь! Мене ще в Адуа зачарував ваш Баяз. Справді зачарував!

— Ви надто добрі до мене, — пробурмотів Лестек, коли нестримно приємний партнер Маджуда потягнув його всередину. — Хоч я впевнений, що моя найкраща вистава ще попереду...

Темпл кліпав їм услід. Карнсбрік виявився не зовсім таким, як він очікував. Але ж таке вже життя. Він знову відійшов, щасливо споглядаючи свою роботу, і його знову мало не перекинув удар у плече. Він озирнувся, впевнений, що це вже точно Шай, і неабияк роздратований цього разу.

— Отримаєш ти свої гроші, кровопивце...

За ним стояв страшний чоловік із малесеньким обличчям, натягнутим на величезну лису голову.

— Мер... хоче... тебе бачити, — продекламував він, ніби ледве запам’ятав цю репліку.

Темпл уже почав гадати, навіщо могутній людині може знадобитись його смерть.

— Ти впевнений, що мене? — Чоловік кивнув. Темпл ковтнув клубок у горлі. — Вона не сказала навіщо?

— Не сказала. А я не питав.

— А якщо я не захочу йти?

Крихітне обличчя зморщилось ще сильніше від майже болючого зусилля:

— Це не варіант... вона сказала.

Темпл швидко озирнувся, але допомоги поруч не було, до того ж Мер із тих людей, від яких не втечеш. Якщо вона хоче його бачити, то скоро побачить. Він знизав плечима, безпорадний, як листочок на вітрі долі, і поклався на Бога. З якихось невідомих причин останнім часом той часто давав про себе знати Темплу.

Мер дуже довго й мовчки дивилася з-за свого столу.

Люди з високою самооцінкою обожнюють, коли на них так дивляться. Вони подумки перераховують усі свої чесноти, якими, мабуть, захоплюється ошелешений споглядач. Але для Темпла то були тортури. Відображаючись у її оцінювальному погляді, він бачив власне розчарування собою і звивався на стільці, бажаючи, щоб ця мука скінчилась.

— Для мене велика честь отримати запрошення від вашого... Мер... ства, — наважився він, уже не витримуючи тиші, — але...

— Чому ми тут?

Старий чоловік біля вікна, чия присутність поки була для Темпла загадкою, реготнув:

— Ювенс і його брат Ведеш сперечалися про це сім років, і що довше сперечалися, то далі від них вислизала відповідь. Я Захарус. — Він нахилився й простягнув вузлувату руку із чорними півколами бруду під нігтями.

— Як той маг? — спитав Темпл, невпевнено простягаючи руку у відповідь.

— Саме так. — Старий схопив його руку, розвернув її і торкнувся мозолів, що лишились на середньому пальці, хоч Темпл уже багато тижнів не тримав пера. — Людина літер, — сказав Захарус. Зграйка голубів, що сиділи на підвіконні, заметушились і замахали крилами.

— Я мав кілька професій. — Темпл зумів висмикнути долоню з на диво міцної хватки старого. — Мене навчав історії, теології та права у Великому Храмі Дагоски Гаддіш Кадія... — Мер різко на нього зиркнула, почувши це ім’я. — Ви його знали?

— Колись дуже давно. Я захоплювалась цією людиною. Він завжди проповідував і практикував одне й те саме. Завжди робив те, що вважав правильним, як би складно не було.

— Можу тільки погодитися, — пробурмотів Темпл.

— Різні завдання вимагають різних талантів, — сказала Мер. — У тебе є досвід роботи з договорами?

— Так сталось, що я брав участь у мирних переговорах і кілька разів перекроював кордон, коли востаннє був у Штирії. — Він виконував роль інструмента ганебного загарбання земель, але чесність — це добре для столярів і священників, а не для юристів.

— Я хочу, щоб ти підготував для мене договір, — сказала Мер. — Договір, згідно з яким Криз та частина Дальнього Краю навколо нього переходять у склад і під захист Імперії.

— Старої Імперії? Більшість поселенців із Союзу. Чи не було б простіше...

— Однозначно не в Союз.

— Зрозуміло. Не хочу добалакатись до неприємностей, як я це часто роблю, але здається, єдиний закон, який тут поважають, має вістря на кінці.

— Зараз, може, й так. — Мер підійшла до вікна й глянула на галасливу вулицю. — Але золото скінчиться, і старателі звідси підуть. Скінчиться хутро — підуть мисливці. Потім картярі, бандити, повії. І хто залишиться? Такі, як твій друг Бакхорм. Зводитимуть будинки, вирощуватимуть худобу за містом. Або як твій друг Маджуд, над чиєю чудовою майстернею і кузнею ти прієш останні кілька тижнів. Люди, які щось вирощують, щось продають, щось роблять. — Вона витончено підхопила пляшку і келих. — А такі люди люблять закони. Не надто люблять юристів, але вважають їх необхідним злом. Як і я.

Вона налила Темплу випити, але той відмовився:

— У нас із випивкою траплялись довгі болісні розмови, і зрештою ми вирішили, що ніколи не дійдемо згоди.

— Ми з випивкою теж не знаходимо спільної мови. — Вона стенула плечима й випила. — Але продовжуємо сперечатись.

— У мене тут є чернетка... — Захарус порився в своєму плащі, видобувши слабкий запах затхлої цибулі та пачку брудних папірців дивного розміру, на яких щось було нашкрябано максимально нерозбірливим почерком. — Як бачиш, я зазначив принципові позиції. Ідеально це має бути напівнезалежний підзахисний анклав, що сплачуватиме номінальні податки імперському уряду. Ось і прецедент є. Місто Кальцис має саме такий статус. А ще є... була... як це називається? Ця штука. Ну ти знаєш.

Він примружився й ляснув себе по голові, ніби сподівався вибити звідти відповідь.

— А в тебе є певний досвід у юридичних справах, — сказав Темпл, продивляючись документ.

Старий відмахнувся. На його руці були сліди підливки.

— Був. В імперських законах. Але дуже давно. А цей договір має бути написано відповідно до союзного права й з урахуванням шахтарських традицій.

— Зроблю все, що зможу. Але цей документ нічого не буде вартий, поки його не підпишуть представник місцевого населення і, гадаю, імператор.

— Імператора представляє імператорський легат.

— У вас такий є?

Захарус і Мер перезирнулись.

— Кажуть, легіони легата Сарміса за чотири тижні шляху звідси.

— Наскільки мені відомо, Сарміс не з тих людей, кого інші люблять до себе запрошувати. Вже не кажучи про його легіони.

Мер знизала плечима:

— Не йдеться про вибір. Папа Рінг хоче, щоб Криз увійшов до складу Союзу. Наскільки мені відомо, переговори в цьому напрямку просуваються добре. Ми не можемо цього допустити.

— Я зрозумів, — сказав Темпл.

Зрозумів, що їхня сварка сягнула міжнародного рівня і може загостритися ще сильніше. Але ескалація суперечок — це хліб із маслом для юриста. Треба визнати, думка про повернення до цієї професії викликала в нього певний трепет, але це однозначно був легкий шлях.

— Скільки тобі потрібно часу, щоб підготувати документ? — спитала Мер.

— Кілька днів. Мені ще треба закінчити майстерню Маджуда...

— Нехай моє прохання буде для тебе пріоритетом. За це я заплачу тобі двісті марок.

— Дві сотні?..

— Цього вистачить?

Це точно був легкий шлях. Темпл відкашлявся й сказав дещо хрипко:

— Цього вистачить, але спершу я мушу закінчити будівництво.

Він здивував самого себе більше, ніж Мер здивувала його платнею.

Захарус схвально кивнув.

— Ти з тих людей, які люблять все доводити до кінця. Темпл міг лише всміхнутися.

— Абсолютно навпаки, але я завжди хотів таким бути.

Веселощі

Прийшли майже всі. Усе Товариство возз’єдналося. Ну, звісно, за винятком Ліфа й інших, хто лишився в сирій землі серед суцільної порожнечі. Але прийшли всі решта. Сміялись, плескали одне одного по спині й розповідали побрехеньки про те, як у них усе добре. Хтось, ніби начепивши рожеві окуляри, згадував, яка чудова в них була подорож. Хтось захоплювався тим, у якій же прекрасній будівлі працюватимуть Маджуд і Карнсбрік. Мабуть, Шай варто було б веселитися з усіма. Зрештою, коли вона востаннє веселилась? Але їй завжди здавалося, що про веселощі простіше говорити або чекати на них, ніж справді веселитись.

Солодкий Деб скаржився на нестерпних старателів, яких він відвів у гори і які надурили його з оплатою, перш ніж він устиг надурити їх. Плакуча Скеля кивала й бурчала «М-м-м», коли той казав щось не те. Йосиф Лестек намагався вразити одну з повій історіями про пік своєї слави на сцені. Вона спитала, відбувалось це до чи після того, як збудували амфітеатр, котрому, за приблизними підрахунками, було вже значно більше тисячі років. Савіан і Лемб щось бубоніли в кутку, ніби знали один одного з дитинства. Геджес сховався в іншому з пляшкою. У Бакхорма з дружиною, які втратили двох дітей, досі лишався пристойний виводок, що бігав у всіх під ногами.

Шай зітхнула й мовчки випила за Ліфа та інших, хто вже був не з ними. Мабуть, їй більше підходило товариство мертвих. — Я в такому вбранні їздив у хвості стада!

Вона розвернулась до дверей і отетеріла. Там стояв якийсь успішний близнюк Темпла в новому чорному костюмі, чистенький, як принцеса. Його сплутане волосся і борода були акуратно підстрижені. Він десь надибав новий капелюх, а на додачу й нові манери, тож тепер більше скидався на власника будівлі.

Раптом вона відчула укол розчарування. Він був увесь такий новий, а їй чомусь хотілося бачити його колишнім.

— Темпл! — загукали присутні й з’юрмились навколо нього.

— Хто б міг подумати, що такого столяра можна виловити в річці? — сказав Карнсбрік, обійнявши Темпла за плечі, ніби знав його все життя.

— Справді чудова знахідка! — сказав Маджуд, наче то він його виловив і позичив йому грошей, а не Шай.

Вона покрутила в роті язиком, міркуючи, наскільки складно людині отримати хоч трохи заслуженої похвали, потім нахилилась, щоб плюнути крізь щілину між зубами, але побачила, що Лулін Бакхорм застережливо на неї дивиться, і ковтнула слину.

Мабуть, вона мала б радіти, що врятувала людину й привела до кращого життя. Вірила в нього, що б не казали інші. Дзвоніть же в дзвін! Та натомість їй здавалося, ніби всі тепер дізнались її сокровенну таємницю. Вона зловила себе на думці, що гадає, як би йому все зіпсувати, і ще більше розізлилась, що міркує, як капризна дитина. Тож вона розвернулась спиною до решти й сумно приклалася до пляшки. Принаймні пляшка ніколи ні з того, ні з сього не міняється. Вона завжди тебе розчаровує.

— Шай?

Вона вдала здивування, ніби не знала, що він тут.

— Невже це улюблена всіма плавуча колода, сам видатний архітектор.

— Саме він, — сказав Темпл, торкнувшись нового капелюха.

— Вип’єш? — спитала вона, протягуючи йому пляшку.

— Мені не варто пити.

— Вже надто велике цабе, щоб зі мною випити?

— Не достатньо велике. Я ніколи не вмів спинитись.

— Спинитися перед чим?

— Зазвичай я опинявся обличчям у лайні.

— Сьорбни. А я спробую впіймати тебе, якщо падатимеш, згода?

— Гадаю, це було б не вперше. — Він ковтнув і скривився, наче вона вгатила йому по причандаллю. — Господи! З чого це зробили?

— Я вирішила, що відповіді на це запитання краще не знати. Як і на те, скільки коштувало твоє нове вбрання.

— Я завзято торгувався, — стукав він себе в груди, намагаючись говорити нормально. — Ти б мною пишалася.

Шай пирхнула:

— Пишатися — це не до мене. Та й усе одно це, мабуть, була пристойна сума для людини в боргах.

— Кажеш, у боргах?

Принаймні це не змінилося.

— Востаннє, коли ми говорили, було...

— Сорок три марки? — Його очі палали тріумфом. Він простягнув палець, на якому легенько погойдувалась торбинка.

Вона кліпнула, тоді схопила її і відкрила. Монети там були не різнокаліберні, як це часто буває в Кризі, а переважно срібні. На перший погляд, там могло бути марок шістдесят.

— Ти почав красти?

— Гірше. Працювати юристом. Я додав десять марок за твою послугу. Зрештою, ти справді врятувала мені життя.

Вона розуміла, що мала б усміхатись, але не могла.

— Впевнений, що твоє життя стільки вартує?

— Лише для мене. А ти думала, я ніколи не розрахуюсь?

— Я думала, ти вчепишся за перший же шанс викрутитись і зникнеш уночі. А може, просто помреш.

Темпл вигнув брови.

— Я теж приблизно так і думав. Здається, я нас обох здивував. Сподіваюсь, приємно.

— Звісно, — збрехала вона, поклавши торбинку в кишеню.

— Ти не перерахуєш?

— Я тобі довіряю.

— Правда? — Його це здивувало, як і її, але вона відчула, що сказала правду. Це було правдою для багатьох у цій кімнаті.

— Якщо там не вистачає, я завжди можу знайти тебе і вбити.

— Приємно знати, що є такий варіант.

Вони мовчки сперлись на стіну й дивились, як теревенять їхні друзі. Вона глянула на нього, і він повільно подивився вбік. Ніби намагався перевірити, чи дивиться вона. А вона вдала, що дивилась не на нього, а на Геджеса. Було якось незручно стояти поруч із ним. Ніби без його боргу вони стали надто близькі, щоб їм було комфортно.

— Ти добре попрацював над цією будівлею. — То було найкраще, що вона спромоглася сказати.

— Хороша робота і сплачені борги. Є чимало людей, які б мене зараз не впізнали.

— Не впевнена, що я тебе впізнаю.

— Це добре чи погано?

— Не знаю. — Зависла пауза. У кімнаті ставало душно від такого натовпу, а обличчя Шай пашіло. Вона передала Темплу пляшку, він знизав плечима, ковтнув і віддав. Вона ковтнула більше. — І про що нам тепер говорити, якщо ти вже не винен мені грошей?

— Гадаю, про те саме, що й усі.

— А про що всі говорять?

Він насупився, оглядаючи кімнату.

— Здається, висока якість моєї роботи досить популярна...

— Якщо твоя голова роздується ще більше, ти впадеш.

— Багато хто говорить про майбутній бій...

— Я про це чула більш ніж достатньо.

— Завжди є тема погоди.

— Як я помітила, останнім часом на головній вулиці брудно.

— А я чув, буде ще брудніше. — Він криво всміхнувся, і вона всміхнулась у відповідь. Зрештою, не така й велика між ними була прірва.

Коли невідомо звідки вигулькнув Карнсбрік, Шай відчула, що вже п’яна.

— Скажеш кілька слів, перш ніж почнуться веселощі?

— Про що? — спитала вона.

— Вибач, дорогенька, але я звертався до цього джентльмена. Ти ніби здивована.

— Не знаю, що шокує більше — що я дорогенька чи що він джентльмен.

— Мені подобаються обидва звертання, — сказав винахідник, але Шай не до кінця його розуміла. — Як колишній духовний наставник колишнього Товариства, архітектор і головний столяр цієї видатної споруди ти міг би звернутись до нашого маленького зібрання на честь завершення роботи?

Темпл безпорадно підняв долоні, й Карнсбрік поволік його, а Шай знову приклалась до пляшки, що ставала все легшою. А Шай ставала менш роздратованою.

Мабуть, між цими процесами є зв’язок.

— Мій колишній учитель казав, що людину судять за її друзями! — гукнув Темпл присутнім. — Тож, гадаю, я не таке лайно, яким себе вважав!

Хтось засміявся, хтось закричав:

— Ні! Ні!

— Не так давно я не знав майже жодної гідної людини. А тепер їх повно в кімнаті, яку я збудував. Я дивувався, чому люди їдуть у цю забуту Богом дупу світу, хоч їх ніхто сюди не тягне. Тепер я розумію. Вони хочуть стати частиною чогось нового. Жити в новій країні. Бути новими людьми. Я мало не загинув у тій глушині й маю сказати, що навряд хтось би сильно за мною побивався. Але Товариство прийняло мене й дало шанс, якого я не заслуговував. Маю визнати, спочатку далеко не всі хотіли мене приймати, але одна така людина була і цього вистачило. Мій учитель казав, що праведників видно по тому, що вони дають людям, які нічого не зможуть повернути. Сумніваюся, що ті, кому не пощастило з нею торгуватися, погодяться, але я завжди вважатиму Шай Саус праведною людиною.

Усі схвально загомоніли, дехто підняв келихи, а Корлін плеснула Шай по спині й та чомусь скривилась.

— Мій учитель казав, що немає кращого дійства, ніж спорудження хорошої будівлі. Вона дає щось тим, хто в ній живе, тим, хто її відвідує, і навіть тим, хто щодня проходить повз. У своєму житті я не надто багато старався, але цю будівлю я намагався зробити якісно. Сподіватимемось, вона простоїть хоч трохи довше, ніж сусідні. Нехай Господь усміхається до неї, як усміхався до мене, відколи я впав у ту річку. І нехай вона приносить тепло та достаток своїм мешканцям.

— І безкоштовну випивку всім! — заревів Карнсбрік. Нажахані скарги Маджуда потонули в тисняві, що організувалась біля столу з пляшками. — Особливо самому майстру столяру! — Винахідник тицьнув Темплу в руку келих, щедро налив і так широко всміхнувся, що той не міг відмовитись. Вони з випивкою завжди сварились, але якщо пляшка вміє пробачати, то чому не може він? Хіба прощення не йде пліч-о-пліч із божественним? Ну, наскільки сильно його можуть напоїти?

Виявилось, досить сильно.

— Хороша будівля, хлопче. Я завжди знав, що в тебе є приховані таланти, — сказав Солодкий Деб, уже втретє доливаючи Темплу в склянку. — Добре приховані, але ж який сенс в очевидних прихованих талантах?

— Справді, який? — погодився Темпл, перехиливши четверту порцію.

То було все ще несмачно, але йому вже не здавалось, що він ковтає розжарений дріт. Зрештою, наскільки сильно можна напитись чотирма склянками?

Бакхорм дістав скрипку й заграв, а Плакуча Скеля гатила в барабан. Люди танцювали. Чи принаймні смикались на тлі музики. Танцями це б назвав лише дуже добрий суддя, але Темпл таким і почувався. З кожним келихом — а він уже збився з ліку — він ставав усе добрішим і менш осудливим. Тож, коли Лулін Бакхорм поклала на нього свої маленькі сильні руки, він не заперечував і заходився завзято випробовувати підлогу, яку поклав кілька днів тому.

У кімнаті ставало гарячіше, гучніше, темніше. Навколо плавали лискучі від поту обличчя, всі сміялись, і, чорт забирай, йому було так добре, як не було вже хтозна відколи. Можливо, з того вечора, коли він приєднався до війська Милосердної Руки, а найманське життя здавалось заняттям для хороших людей, які разом ідуть на ризик і сміються світові в обличчя, а не грабують, гвалтують і вбивають у промислових масштабах. Лестек спробував вклинитись із сопілкою, але закашлявся і його довелось вивести на свіже повітря. Темпл, здається, помітив, як Мер тихо говорить до Лемба під пильним наглядом кількох головорізів. Він витанцьовував з однією з повій, робив компліменти її огидно кричущому одягу, але вона все одно нічого не чула й постійно повторювала: «Що?». Потім танцював із кузеном Джентілі, роблячи компліменти вже його вбранню, брудному після розкопок і з запахом розритої могили, але чоловік усе одно засяяв від похвали. Корлін і Плакуча Скеля вчепились одна в одну, серйозні, як судді, й обидві намагалися вести. Темпл мало язиком не вдавився, настільки химерна то була парочка. Раптом він уже танцював із Шай, і йому здавалося, що досить пристойно. То було неабияке досягнення, враховуючи, що він досі тримав напівповну склянку, а вона — напівпорожню пляшку.

— Ніколи б не подумав, ідо ти танцюристка, — прокричав він їй у вухо. — Надто жорстка для цього.

— А я ніколи не думала, що ти танцюрист, — її подих обпікав його щоку. — Надто м’який.

— Маєш рацію. Мене дружина навчила.

Вона на мить застигла.

— У тебе є дружина?

— Була. І донька. Вони померли. Вже давно. Але іноді здається, що зовсім недавно.

Вона ковтнула з пляшки, скоса глянула на нього понад горлечком, і від того погляду йому перехопило подих. Він нахилився щось сказати, але вона обхопила його за голову і несамовито поцілувала. Якби в нього був час подумати, він би припустив, що вона не з тих, хто ніжно цілується. Але часу подумати, чи відповісти на її цілунок, чи спинити її, чи навіть вирішити, чого він хоче, не було. Вона відштовхнула його голову і заходилась танцювати з Маджудом, лишивши його на поталу Корлін.

— Якщо сподіваєшся, що і я тебе цілуватиму, то подумай двічі, — прогарчала вона.

Він притулився до стіни. Голова йому крутилась, обличчя спітніло, серце вискакувало, як від лихоманки. Дивно, як буває від невеличкого обміну слиною. Особливо якщо ще й дати кілька порцій міцного напою людині, котра десять років не пила. Він глянув на свою склянку, подумав, що краще вилити її вміст на стіну, але тоді вирішив, що стіну цінує більше за себе, і випив.

— З тобою все гаразд?

— Вона мене поцілувала, — пробурмотів він.

— Шай?

Темпл кивнув, а тоді розумів, що сказав це Лембу, й подумав, що то було не наймудріше рішення.

Але дебелий північанин лише всміхнувся.

— Ну, мене це абсолютно не дивує. Всі в Товаристві знали, що так і буде. Гиркання, лайка, сварки через борг. Класика.

— Чого ж ніхто нічого не казав?

— Дехто тільки про це й говорив.

— Я маю на увазі, не сказали мені.

— У моєму випадку — бо я заклався з Савіаном на те, коли це станеться. Ми обидва думали, що значно раніше, але я виграв. Він іноді такий смішний покидьок, цей Савіан.

— Він... що? — Темпл уже не знав, що його шокувало більше: що поцілунок Шай нікого не здивував, чи що Савіан буває смішним. — Прикро бути таким передбачуваним.

— Люди зазвичай люблять передбачувані повороти. Потрібна сила, щоб кинути виклик очікуванням.

— Тобто в мене її немає.

Лемб лише смикнув плечима, ніби хотів сказати, що на це запитання відповідь не потрібна. Тоді взяв свій потертий капелюх.

— Ти куди? — спитав Темпл.

— Я що, не маю права теж повеселитись? — Він поклав руку Темплу на плече. Дружній батьківський жест, але й до страшного сильний. — Обережно з нею. Вона не така крута, як здається.

— А я? Я навіть не здаюсь крутим.

— Це правда. Але якщо Шай тебе скривдить, їй я ноги не зламаю.

Коли до Темпла нарешті дійшло, про що Лемб говорить, той уже зник. Солодкий Деб схопив скрипку, заліз на стіл і гарцював так, що тарілки стрибали. Він настільки люто пиляв струни, ніби вони стискали шию його коханої і він мав лише кілька секунд, щоб її врятувати.

— Я думала, ми танцюємо?

Щоки Шай були рум’яні, а темні очі сяяли. З якихось причин, до яких йому було байдуже, та й які навряд були надто заплутані, вона здалась йому до небезпечного гарною. Тож пішло воно все. Він перехилив свою склянку в максимально чоловічій манері, але та виявилась порожньою. Він її викинув, схопив пляшку Шай, вона схопила іншу його руку й вони потягли одне одного в натовп.

Давно вже Шай як слід не напивалась, але виявилося, що хисту не втратила. Переставляти ноги було непросто, але якщо дивитись на землю і як слід зосередитись, вона майже не падала. У готелі було надто світло, і Камлінг щось сказав про політику щодо гостей, а вона розсміялась йому в обличчя й сказала, що в його довбаному закладі повій більше, ніж гостей. Темпл теж засміявся, пирхнув, і з носа йому в бороду вилетіла шмаркля. Тоді він побіг за Шай сходами, схопивши її за дупу, що спершу було весело, але вже почало бісити, тож вона вліпила йому ляпаса й він мало не впав. Але вона впіймала його за сорочку, притягнула до себе, вибачилась за ляпас, він спитав, за який ляпас, а тоді почав її цілувати. Вона відчула присмак алкоголю, що було зовсім не погано.

— А Лемба немає?

— Він зараз у Мера.

Чорт забирай, усе навколо закрутилося. Вона рилась у штанях, шукаючи ключ, сміялась, тоді рилась у його штанях. Вони притислись до стіни й цілувались. Вона відчувала в роті його дихання, язик, своє волосся. Тоді двері з грюкотом відчинились, і вони, спотикаючись, ввалились у темну кімнату. Вона залізла на нього. Обоє гарчали. Кімната хиталась. Вона відчула, як до горла підступила блювота, але проковтнула її. Їй було байдуже, та й Темпл явно нічого не помітив, бо був надто зайнятий, вовтузячись із ґудзиками на її сорочці, ніби ті були завбільшки з вушко голки.

Вона помітила, що двері відчинені, спробувала зачинити ногою, але не розрахувала відстань, пробила діру в штукатурці й знову засміялась. Зачинила з наступної спроби, а він тим часом розстібнув її сорочку й цілував груди, що було досить приємно, хоч і трохи лоскотно. Власне тіло здавалося їй дивним і блідим. Вона намагалася згадати, коли востаннє щось таке робила, й вирішила, що надто давно. Тоді він зупинився і витріщився в темряву. Його очі були як пара світлячків.

— Ми правильно чинимо? — спитав він, такий комічно серйозний, що вона мало знову не розреготалась.

— А я, бляха, звідки знаю? Знімай штани.

Вона намагалася вивільнитись зі своїх, але на ній досі були черевики і вона заплуталась. Варто було спершу роззутися, але вже було запізно, тож вона й далі хрипіла та борсалась. Пояс теліпався, наче розрізана навпіл змія. На одному кінці був ніж, що бився об стіну. Нарешті вона скинула один черевик і витягла зі штанів одну ногу, чого було достатньо в цьому випадку.

Вони якось доповзли до ліжка, сплівшись в обіймах, переважно голі, тепло й приємно звиваючись. Його рука була в неї між ніг, і вона терлась об неї стегнами. Вони все менше сміялись і все більше гарчали, повільно і хрипко. За її заплющеними повіками спалахнули яскраві цятки, тож вона мусила відкрити очі, аби не було такого відчуття, наче вона падає з ліжка чи зі стелі. З розплющеними очима було гірше. Кімната крутилась, наповнена гучним диханням і її серцебиттям. Вона відчувала тепле тертя їхніх тіл. Пружини в старому матраці незадоволено скрипіли, але нікому не було діла до їхніх скарг.

У голову їй полізли думки про брата й сестру, про Лемба, про бій, але вона відмахнулась від них, як від диму, і вони закрутились у вихорі разом зі стелею.

Зрештою, коли вона востаннє веселилась?

— Ох, — заскиглив Темпл. — О ні.

Він стогнав, наче проклята душа в пеклі перед лицем вічних страждань, гірко шкодуючи, що змарнувала життя в гріху.

— Боже, допоможи.

Але Бог допомагав праведним, а Темпл не міг себе віднести до цієї категорії. Не після вчорашніх розваг.

Усе тіло боліло. На його голих ногах лежало покривало. Під стелею дзижчала муха. Сонце прокрадалось у кімнату з-за завіс, а за ним лунали звуки життя та смерті в Кризі. Тепер він згадав, чому кинув пити. Зате не міг згадати, з якого дива вирішив, що було б непогано спробувати знову.

Він здригнувся від булькання, що його розбудило, якимось чином трішки підняв голову й побачив Шай, що зігнулась над нічним горщиком. Вона була гола, за винятком одного черевика й штанів на щиколотці. Її ребра випинались, і вона блювала. Промінь сонця з вікна освітив її лопатку, й він помітив величезний шрам, схожий на перевернутий лист.

Вона випросталась, глянула на нього впалими очима в темних колах і витерла слину.

— Поцілуємось?

Він видав якийсь химерний звук. Чи то сміх, чи то відрижка, чи то стогін. Такого вечора він би не хотів повторити й за рік. Та й навіщо?

— Треба подихати свіжим повітрям.

Шай підтягнула штани, але пояса не застібнула, тож вони висіли на дупі, поки вона пленталась до вікна.

— Не треба, — простогнав Темпл, але її було не спинити. Принаймні якщо не ворушитись, що було неможливим. Вона відсунула завіси й настіж відкрила вікно, а він мляво намагався затулити очі від безжального світла.

Шай лаялась, шукаючи щось під сусіднім ліжком. Він очам не повірив, коли вона дістала повну на чверть пляшку, витягла зубами корок і сіла, збираючись із силами, наче плавець перед стрибком у крижану воду.

— Ти ж не хочеш...

Вона перевернула пляшку і ковтнула, потім затиснула рукою рот, м’язи на її животі засмикались, вона відригнула, скривилася, затрусилась і простягнула пляшку йому.

— Будеш? — спитала вона вологим голосом.

Його мало не знудило від самого видовища.

— Господи, ні.

— Це єдине, що допоможе.

— А щоб вилікувати рану від ножа, людину треба ще раз штрикнути?

— Коли звикаєш себе штрикати, зупинитися складно.

Вона сховала шрам під сорочкою, почала застібати ґудзики, потім побачила, що застібнула неправильно, від чого все перекрутилось, здалась і впала на сусіднє ліжко. Темпл, мабуть, ще ніколи не бачив таку виснажену і змучену людину, навіть у дзеркалі.

Гадав, чи варто і йому вдягнутись. Брудні ганчірки, що валялися на підлозі, трохи нагадували його новенький костюм, але він не був певен. Він не був певен ні в чому. Змусив себе сісти і стягнути з ліжка ноги, ті наче були зі свинцю. Переконавшись, що його шлунок зараз не повстане, він глянув на Шай і сказав:

— Ти ж знаєш, що знайдеш їх.

— Звідки мені знати?

— Бо ніхто не заслуговує усмішки долі так, як ти.

— Ти не знаєш, чого я заслуговую. — Вона сперлась на лікті, й голова трохи сховалась у її кістлявих плечах. — Ти не знаєш, що я коїла.

— Навряд щось гірше, ніж те, що ти вчора зробила зі мною.

Вона не засміялася. Дивилась повз нього, кудись далеко.

— Коли мені було сімнадцять, я вбила хлопця.

Темпл ковтнув клубок у горлі.

— Ну, так, це гірше.

— Я втекла з ферми. Ненавиділа її. Ненавиділа свою кляту матір. Ненавиділа свого довбаного вітчима.

— Лемба?

— Ні, першого. Їх у матері вистачало. У мене була дурнувата ідея відкрити крамницю. Але все одразу пішло шкереберть. Я не хотіла вбивати того хлопця, але злякалась і порізала його. — Вона потерла щелепу кінчиком пальця. — Кров ніяк не спинялась.

— Він сам напросився?

— Гадаю, так. І отримав своє. Але в нього була родина. Вони мене переслідували, я тікала, зголодніла, почала красти. — Все це вона говорила абсолютно монотонно. — Згодом я вирішила, що справедливості не існує, тож почала просто красти, замість щось робити. Зв’язалась із поганою компанією, яку зробила ще гіршою. Нові грабунки, нові вбивства. Хтось сам напрошувався, але дехто — ні. Хто насправді отримує те, на що заслуговує?

Темпл подумав про Кадію.

— Гадаю, Бог буває покидьком у цьому сенсі.

— Зрештою, оголошення про мій розшук висіли по всьому Ближньому Краю. Мене прозвали Димом, як щось страшне. За мою голову призначили винагороду. Мабуть, то єдиний випадок, коли хтось вирішив, що я чогось варта. — Вона скривила губи, оголивши зуби. — Замість мене впіймали й повісили якусь жінку. Вона була навіть не схожою на мене, але її вбили, а мені все зійшло з рук, і я не знаю чому.

Зависла важка мовчанка. Шай узяла пляшку й зробила кілька великих ковтків, напруживши шию. Потім схопила ротом повітря, а очі її засльозились. То була ідеальна мить для Темпла, щоб вибачитись і втекти. Кілька місяців тому за ним би й слід уже прохолов. Зрештою, він віддав борг, а це вже краще, ніж він зазвичай чинив. Але цього разу йому чомусь не хотілося тікати.

— Якщо хочеш, щоб я погодився і сказав, яка ти жахлива, боюсь, я цього не зроблю, — сказав він. — Як на мене, ти просто наробила помилок.

— Ти називаєш це помилками?

— Дурними помилками, але так. Ти ніколи не вирішувала свідомо чинити зло.

— А хто свідомо таке чинить?

— Я. Передай пляшку.

— Що це в нас? — спитала вона, кинувши її Темплу. — Змагання за звання найбільш паскудного минулого?

— Так, і я переміг. — Він заплющив очі й змусив себе зробити ковток, що обпалив горло. — Коли померла моя дружина, я рік був найжалюгіднішим п’яницею, якого ти колись бачила.

— Я бачила дуже жалюгідних.

— Тоді уяви ще гіршого. Я думав, що нижче вже падати нікуди, тож пішов юристом у ватагу найманців. Виявилось, що падати було куди. — Він підняв пляшку, ніби салютував. — Військо Милосердної Руки під командуванням генерал-капітана Нікомо Коски! О, яке шляхетне братство! — Він ковтнув ще. То було водночас і огидно, і приємно. Наче колупати струп.

— Звучить шикарно.

— Я теж так подумав.

— А виявилось не шикарно?

— Виявилося, що то найбільше збіговисько людського непотребу, яке тільки можна уявити.

— Я бачила доволі мерзенних поганців.

— Тоді уяви ще гірших. Спершу я думав, що були якісь причини на те, що вони робили. На те, що ми робили. Я переконав себе, що були шляхетні мотиви. А тоді зрозумів, що цьому не може бути жодних виправдань, але продовжував, бо був неабияким боягузом. Нас відправили в Ближній Край розібратися з повстанцями. Один мій друг намагався врятувати кількох людей. Його вбили. І їх. Вони вбили одне одного. А я, як завжди, викрутився, втік, як боягуз, впав у річку, і, з відомих лише йому причин, Бог послав мені добру жінку, що виловила мою нікчемну тушу.

— Власне, він послав тобі вбивцю.

— Ну, його шляхи до біса загадкові. Не скажу, що одразу до тебе прикипів, але я починаю думати, що Бог послав мені саме те, що було потрібно. — Темпл встав. То було непросто, але він зумів. — Таке відчуття, ніби я все життя тікав. Може, час уже спинитись. Принаймні спробувати. — Він сів поруч із нею, всім тілом відчувши скрип пружин. — Мені байдуже, що ти накоїла. Я тобі винен. Щоправда, лиш своє життя, та все ж. Дозволь мені лишитися. — Він відкинув порожню пляшку, глибоко вдихнув, облизав великий і вказівний пальці та пригладив бороду. — Нехай допоможе мені Господь, але я таки зважусь на поцілунок.

Вона примружилась. Всі кольори на її обличчі були якісь неправильні. Шкіра — жовтувата, очі — трохи рожеві, губи — сині.

— Ти серйозно?

— Може, я й дурень, але не відпущу жінку, що може наблювати цілий горщик і не розляпати. Витри рот і йди сюди.

Він нахилився до неї, хтось гупав у коридорі, а її рот смикнувся усмішкою. Вона теж нахилилась. Її волосся лоскотало його плече, а з рота тхнуло, але йому було байдуже. Дверна ручка повернулась і заторохтіла. Шай так пронизливо гаркнула на двері, що Темплу ніби сокиру в голову встромили.

— Не та довбана кімната, йолопе!

Та попри це, двері відчинились і в кімнату зайшов чоловік. Високий, з коротким світлим волоссям і вишукано вдягнений. Він мав різкий вираз обличчя, а очі його неквапливо блукали приміщенням, ніби то була його кімната і його одночасно роздратувало й повеселило те, що тут хтось трахався.

— Та ні, здається, та, — сказав він, і за спиною в нього з’явилися ще двоє чоловіків. Таких, яких ніде не хочеш зустріти, а надто в своїй кімнаті. — Я чув, ви мене шукаєте.

— Хто ти в біса такий? — прогарчала Шай, зиркнувши в куток, де на підлозі лежав її ніж.

Незнайомець усміхнувся, наче фокусник, який збирається виконати неймовірний трюк:

— Ґреґа Кантлісс.

Водномить сталося кілька речей. Шай запустила в двері пляшку й кинулась до ножа. Кантлісс кинувся до неї, двоє його посіпак застрягли у дверях.

А Темпл кинувся до вікна.

Забувши про обіцянки бути поруч хай там що, він раптом опинився на вулиці. Повітря дряпало горло, він нажахано верескнув, упав, прокотився холодною багнюкою, схопився і голий помчав головною вулицею. У більшості міст це було б чимось неприйнятним, але в Кризі — цілком пересічна річ. Він почув крик і побіг далі, а серце так сильно калатало, що, здавалось, от-от вибухне голова. Він опинився біля Церкви Костей Мера.

Коли вартові біля дверей його побачили, вони всміхнулися, потім насупились, а тоді зупинили його.

— У Мера є певні правила щодо штанів...

— Я маю побачити Лемба. Лемба!

Один із вартових вмазав йому по обличчю, аж голова закинулась, і він врізався в дверний прохід. Темпл розумів, що абсолютно це заслужив, але перший удар чомусь завжди здається несподіванкою.

— Лембе! — закричав він, прикриваючи голову. — Ле... о-о-ой...

Другий охоронець вгатив йому в живіт, він зігнувся, йому забракло повітря, й він упав навколішки, надуваючи криваві бульки. Поки він роздивлявся кладку під ногами, не здатний дихати, один з вартових схопив його за волосся й почав підіймати, заносячи кулак.

— Облиште його. — На щастя Темпла, Савіан встиг упіймати кулак, перш ніж той опустився. — Він зі мною. — Він узяв Темпла під руку й потягнув у двері, знявши свій плащ і накинувши тому на плечі. — Що в біса сталося?

— Кантлісс... — прохрипів Темпл, шкутильгаючи ігровою залою і показуючи в бік готелю, не в змозі вимовити більше одного слова за раз. — Шай...

— Що сталося? — Лемб вийшов із покоїв Мера і спускався сходами, теж босий і в наполовину застібнутій сорочці. На мить Темплу стало цікаво, чому той так виглядає, але потім він помітив у руці Лемба меч і йому стало дуже страшно. А тоді побачив на його обличчі щось таке, від чого стало ще страшніше.

— Кантлісс... у Камлінга... — зумів пробелькотіти він.

Лемб на мить застиг, а тоді кинувся до дверей, змітаючи на своєму шляху вартових. Савіан рушив за ним.

— Усе гаразд?

Мер стояла на балконі в ґуркському халаті. Між її ключицями виднівся блідий шрам. Темпл закліпав, гадаючи, чи був Лемб із нею, тоді закутався в позичений плащ і мовчки пішов за рештою.

— Одягни штани! — гукнула вона йому.

Коли Темпл дошкандибав до готелю, Лемб уже схопив Камлінга за комір і однією рукою витягнув з-за стійки. В іншій руці він тримав меч. Власник закладу відчайдушно пищав:

— Вони просто її забрали! Мабуть, у Білий Дім, гадки не маю, я не міг нічого вдіяти!

Лемб відкинув Камлінга в бік і випростався. Його дихання було більше схоже на гарчання. Він обережно поклав меч на стійку і вперся в неї долонями, розчепіривши пальці. У місці, де мав бути середній, блищало дерево. Савіан пішов за стійку, відштовхнув Камлінга, узяв з полиці склянку й пляшку, дмухнув і відкоркував.

— Якщо потрібна допомога, можеш на мене розраховувати, — прохрипів він, наливаючи.

Лемб кивнув.

— Але ти маєш знати, що простягати мені руку допомоги небезпечно для здоров’я.

Савіан закашляв і штовхнув йому склянку.

— Здоров’я в мене й так кепське.

— Що ти робитимеш? — спитав Темпл.

— Вип’ю. — Лемб узяв склянку й осушив її. Сива щетина на його шиї смикнулась. Савін перехилив пляшку й налив ще.

— Лембе! — Непевною ходою зайшов лорд Інгельштад. Обличчя його було бліде, а весь жилет — у плямах. — Він сказав, що ти будеш тут!

— Хто сказав?

Інгельштад безпорадно реготнув, кинув капелюх на стійку, й кілька пучків його нещасного волосся лишилися стирчати вертикально.

— Дивна штука. Після розваг у Маджуда я грав у карти в Папи Рінга. Зовсім втратив лік часу й, треба визнати, опинився у фінансовій скруті. Зайшов якийсь джентльмен, щось сказав Папі, й той пообіцяв пробачити мій борг, якщо я передам тобі послання.

— Яке послання? — Лемб знову випив, і Савіан долив йому.

Інгельштад притиснувся до стіни:

— Він сказав, що твоя подруга побуде його гостею... І він дуже хоче бути гостинним господарем, але завтра ти маєш піддатися йому. Сказав, що ти й так програєш бій, тож можеш зробити це добровільно і ви обоє підете з Криза вільними людьми. Він сказав, що дає слово. Дуже на цьому наголошував. Тож, здається, ти маєш його слово.

— Як же мені пощастило, — сказав Лемб.

Лорд Інгельштад придивився до Темпла, ніби лише щойно помітив його незвичне вбрання.

— Здається, в декого була ще важча ніч, ніжу мене.

— Можеш і від мене йому передати послання?

— Гадаю, кілька зайвих хвилин уже не вплинуть на настрій леді Інгельштад. Я все одно приречений.

— Тоді скажи Папі Рінгу, що я берегтиму його слово.

І сподіваюсь, він так само вчинить зі своєю гостею.

Аристократ позіхнув і начепив капелюх.

— Загадки, загадки. Але потім я йду спати!

І він пошкандибав на вулицю.

— Що ти робитимеш? — прошепотів Темпл.

— Були часи, коли я пішов би туди, чого б це не коштувало, і пролив би кров. — Лемб підняв склянку й задивився на неї. — Але мій батько завжди казав, що терплячість — королева чеснот. Треба бути реалістом. Завжди.

— То що ти робитимеш?

— Чекатиму. Думатиму. Готуватимусь. — Лемб допив і прикусив зубами склянку. — А тоді проллю кров.

Високі ставки

— Стрижка? — спитав Фокін, націливши свій порожній професійний погляду дзеркало. — Чи щось радикальніше?

— Зголи все, і волосся, і бороду, якомога коротше. Фокін кивнув, ніби й сам про таке думав. Зрештою, клієнт завжди має рацію.

— Отже, вологе гоління голови?

— Не хочу, щоб той покидьок мав за що вчепитись. Та, гадаю, мого вигляду це вже не зіпсує, правда ж?

Фокін вичавив свій порожній професійний смішок і почав. Гребінець застрягав у густій гриві Лемба, клацання ножиць різало тишу на маленькі шматочки. За вікном наростав гамір збудженого натовпу, і напруга в кімнаті зростала. Сиві пасма падали на простирадло і сипались на підлогу дражливими візерунками, котрі, здавалось, мали прихований сенс. Лемб совав їх ногою.

— І куди воно дівається?

— Наш час чи волосся?

— І те, й інше.

— Щодо часу я б краще спитав філософа, а не перукаря. Щодо волосся — ми його змітаємо й викидаємо. Хіба що чиясь подруга просить...

Лемб глянув на Мера. Вона стояла на вулиці й одним оком стежила за його приготуваннями, а іншим — за вулицею. Стрункий силует на тлі призахідного сонця. Він різко пирхнув.

— Однієї миті це частина тебе, а наступної — сміття?

— Ми й до людей ставимось як до сміття, то що казати про Тхне волосся?

Лемб зітхнув.

— Мабуть, ти маєш рацію.

Фокін підточив бритву об ремінець. Клієнти зазвичай цінують розкіш. Блиск дзеркала, лампи, драматизм у кожній процедурі.

— Обережно, — сказала Мер, якій зайвий драматизм сьогодні навряд був потрібен.

Треба визнати, Фокін значно більше боявся її, ніж Лемба. Він знав, що північанин безжальний убивця, але підозрював, що є в ньому щось добре. А щодо Мера він таких підозр не мав. Тож він відвісив свій порожній професійний уклін, припинив гострити, стер піну й узявся за волосся та бороду Лемба, а тоді почав голити обережними шиплячими рухами.

— Тебе не бісить, що воно завжди відростає? — спитав Лемб. — І нічого з цим не вдієш.

— Хіба це стосується не кожної професії? Торгівці продають одне, щоб купити інше. Фермери збирають один урожай і садять інший. Ковалі...

— Якщо вбити людину, вони лишиться мертвою, — просто сказав Лемб.

— Але насмілюся сказати й сподіваюся, що не ображу вас, убивці рідко спиняються на одній жертві. Якщо вже почав, завжди є хтось ще, кого треба вбити.

Лемб глянув на Фокіна в дзеркало.

— А ти все ж філософ.

— Лише аматор.

Фокін пишно помахав теплим рушником, і на світ з’явився стрижений Лемб, посічений купою неприкритих шрамів. За всі роки роботи перукарем, включно з трьома у ватазі найманців, Фокін ще не бачив настільки побитої, пом’ятої й понівеченої голови.

— Ха. — Лемб нахилився до дзеркала, покрутив своєю масивною щелепою, поморщив носом, ніби хотів переконатись, що то таки його відображення. — Ось який на вигляд лютий покидьок, га?

— Я б сказав, що обличчя — це лише поверхня. Значення має людина під ним і її вчинки.

— Це точно. — Лемб на мить глянув на Фокіна, а тоді знову на себе. — Але це обличчя лютого покидька. Ти зробив із ним усе, що було можливо. Ти ж не винен, що тобі дістався такий матеріал.

— Я просто намагаюсь виконувати свою роботу якнайкраще, адже хочу й до себе такого ставлення.

— Стався до людей так, як хочеш, щоб вони ставились до тебе. Так казав мій батько. Втім, здається, у нас із тобою різні роботи. Мета моєї — зробити з іншою людиною те, що їй сподобається якнайменше.

— Ти готовий? — Мер тихенько підійшла й дивилась на них обох у дзеркало.

Лемб смикнув плечима.

— Людина або завжди до такого готова, або ніколи.

— Згодиться. — Вона підійшла і взяла Фокіна за руку.

Йому дуже хотілось відійти, але він дотримувався свого порожнього професіоналізму. — Сьогодні ще є робота?

Фокін ковтнув клубок у горлі.

— Лише одна.

— Через дорогу?

Він кивнув.

Мер поклала йому в долоню монету й нахилилась ближче.

— Наближаються часи, коли кожна людина в Кризі муситиме обирати свій бік вулиці. Сподіваюсь, ти обереш мудро.

Захід сонця створював у місті атмосферу карнавалу. Єдина течія п’яних ненажерливих покидьків стікалась до амфітеатру. Йдучи повз, Фокін помітив на прадавній бруківці розмічене Коло, кроків шість завширшки. Смолоскипи на жердинах позначали краї та висвітлювали дійство. Старі кам’яні сидіння та нещодавно склепані вже кишіли глядачами, яких це місце не бачило кілька століть. Букмекери займалися своїми справами й записували на високих дошках ставки. Торговці продавали пляшки й гарячі хрящі за настільки задертими цінами, яких не бувало навіть у цій столиці задертих цін.

Фокін глянув на всіх цих людей, що натикались одне на одного. Більшість із них навіть не знали, що таке перукар, не кажучи вже про те, щоб до нього сходити. Уже всоте за день, втисячне за тиждень і вмільйонне, відколи з’явився тут, він подумав, що не треба було сюди їхати. Він вчепився за свою сумку й пішов далі.

Є такі люди, які, що більше мають грошей, то менше хочуть їх витрачати. Таким був і Папа Рінг. Його помешкання видавалося скромним порівняно з оселею Мера. Меблі не пасували одні до одних і були всі в скалках, а грудкувата стеля скидалась на старе простирадло. Глама Голден сидів перед тріснутим дзеркалом, освітлений свічками. Було щось абсурдне в цьому величезному тілі, що втиснулося на стілець і накрилося потертим коциком. Його голова ніби балансувала на тулубі, як вишня на торті.

Рінг стояв біля вікна, як перед цим Мер, стиснувши за спиною свої великі кулаки.

— Зголи все, — сказав він.

— Окрім вусів. — Ґолден дістав з-під простирадла руку й погладив великим та вказівним пальцем верхню губу. — Вони у мене все життя були. І залишаться.

— Найяскравіша частина волосся на обличчі, — сказав Фокін, хоч насправді, попри погане освітлення, помітив чимало сивого волосся. — Було б дуже прикро їх голити.

Хоч він і був безсумнівним фаворитом майбутнього бою, в очах Голдена читалась якась дивна загнана вологість, коли він глянув на Фокіна в дзеркалі.

— А тобі за щось прикро?

Фокін на мить загубив свою порожню професійну усмішку.

— Як і всім, сер. — Він почав стригти. — Принаймні якщо людина про щось шкодує, це на дасть їй повторити свої помилки.

Голден насупився до самого себе в тріснуте дзеркало.

— А я, скільки б не шкодував, усе одно знову й знову повторюю ті самі помилки.

Фокін не знав, що на це відповісти, але в таких випадках перукар має перевагу. Його ножиці самі заповнюють тишу. Клац, клац, жовті пасма падали на підлогу дражливими візерунками, котрі, здавалось, мали прихований сенс.

— Ти був у Мера? — гукнув Папа Рінг.

— Так, сер, був.

— І як вона там?

Фокін згадав поведінку Мера й подумав, що хоче почути Папа Рінг. Хороший перукар ніколи не зіпсує правдою надії свого клієнта.

— Здається, вона дуже напружена.

Рінг глянув у вікно, нервово крутячи пальцями за спиною.

— Гадаю, не даремно.

— А той чоловік? — спитав Ґолден. — З яким я битимусь.

Фокін на мить перестав стригти.

— Він дуже задумливий. Про щось шкодує. Але зосереджений на цілі. Якщо чесно, він дуже схожий на вас. — Фокін не промовив того, про що щойно подумав.

Що, судячи з усього, він щойно постриг когось із них востаннє.

Бі саме мила підлогу, коли в двері зайшов він. Їй не потрібно було навіть бачити його, вона впізнала кроки.

— Ґреґа? — Вона кинулась до нього, а серце аж вискакувало. — Ґреґа?

Він розвернувся й скривився, ніби від звуку свого імені його нудило. Видавався втомленим, дуже п’яним і змученим. Вона завжди вміла читати його настрій.

— Що?

Вона понавигадувала безліч історій про їхнє возз’єднання. В одній він хапав її в обійми й казав, що тепер вони одружаться. В іншій він був поранений і вона його виходжувала. У цих історіях вони сварилися, сміялися, він плакав і вибачався за те, як до неї ставився.

Але в жодній історії він її не ігнорував.

— Це все, що ти можеш мені сказати?

— А що ти ще хочеш? — Він навіть не дивився їй в очі. — Мені треба поговорити з Папою Рінгом.

І він пішов далі коридором.

Вона схопила його за руку.

— Де діти? — Її голос став пронизливим від розчарування.

— Не лізь не в свої справи.

— Я й не лізу. Ти сам мене змусив допомагати, хіба ні?

— Ти могла відмовитись. — Вона знала, що це правда. Так хотіла йому догодити, що й у вогонь би стрибнула, якби він сказав. Тоді він легенько всміхнувся, ніби подумав про щось смішне. — Але якщо тобі так цікаво, я їх продав.

Їй похололо в животі.

— Кому?

— Тим Духам у горах. Тим драконячим вилупкам.

Її горло так стиснулось, що вона заледве могла говорити.

— І що вони з ними робитимуть?

— Не знаю. Трахатимуть? З’їдять? Мені яка різниця? А ти думала, що я робитиму? Відкрию притулок? — Тепер її обличчя палало, наче від ляпаса. — Ти така тупа свиня. Сумніваюсь, що зустрічав когось тупішого за тебе. Ти тупіша за...

Вона кинулась на нього, почала дряпати обличчя і навіть укусила б, але він її вдарив, точно над оком, вона відлетіла в куток і впала обличчям додолу.

— Скажена сука! — Вона почала підводитись. У голові паморочилось, а обличчя знайомо пульсувало. Він мацав свою подряпану щоку, ніби не міг у це повірити. — Навіщо ти це зробила? — Тоді струснув пальцями. — Ти мені, бляха, руку поранила!

Поки вона намагалася встати, він підійшов, вдарив її ногою по ребрах, і вона, задихаючись, скрутилась навколо його черевика.

— Я тебе ненавиджу, — зуміла прошепотіти вона, відкашлявшись.

— І що? — Він глянув на неї, як на личинку.

Бі згадала той день, коли з усієї кімнати він обрав для танців саме її. То було так приємно. Але раптом вона ніби побачила його заново. Він був таким огидним, дріб’язковим, марнославним і нестерпно егоїстичним. Він просто користувався людьми, а тоді викидав їх, лишаючи по собі руїни. І за що вона могла колись його кохати? За те, що на мить дозволив їй відчути себе трохи кращою, ніж лайно. А решту часу вона почувалась у десять разів гіршою.

— Ти такий нікчемний. Як я цього не помічала?

Це вкололо його пиху, і Ґреґа знову розвернувся до неї, але вона намацала й витягла свій ніж. Побачивши лезо, він на мить здивувався, тоді став сердитий, а потім розсміявся, ніби вона пожартувала.

— Пусти його в хід, якщо кишка не затонка!

Він пройшов повз, даючи їй безліч часу, щоб його зарізати, якби вона захотіла. Але вона просто стояла навколішки, а кров із носа крапала їй на сукню. Її найкращу сукню, яку вона носила вже три дні, бо чекала, коли він прийде.

Коли перестало паморочитись у голові, вона встала й пішла на кухню. Все крутилося, але її й сильніше били. Сильніше розчаровували. Ніхто навколо навіть бровою не повів, дивлячись на її скривавлений ніс. Таке вже місце, цей Білий Дім.

— Папа Рінг сказав мені погодувати ту жінку.

— Суп у каструлі, — прохрипів малий помічник кухаря, який заліз на ящик, щоб виглядати у віконце, звідки, втім, бачив лише черевики.

Тож вона поставила миску й чашку води на тацю і понесла вниз до підвалу, де тхнуло сирістю. Пройшла повз великі діжки й пляшки на стелажах, освітлених смолоскипами.

Жінка у клітці випрямила ноги й піднялась, ковзаючи міцно зв’язаними руками по поруччю за спиною. Одне око блищало крізь волосся, що сплуталося на обличчі, поки вона дивилась на Бі. Ворп сидів за своїм столом, на якому лежала зв’язка ключів, і вдавав, що читає книжку. Йому подобалося так робити. Думав, що так він здається особливим, але навіть Бі, яка не знала літер, бачила, що він тримає книжку догори дриґом.

— Що ти хочеш? — глянув він на неї, наче на слимака у своєму сніданку.

— Папа Рінг сказав погодувати її.

Вона майже бачила, як ворушиться мозок у його дебелій жирній голові.

— Навіщо? Навряд вона тут на довго затримається.

— Ти думаєш, він розповідає мені, навіщо щось робити? — огризнулась вона. — Гаразд, я піду й скажу Папі, що ти мене не пустив, якщо...

— Гаразд, роби свою справу. Але я за тобою стежу. — Він нахилився ближче й дихнув на неї гниллю. — Дивлюсь в обидва.

Ворп відімкнув ґрати, ті зі скрипом відчинились, і Бі, нахилившись, зайшла всередину з тацею. Жінка дивилась на неї. Звісно, вона не могла відійти далеко від поруччя, але все одно притискалася до нього надто сильно. У клітці тхнуло потом, сечею і страхом. Цієї жінки та попередніх бранців. Світле майбутнє нікому з них не світить, це вже точно. Воно взагалі тут нікому не світить.

Бі поставила тацю і взяла чашку. Жінка спрагло до неї припала. У неї не лишилося й краплини гордості, якщо взагалі колись була. Гордість довго не живе в Білому Домі, особливо тут, унизу. Бі нахилилась ближче і зашепотіла.

— Ти питала мене про Кантлісса. Про Кантлісса і дітей.

Жінка перестала пити, і її очі метнулись до Бі, блискучі й дикі.

— Він продав дітей Дракононародженим. Так він сказав.

Бі озирнулась, але Ворп уже попивав зі свого глечика й ні на що не зважав. Він би нізащо не подумав, ніби Бі здатна зробити щось, на що варто звернути увагу. І зараз це було їй на руку. Вона підійшла ближче, витягнула ніж і перерізала мотузки на натертому зап’ястку жінки.

— Чому? — прошепотіла та.

— Бо Кантлісса треба покарати. — Навіть зараз вона не змогла сказати «вбити», але вони обидві зрозуміли, про що йдеться. — Я цього зробити не можу. — Бі поклала ніж руків’ям у вільну долоню за спиною жінки. — Але, думаю, ти можеш.

Папа Рінг крутив кільце у своєму вусі. Стара звичка, ще з тих часів, коли він був бандитом у Бедленді. Напруга наростала разом із навколишнім галасом і боляче віддавала в гулю під щелепою. Він зіграв чимало роздач, кинув багато костей, крутнув немало рулеток. Може, шанси в нього й більші, але ставки ще ніколи не були настільки високими. Він гадав, чи нервується вона, Мер. Жодних ознак. Вона стояла сама на балконі, виструнчившись на тлі світла за спиною. Її жорстку гордість було видно навіть здалеку. Але ж їй має бути страшно. Має бути.

Скільки разів вони ось так стояли й дивилися через велику прірву, плануючи розправу одне над одним за будь-яку ціну. Кількість людей, яким вони платили, щоб ті билися за них, постійно росла, як і ставки в цій грі. Сотні вбивств, хитрощів, маневрів, дрібних альянсів, які розпадались і формувалися знову. Зрештою, ось до чого все звелося.

Він заглибився у свої улюблені роздуми про те, що зробить із Мером, коли переможе. Повісить, як застереження іншим? Роздягне і гнатиме через усе місто, як свиню? Зробить своєю шльондрою? Чи ще чиєюсь? Але він знав, що це все дурниці. Він дав слово відпустити її і збирався його дотриматись. Може, люди на тому боці вулиці й вважають його покидьком. Може, так воно і є. Але він усе життя тримав своє слово.

Через нього іноді буває складно, через це слово. Через нього ти можеш опинитися там, де не хочеш бути. Воно може підкидати дилеми, в яких правильний шлях не завжди простий. Але він і не має бути простим, він має бути правильним. Надто багато людей обирають простий.

Наприклад, Ґреґа Кантлісс.

Папа Рінг невдоволено глянув убік. Ось він, спізнився на три дні, як завжди, розвалився на балконі Рінга, як тіло без кісток, і длубається в зубах. Попри новий костюм, він здавався хворим, старим, мав на обличчі свіжі подряпини. А ще від нього тхнуло. Деякі люди швидко псуються. Але Кантлісс віддав те, що був винен, та й непогано докинув за послугу. Тому він досі й дихав. Зрештою, Рінг дав слово.

Вийшли бійці під наростаючий галас головорізів. Велика брита голова Голдена стирчала з натовпу. Кілька людей Рінга розштовхували глядачів. Стара кам’яна кладка театру відсвічувала помаранчевим. Рінг не казав Голдену про ту жінку. Може, кулаками він і витворяє дива, але цей чоловік має звичку відволікатись. Тож Рінг просто сказав йому за можливості зберегти старому життя і вважав, що таким чином дотримається свого слова. Людина повинна поважати своє слово, але завжди потрібно мати невеликий люфт, інакше нічого не отримаєш.

Він помітив Лемба, який виходив з оселі Мера з власною ватагою бандитів. Рінг знову засмикав вухо. Він переживав, що старий північанин із тих покидьків, на яких ні в чому не можна покластись. Справжня карта-несподіванка, а Папа Рінг любив знати, що в його колоді. Особливо коли ставки такі високі, як зараз.

— Мені не подобається, який вигляд має цей старий вилупок, — сказав Кантлісс.

Папа Рінг насупився.

— Знаєш що? Я теж не знаю.

— Ти впевнений, що Ґолден його здолає?

— Ґолден здолав усіх, так?

— Мабуть. Але якийсь у нього сумний вигляд як на переможця.

Не вистачало Рінгу ще, щоб цей йолоп ятрив його переживання.

— Тому я і сказав тобі викрасти ту жінку, хіба ні? Про всяк випадок.

Кантлісс потер свою щетинисту щелепу.

— Все одно це великий ризик.

— Мені б не довелося так ризикувати, якби ти не викрав дітей старого покидька й не продав їх дикунам.

Кантлісс здивовано глянув на нього.

— Я можу скласти два і два, — прогарчав Рінг, і його пересмикнуло, ніби він був брудний і не міг відмитись. — Чи може людина впасти ще нижче? Продавати дітей?

Кантлісса, здається, це сильно зачепило.

— Це, бляха, несправедливо! Ти сказав дістати гроші до зими, інакше я труп. Тобі було байдуже, як я це зроблю. То, може, віддаси мені гроші назад і позбудешся тягаря?

Рінг глянув на стару коробку на столі, подумав про блискуче прадавнє золото й похмуро задивився на вулицю. Він би не досягнув того, що має, якби повертав гроші.

— Я так і думав. — Кантлісс похитав головою, наче красти дітей — це чудовий бізнес і його треба було б привітати. — Звідки я міг знати, що цей старий покидьок тут з’явиться?

— Ти мав би вже засвоїти, що, коли щось робиш, бувають наслідки, — повільно сказав Рінг крижаним тоном. — Людина не може йти по життю, не дивлячись далі свого члена!

Кантлісс покрутив щелепою і пробурмотів:

— Це, бляха, несправедливо.

Рінг намагався згадали, коли востаннє бив людину в обличчя. Зараз йому дуже цього хотілось. Але він знав, що це нічим не допоможе. Тому й припинив це робити й почав платити іншим, щоб це за нього робили вони.

— Ти що, дитина, щоб скиглити про справедливе й несправедливе? — спитав він. — А справедливо, що я маю вигороджувати людину, яка не може відрізнити хороших карт від поганих, але все одно ставить на кін купу грошей? Справедливо, що я маю погрожувати смертю дівчині, щоб виграти бій? Як це впливає на мене, га? Оце такий початок моєї нової ери? Справедливо, що я маю дотримуватися слова перед людьми, які на своє чхати хотіли? Га? Що, чорт забирай, у всьому цьому справедливого? Іди приведи жінку.

— Я?

— Я тут, здається, прибираю безлад, який ти влаштував, чи ні? Приведи її сюди, аби наш друг Лемб бачив, що Папа Рінг — людина слова.

— Я ж можу пропустити початок, — сказав Кантлісс, ніби не міг повірити, що має такі незручності через кілька дуже ймовірних смертей.

— Патякай далі й пропустиш решту свого сраного життя, хлопче. Приведи жінку.

Кантлісс поплівся до дверей, і Рінг, здається, почув, як той бурчить:

— Несправедливо.

Він зціпив зуби і розвернувся до театру. Цей покидьок створював проблеми скрізь, куди б не йшов. Його чекав сумний кінець, і Рінг уже сподівався, що це станеться якнайшвидше. Він поправив манжети і втішився думкою, що, коли Мер програє, ринок посіпак обвалиться і він зможе собі дозволити найняти кращих головорізів. Натовп почав затихати, Рінг потягнувся до вуха, але спинився, стримуючи чергову хвилю нервів. Він зробив усе, аби перевага була на його боці, але ставки ще ніколи не були такими високими.

— Вітаю всіх! — заревів Камлінг, насолоджуючись тим, як його голос відлунює аж до небес. — Вітаю в історичному театрі Криза! За багато століть з моменту його будівництва він рідко бачив настільки визначні події, як та, що незабаром відбудеться на ваших щасливих очах!

А очі бувають щасливими незалежно від своїх власників? Камлінг на мить замислився, але одразу продовжив. Йому не можна відволікатись. То була мить його слави. Освітлена смолоскипами чаша кишіла глядачами. Вулиця за нею була забита людьми, що ставали навшпиньки, аби зазирнути. На верхніх гілках дерев на схилах долини теж вмостились безстрашні спостерігачі. Усі вони ловили кожне його слово. Він був видатним власником готелю, але й сценічне мистецтво багато без нього втратило.

— Бій, друзі мої та сусіди, що за бій! Змагання в силі та підступності між двома гідними претендентами, яке судитиму я, Леннарт Камлінг, шанована нейтральна сторона та один із провідних місцевих громадян!

Здається, хтось крикнув «Члемлінг!», але він не звернув уваги.

— Двобій, що має врегулювати суперечку між двома сторонами за шахтарським законом...

— Швидше, бляха! — вигукнув хтось.

Залунав сміх, свист і кпини. Камлінг задер носа і зробив довгу паузу, даючи цим дикунам урок культурної витримки. Урок, що, як він сподівався, міг би оцінити Йосиф Лестек.

— За Папу Рінга виступає той, кого не треба представляти...

— То навіщо представляєш? — Знову сміх.

— ...той, хто кував своє страшне ім’я, б’ючись у ямах та клітках по всьому Ближньому і Дальньому Краях, відколи поїхав із рідної Півночі. Людина, що не зазнала жодної поразки в двадцяти двох боях. Ґлама... Ґолден!

Ґолден проштовхався в Коло, роздягнений до пояса. Його величезне тіло блищало від жиру, який мав завадити супернику його схопити. Масивні м’язи вигравали білим у світлі смолоскипів і нагадували Камлінгу гігантських слимаків-альбіносів, яких він іноді бачив у своєму підвалі й чомусь боявся. На тлі поголеної голови пишні вуса північанина мали ще безглуздіший вигляд, але рев натовпу наростав. Усіх накрила хвиля божевілля. Безсумнівно, вони підтримували б і слимака-альбіноса, якби знали, що той пустить кров для їхньої розваги.

— За Мера виступає опонент Ґолдена — Лемб!

Коли в Коло вийшов другий претендент, йому аплодували значно стриманіше. Букмекери саме приймали останні ставки. Він теж був лисий і в жирі. Його тіло було настільки вкрите шрамами, що, хоч він і не був відомий як боєць, однозначно знав, що таке насилля.

Камлінг нахилився до нього й зашепотів:

— Це повне ім’я?

— Не гірше за інші, — сказав старий північанин, не зводячи очей зі свого суперника.

Всі вважали його очевидним аутсайдером. Звісно ж, Камлінг теж особливо на нього не ставив. Старший, менший, худіший. Все явно проти нього. Але щось у його очах таки змусило Камлінга завмерти. Завзятий погляд, ніби він дуже зголоднів, а Ґолден був його обідом.

Натомість, коли Камлінг звів обох у центрі Кола, на обличчі здорованя читався сумнів.

— Ми не знайомі? — перекричав він галас натовпу. — Яке твоє справжнє ім’я?

Лемб почухав шию спершу з одного боку, тоді з іншого.

— Може, потім згадаєш.

Камлінг підняв руку.

— Нехай переможе кращий! — заверещав він.

Крізь різкий рев він почув, як Лемб сказав:

— Тут перемагає гірший!

Це буде останній бій Ґолдена. Це він точно знав.

Вони кружляли, працювали ногами, змішувалися, розвідували. Натовп божеволів, їхні кулаки тряслись, а обличчя скривилися. Безперечно, люди хотіли нарешті бачити бій. Вони не розуміли, що часто бої виграють і програють у ці повільні миті, ще до того, як бійці торкнуться один одного.

Хай йому грець, як же Голден втомився. Невдачі й розчарування тягнули його, наче ланцюги, на дно, все важчі з кожним днем, з кожним подихом. Це має бути його останній бій. Йому казали, що Дальній Край — це місце, де людина може знайти свої мрії та повернути втрачене, але він тут знайшов лише ось це. Глама Голден, могутній воєначальник, герой Оллесанду, звеличений у піснях і на полі бою, яким захоплювались і якого боялися, тепер качався в багні на втіху недоумкам.

Нахили корпуса, рух плечем, кілька ледачих замахів — він оцінював супротивника. Цей Лемб непогано рухався, скільки б років йому не було. Він знав, що робить. Його рухам не бракувало різкості, стійкості, й він не марнував сили. Голден гадав, про що той шкодував. За якою мрією гнався, поки не опинився в цьому Колі?

— Якщо вийде, не вбивай його, — сказав Рінг, що лише показувало, як мало він розумів, попри постійні вихваляння про його слово.

У таких боях вибору немає. Життя і смерть лежать на шальках одних терезів. Тут немає місця милосердю, немає місця сумнівам. Він бачив по очах Лемба, що той теж це знає. Коли двоє людей виходять у Коло, ніщо за його межами не має значення, минуле чи майбутнє. Все відбувається так, як відбувається.

Ґолден уже достатньо побачив.

Він стиснув зуби й кинувся вперед. Старий непогано ухилився, але Ґолден усе ж зачепив його вухо й додав важкий удар лівою по ребрах, від якого розігрівся кожен суглоб у його руці. Лемб ударив у відповідь, але Ґолден заблокував його спробу. Вони розійшлись так само швидко, як і зіткнулися. Знову кружляли, придивлялися, а протягу театрі смикав вогні смолоскипів.

Він умів тримати удар, цей старий. Досі рухався спокійно й рівно, не виказуючи болю. Можливо, Ґолдену доведеться розібрати його по частинах, скористатись розмахом своїх рук, але поки все й так ішло непогано. Він розігрівався. Його дихання прискорювалось, він починав по-бойовому гарчати. Збирався з силами, виштовхував із себе сумніви, всю свою ганьбу, всі розчарування, що розпалювали в ньому гнів.

Ґолден ляснув у долоні, ухилився праворуч, зашипів, різко кинувся вперед, швидше ніж до того. Він дістав старого ще двома розмашистими ударами, роз’юшивши його кривий ніс. Лемб похитнувся, і Ґолден швидко відскочив назад, поки той не контратакував. Чаша театру ревіла заохоченнями, образами і ставками на десятку різних мов.

Ґолден узявся до справи. На його боці були довгі руки, вага, молодість, але він не сприймав перемогу як доконаний факт. Він буде обережним. Робитиме все напевно.

Зрештою, це буде його останній бій.

— Іду, вилупку, іду, — гукнув Пейн, шкандибаючи коридором на своїй хворій нозі.

На самому дні, осьде він був. Втім, у кожній купі хтось таки має бути на дні, а він, мабуть, не заслужив бути вище. Двері ходили ходором від ударів з того боку. Треба було зробити вічко. Він пропонував, але ніхто не звернув уваги. Мабуть, його не почули через усіх людей над ним. Тож йому довелось смикнути засув і трохи прочинити двері, щоб глянути, кого там принесло.

На порозі стояв старий п’яниця. Високий, кістлявий, із сивим волоссям, що прилипло до голови, великими руками, у поношеному плащі, що мав засохле блювотиння з одного боку і свіже з іншого.

— Я хочу трахатись, — сказав він голосом, схожим на тріск гнилої колоди.

— Не буду тобі заважати. — Пейн спробував зачинити двері.

Старий устиг підставити ногу, і двері відскочили.

— Я кажу, хочу трахатись!

— У нас зачинено.

— У вас що? — Старий нахилився ближче. Мабуть, він був не лише п’яний, а й глухий.

Пейн ширше прочинив двері й крикнув:

— Зараз іде бій, якщо ти не помітив. У нас зачинено!

— Я не помітив, і мені насрати. Я хочу трахатись. Зараз. У мене є пил, і я чув, що Білий Дім ніколи не зачиняється для клієнтів. Ніколи.

— Лайно, — прошипів Пейн. Це правда. Ми ніколи не зачиняємось, завжди казав їм Папа Рінг. Але ж сьогодні їм сказали бути максимально обережними. Сьогодні будьте втричі обачніші, сказав усім Папа Рінг. Терпіти не можу необережних людей. Дивно, адже в цьому місці ніхто ніколи обережним не був.

— Я хочу трахатись, — прохрипів старий, ледве тримаючись на ногах.

Пейн співчував дівчині, якій дістанеться такий клієнт. Він тхнув, як усе лайно Криза разом узяте. Зазвичай охоронців було троє, але решта крадькома пішли дивитися бій, лишивши його самого. На дні клятої купи.

Він засмучено простогнав, розвернувся, щоб гукнути декого з трохи вищим статусом у купі, й, на його великий та неприємний подив, його обхопила за шию чиясь рука, холодне вістря вперлося в горлянку, а двері за спиною зачинились.

— Де жінка, яку ви викрали? — Подих старого сильно смердів, але руки були потужні, як лещата. — Шай Саус, худа жінка з довгим язиком. Де вона?

— Я нічого не знаю ні про яку жінку, — зумів пробурмотіти Пейн, намагаючись говорити достатньо голосно, аби хтось почув, але половину слів ковтав.

— Тоді, гадаю, я можу тебе розпороти. — Пейн відчув, як вістря ножа впилося йому в щелепу.

— Бляха! Гаразд! Вона в підвалі!

— Веди, — штовхнув його вперед старий.

Один крок, два, і раптом до Пейна дійшло, яка це все ганьба. Навіть не думаючи, він почав викручуватись, борсатись, відбиватися ліктями, ніби то був його шанс вилізти з дна купи й заслужити хоча б власну повагу.

Але старий був наче із заліза. Його вузлувата рука стиснула трахею Пейна так, що той міг лише булькати, й він відчув, як вістря ножа горить на його обличчі, прямісінько під оком.

— Сіпнешся ще раз, і лишишся без ока. — Страшна холоднеча в голосі старого змусила його припинити. — Ти лише довбень, що відчиняє двері, тож навряд багато винен Папі Рінгу. Йому все одно гаплик. Відведи мене до жінки, не роби дурниць і доживеш до того, як відчинятимеш інші двері. Второпав?

Рука трохи ослабила хватку.

— Второпав.

Цілком логічно. То була чи не найбільша бійка в його житті, і куди це його завело? Він лише довбень, який відчиняє двері.

На дні купи.

Ґодден уже пристойно роз’юшив старому обличчя. Мряка пробивалась крізь світло смолоскипів, бризкаючи холодом йому на чоло, але всередині все палало, сумніви розвіялись. Він уже розкусив Лемба, й навіть кров у роті мала смак перемоги.

Це буде його останній бій. З грошима Рінга він повернеться на Північ, відбілить свою спаплюжену честь, поверне дітей, помститься Залізоголовому Каїрму та Чорному Калдеру. Сама думка про ці ненависні імена та обличчя ще сильніше розпалила в ньому лють.

Ґолден ревів, і натовп ревів із ним. Він носився Колом, як на гребені хвилі. Старий відбив його удар, ухилився від другого і вхопив Ґолдена за руку. Вони крутились, пальці звивались, намагаючись ухопити суперника, але руки були слизькі від жиру й дощу, а черевики човгали по підлозі. Ґолден напружився, підняв Лемба і нарешті з ревом збив його з ніг. Але, падаючи, старий зігнув ногу, й вони покотилися разом. Натовп стрибав від щастя.

Ґолден був зверху. Він намагався схопити старого за горло, відірвати вухо, але те було надто слизьке. Пробував посунути долоню йому на обличчя, щоб вичавити нігтями очі, як тому дебелому шахтарю навесні. Аж раптом його голова смикнулась вниз і він відчув у роті пекучий біль. Він ревів, крутився, гарчав, вчепився нігтями в зап’ясток Лемба і, відчуваючи, як його губу щось жалить, таки вивільнився.

Лемб перекотився, й Ґолден побачив, що в одному кулаці той тримає пучок жовтого волосся. До Ґолдена дійшло, що той вирвав його вуса. У натовпі вибухнув сміх, але регіт його переслідував роками, відколи він залишив Залу Скарлінга й подався у вигнання.

Лють нахлинула білим жаром, і Ґолден із вереском кинувся в атаку, не думаючи ні про що, крім того, аби розмастити Лемба своїми кулаками. Він влучив старому прямісінько в пику, й той вилетів із Кола. Глядачі в перших рядах розбіглись, як полохливі пташки. Ґолден кинувся за ним, випльовуючи прокляття, засипаючи суперника ударами. Його кулаки гамселили Лемба і зліва, і справа, наче той був зроблений з ганчір’я. Старий опустив руки, обличчя його зів’яло, очі були скляні, й Ґолден зрозумів, що момент настав. Він замахнувся з усіх сил і запустив надпотужний удар точнісінько Лембу в щелепу.

Він дивився, як старий спіткнувся, його кулаки обвиснули, й чекав, коли в Лемба підігнуться коліна, аби настрибнути й покласти цьому край.

Але Лемб не падав. Він зробив пару кроків до Кола і, хитаючись, випростався. Кров текла з його рота й обличчя, схованого в тіні. Попри галас натовпу, Ґолден почув м’який низький звук, який годі було з чимось сплутати.

Старий сміявся.

Ґолден важко дихав, ноги його ослабнули, руки стали важкі від утоми. Він відчув, як його охоплюють дитячі сумніви, адже навряд міг вдарити ще сильніше.

— Хто ти такий? — заревів він. Кулаки боліли так, наче він гамселив дерево.

Усмішка Лемба була ніби розкопана могила. Він висолопив червоний язик і розмазав кров по щоці довгими смугами. Підняв лівий кулак і повільно розтиснув його. Широко розплющені вологі очі, як дві смоляні ями, визирали крізь щілину, де колись був середній палець.

Натовп моторошно замовк, і сумніви Ґолдена перетворилися на справжній жах, адже він нарешті зрозумів, хто цей чоловік.

— Хай мені грець, — прошепотів він. — Цього не може бути.

Але він знав, що може. Яким би швидким, сильним і страшним ти не був, завжди знайдеться хтось швидший, сильніший та страшніший. І що більше ти б’єшся, то швидше з ним зустрінешся. Не можна нескінченно дурити долю. Ґлама Ґолден відчув, як холоне його піт, а від полум’я в грудях лишився тільки попіл.

Він зрозумів, що це справді буде його останній бій.

— Це, бляха, несправедливо, — бурмотів Кантлісс сам до себе.

Стільки зусиль на те, аби перевезти ту плаксиву дрібноту через весь Дальній Край. Такий ризик, аби відвести їх до Дракононароджених, віддати борг із відсотками, і оце така дяка? Нескінченні скарги Папи Рінга й чергове гівняне завдання. Як би тяжко він не працював, ніщо ніколи не виходило так, як він хотів.

— Ніякої тобі справедливості, — гаркнув він в нікуди, від чого заболіло обличчя. Він обережно помацав подряпини й відчув біль ще й у руці. Він гірко подумав про безпросвітну жіночу дурість.

— Після всього, що я для тієї хвойди зробив...

Коли Кантлісс вигулькнув з-за рогу, той ідіот Ворп вдавав, ніби читає.

— Підводься, придурку! — Жінка досі була в клітці, зв’язана й безпорадна, але від її погляду він не на жарт розізлився. Вона дивилась так, ніби на думці в неї було щось інше, а не страх. Наче мала план, частиною якого був він. — На що ти, суко, витріщилась? — гаркнув він.

— На сраного боягуза, — сказала вона спокійно і холодно.

Він спинився й закліпав, не в змозі в це повірити. Навіть ця кістлява курва його зневажає? Навіть та, яка мала б зі сльозами благати її помилувати? Якщо не можеш змусити жінку поважати себе, зв’язавши й відлупцювавши її, то що ти взагалі можеш?

— Що? — прошепотів він, весь похолонувши.

Вона нахилилась ближче, не зводячи з нього глузливого погляду, закопилила губи, просунула в щілину між зубами язик, смикнула головою і плюнула через Грати йому на нову сорочку.

— Боягузлива сучка, — сказала вона.

Коли таке каже Папа Рінг, це одне. Але це зовсім інше.

— Відчини цю клітку! — гаркнув він, мало не задихаючись від люті.

— Зараз.

Ворп завовтузився зі зв’язкою ключів, шукаючи потрібний. Їх було лише три. Кантлісс вирвав їх у нього з рук, запхнув ключ у замок і смикнув відчинені ґрати так, що ті гепнулись у стіну.

— Я навчу тебе сраних манер! — закричав він, але жінка дивилась спокійно, вишкірившись і так важко дихаючи, що з губ крапала слина. Він схопив її за сорочку й мало не підійняв, від чого затріщали шви. Іншою рукою він узяв її за щелепу і стиснув, ніби хотів вичавити їй обличчя і...

Пекельний біль протяв його стегно, і він пронизливо заверещав. Ще один удар, його нога підігнулась, і він повалився на стіну.

— Що ти... — сказав Ворп, а Кантлісс почув звуки штовханини, бурчання і розвернувся. Від болю в паху він ледве тримався на ногах.

Ворп стояв притиснутий до клітки з дурнуватим від подиву обличчям. Жінка тримала його однією рукою, а іншою гамселила в живіт. З кожним ударом вона різко пирхала, а він булькав. Кантлісс помітив у її руці ніж, яким вона різала Ворпа, розбризкуючи по підлозі кров. До Кантлісса дійшло, що його вона теж порізала. Він люто схлипнув від болю та несправедливості. Ступив крок і кинувся на неї, обхопивши за шию. Вони вивалились із клітки й упали на брудну підлогу. Ніж відскочив убік.

Але вона була слизька, як форель, видерлась нагору, кілька разів вмастила йому в обличчя, і його голова вдарилась об камінь. Вона кинулась до ножа, але він вхопив її за сорочку й потягнув назад. Тканина розірвалась, і вони заходились качатись у тому багні, рохкаючи й плюючись. Вона знову вдарила, але зачепила лише маківку. Він запустив руку їй у волосся і смикнув голову вбік. Вона верещала й борсалась, але він ударив її головою об ніжку столу, тоді ще раз, вона обм’якла, і цього йому було достатньо, аби вилізти на неї. Він застогнав, коли спробував спертись на порізану ногу, що була вся мокра і тепла від крові.

Він чув, як свистить повітря в її горлі, поки вони боролись. Вона намагалася вдарити коліном, але його вага вже була на ній, він нарешті зміг упертись передпліччям їй у горло й почав тиснути. Тоді простягнув руку, витягнув пальці, схопив ножа й реготнув, розуміючи, що переміг.

— Тепер, бляха, подивимось, — процідив він, скрививши губи й плюючись.

Він підняв ніж і роздивився. Її обличчя порожевіло від браку повітря, а скривавлене волосся розтріпалось по ньому. Її очі вирячились на вістря, руки впирались усе слабше і слабше. Він заніс ніж, зробив кілька фальшивих ударів, щоб помучити її, насолоджуючись тим, як її обличчя щоразу смикається.

— Тепер подивимось! — Він заніс лезо ще вище, щоб покінчити з нею.

Раптом щось викрутило Кантліссу зап’ясток, він схопив ротом повітря, і його стягнули з неї. Він розтулив рота, і щось врізалося прямісінько в нього. Все довкола закрутилось. Він потрусив головою. Чув, як кашляє жінка, але ніби десь далеко. Побачив на землі ніж і потягнувся до нього.

Величезний черевик прибив його руку до брудної підлоги. Ще один рух, і ніж відлетів. Кантлісс застогнав, спробував поворушити рукою, але не зміг.

— Мені його вбити? — спитав старий, глянувши на нього.

— Ні, — прохрипіла дівчина, нахиляючись по ніж. — Я сама хочу.

Вона підійшла до Кантлісса й сплюнула кров йому в обличчя крізь щілину між зубами.

— Ні! — заскиглив він, намагаючись відповзти разом зі своєю безпорадною ногою, але його рука була досі пришпилена черевиком старого. — Я тобі потрібен! Ти ж хочеш повернути дітей, так? Так? — Він побачив її обличчя й зрозумів, що треба хапатись за цей шанс. — Туди непросто дістатись! Я можу тебе провести! Я тобі потрібен! Я допоможу! Я все виправлю! Я не винен, це все Рінг. Він сказав, що вб’є мене! У мене не було вибору! Я тобі потрібен! — Він белькотів, плакав, благав, але сорому не відчував, адже, коли виходу немає, розумна людина благає, як остання сволота.

— Що за паскуда, — пробурмотів старий, гидливо скрививши губи.

Дівчина повернулася з клітки з мотузкою, якою її зв’язували.

— Але краще мати варіанти.

— Візьмемо його з собою?

Вона присіла і криваво всміхнулася Кантліссу.

— Вбити його завжди встигнемо.

Абрам Маджуд дуже непокоївся. Не за результат, це вже не викликало сумнівів. А за те, що буде потім.

З кожним ударом Голден слабшав. На його обличчі, наскільки можна було побачити крізь кров і набряки, читався страх. Натомість усмішка Лемба ширшала з кожним ударом, його чи опонента. То була шалена насмішка п’яниці, божевільного, демона. Від людини, з якою Маджуд часто реготав під час їхньої подорожі, не лишилось і сліду. Вираз його обличчя був настільки жахливий, що люди в перших рядах ховалися за свої лави, коли Лемб підходив ближче. Публіка ставала такою ж навіженою, як і сама вистава. Маджуд навіть уявити боявся, скільки ставок було на кону. Між глядачами вже почали спалахувати суперечки. Атмосфера колективного божевілля почала дуже нагадувати битву — ситуацію, в якій він сподівався більше ніколи не опинитись. Як відомо, в битвах завжди бувають втрати.

Лемб приклав Голдена правою, але зловив до того, як він упав. Запхнув йому в рота пальця і розірвав щоку, забризкавши кров’ю найближчих глядачів.

— Боже мій, — сказав Карнсбрік, який дивився бій крізь розчепірені пальці.

— Треба звідси йти.

Але Маджуд гадки не мав, як це зробити. Лемб схопив руку Годдена, викрутив, змусивши того стати навколішки. Його долоня марно теліпалась. Маджуд почув булькітливий крик Голдена, тоді різкий тріск, лікоть клацнув, випнувся під неприродним кутом, а шкіра навколо суглоба жахливо роздулась.

Лемб був, наче вовк, що стоїть над своєю жертвою. Регочучи, він узяв Голдена за горло, прогнувся і вгатив чолом йому в обличчя, тоді ще раз, ще раз. Натовп гудів чи то радісно, чи то розчаровано.

Маджуд почув лемент, побачив на трибунах якусь штовханину. Здається, двоє чоловіків різали ножами третього. Небо раптом осяялось помаранчевим полум’ям, достатньо яскравим, аби відчути його тепло. За мить громовий гуркіт сколихнув арену. Налякані глядачі попригинались, прикривши голови руками. Хижі крики перетворилися на зойки.

Хитаючись, у колі з’явився чоловік, він тримався за живіт і впав неподалік від того місця, де Лемб досі трощив голову Голдена. Вогонь стрибав і крутився у мряці на боці вулиці, що належав Папі Рінгу. Якомусь хлопчині поруч уламок влучив у голову, і він повалився додолу.

— Вибуховий порох, — пробурмотів Карнсбрік, в окулярах якого витанцьовували язики полум’я.

Маджуд схопив його за руку й потягнув. Серед купи тіл він помітив божевільну усмішку Лемба, освітлену одним-єдиним смолоскипом. Він гамселив чиєюсь головою об стовп із характерним хрустом. Камінь був залитий чорним. Маджуд підозрював, що жертвою став Камлінг. Очевидно, епоха рефері давно минула.

— Боже мій, — пробурмотів Карнсбрік. — Боже мій.

Маджуд дістав свій меч. Його йому подарував генерал Мальзагурт за те, що він якось урятував йому життя. Він ненавидів цю кляту штуку, але зараз радів, що її мав. Людська винахідливість ще не вигадала нічого кращого для прибирання небажаних елементів зі шляху, ніж шмат гострої сталі.

Захват перетворився на паніку зі швидкістю лавини. На іншому боці Кола почала загрозливо хитатись нова трибуна, якою поспіхом збігали люди. Зі змученим скрипом конструкція похилилась, опори ламались, як сірники, гнулись і падали. Люди перекидалися через благенькі поручні й зникали в пітьмі.

Маджуд тягнув Карнсбріка через усе це побоїще, не зважаючи на поранених. Якась жінка, спираючись на лікті, дивилась на кістку, що стирчала з її ноги. Кожен був сам за себе і, можливо, за своїх близьких. Доля решти була в руках Бога.

— Боже мій, — бурчав Карнсбрік.

На вулиці розгорівся справжнісінький бій. Люди бігали, щось лепетали, освітлені полум’ям на боці Папи Рінга. Леза блищали, люди стикались, падали, качались у багні. Неможливо було визначити, хто за кого. Хтось кинув палаючу пляшку, та закрутилась, розбилась об дах, пирснувши вогняними смугами, що хапались за поверхню, попри дощ.

Він глянув на Мера. Вона досі дивилась на збожеволілу вулицю зі свого балкона. Потім кудись показала і щось сказала чоловікові поруч. Маджуд підозрював, що вона від самого початку не збиралась сидіти склавши руки й чекати на результат.

У темряві літали стріли. Одна, підпалена, встрягла у землю поруч із ними. В Маджуда у вухах гуділо від криків невідомими мовами. Пролунав ще один вибух, і він пригнувся. Уламки здіймались у мокре небо разом із димом.

Хтось тягнув за волосся жінку.

— Боже мій, — знову і знову повторював Карнсбрік.

Рука схопила Маджуда за щиколотку, він відмахнувся пласким боком меча, вирвався й, не озираючись, поплентався далі, тримаючись Мерового боку вулиці. Високо вгорі на одній із колон примостились троє чоловіків. Двоє були з луками, а третій підпалював їм стріли, аби вони могли спокійно випускати їх по будинках довкола.

Будівля з табличкою «трахатись тут» палала на повну. З балкона вистрибнула жінка, гепнулась у багно й заголосила. Поруч лежали два трупи. Четверо чоловіків дістали мечі й спостерігали. Один курив люльку. Здається, то був круп’є з Церкви Костей Мера.

Карнсбрік намагався висмикнути руку.

— Треба...

— Ні! — гаркнув Маджуд, тягнучи його далі. — Не треба.

Милосердя, як і інші атрибути цивілізованої поведінки, були розкішшю, яку вони не могли собі дозволити. Маджуд дістав ключ від їхньої майстерні й пхнув у тремтячу долоню Карнсбріка, а сам розвернувся обличчям до вулиці, піднявши меч.

— Боже мій. — Судячи з усього, в того виникли проблеми із замком. — Боже мій.

Вони ввалились всередину, де поки ще було безпечно. Темрява мерехтіла помаранчевими, жовтими й червоними смугами. Маджуд зачинив двері й полегшено зітхнув, коли засув опустився. Тоді відчув на плечі чиюсь руку, крутнувся й мало не відтяв Темплу голову.

— Що в біса відбувається? — Латка світла впала на його вражене обличчя. — Хто виграв бій?

Маджуд поставив вістря меча на підлогу і сперся на руків’я, важко дихаючи.

— Лемб розірвав Ґолдена. Буквально.

— Боже мій, — схлипнув Карнсбрік, сповзаючи по стіні, доки його дупа не гепнулась на підлогу.

— А що з Шай? — спитав Темпл.

— Гадки не маю. Я ні про що гадки не маю. — Маджуд трішки прочинив двері й визирнув. — Але, здається, Мер влаштувала прибирання.

Полум’я на боці Папи Рінга розфарбувало все місто яскравими кольорами. Білий Дім горів аж до верхнього поверху. Вогонь стріляв у небо, хижий і вбивчий, дерева на схилах теж горіли, а попіл і вуглинки тріпотіли під дощем.

— Може, варто допомогти? — прошепотів Темпл.

— Хороший бізнесмен зберігає нейтралітет.

— Але бувають моменти, коли треба припинити бути хорошим бізнесменом і спробувати побути хорошою людиною.

— Можливо. — Маджуд зачинив двері. — Але це не такий момент.

Старі друзі

— Що ж! — крикнув Папа Рінг, кліпаючи на сонце. — Мабуть, це все! — На його чолі блистів піт, але Темпл його розумів. — Я не завжди чинив правильно! — Хтось видер йому з вуха кільце, й деформована мочка теліпалась, коли він повертав голову. — Гадаю, більшість із вас не надто за мною сумуватимуть! Та принаймні я завжди намагався тримати своє слово! Треба визнати, я завжди дотримувався...

Темпл почув, як Мер клацнула пальцями, якийсь чоловік штовхнув Рінга в спину, й той повиснув на ешафоті. Петля міцно затягнулась, він борсався й смикався, мотузка скрипіла, поки він виконував свій танок повішеника, а з брудної холоші текла сеча. Маленькі люди й великі, сміливі й боягузи, могутні й нікчемні, усі вони висять приблизно однаково. Їх висіло одинадцятеро. Рінг, дев’ятеро його поплічників і жінка, що заправляла повіями. У натовпі залунали напіврадісні вигуки. Більше звичка, ніж ентузіазм. Учорашні події цілком задовольнили навіть місцеву жагу смерті.

— Ось і кінець, — тихо сказала Мер.

— Кінець багато чому, — сказав Темпл.

Одна з прадавніх колон, між якими стояв Білий Дім, повалилась. Інша здавалась якоюсь голою, потрісканою і почорнілою від сажі. Обвуглені руїни теперішнього змішалися з руїнами минулого. Добру половину будівель на стороні Рінга спіткала така сама доля. Серед вигорілих решток дерев’яних халуп порались мародери.

— Ми все відбудуємо, — сказала Мер. — Ось що ми зробимо. Договір готовий?

— Майже, — сказав Темпл.

— Добре. Той папірець може врятувати чимало життів.

— Так, порятунок життів — це все, що нас цікавить.

Не чекаючи на відповідь, він поплентався сходами. Темпл не тужив за Папою Рінгом, але більше не хотів дивитись, як той смикається.

Багато місцевих мешканців загинули в бійні, вогні чи в петлі. Багато втекло, і ще більше збиралося. Більшість із тих, хто лишився, вийшли на вулицю й дивились на наслідки. Тож у Церкві Костей Мера було на диво порожньо. Кроки Темпла відлунювали від закопчених кроков. Солодкий Деб, Плакуча Скеля і Корлін грали за столом у карти під пильним наглядом старих обладунків на стінах.

— Чому не дивитесь повішення? — спитав Темпл.

Корлін глянула на нього краєм ока й презирливо шикнула.

Швидше за все, вона чула про його голий забіг по вулиці.

— Мене самого якось мало не повісили, недалеко від Гоупа, — сказав Деб. — То було непорозуміння, та все ж. — Старий розвідник відтягнув пальцем комір. — Це трохи втихомирило мій інтерес до таких речей.

— Кепсько, — сказала Плакуча Скеля, яка ніби намагалась глянути крізь карти, половина з яких, втім, дивились не в той бік.

Вона не уточнила, що саме кепсько — померлий інтерес Деба, його майже-повішення чи повішення взагалі. Вона була не з тих жінок, що люблять пояснювати.

— До того ж тут є місце, лише коли надворі вчиняють смерть. — Деб відхилився на стільці й закинув свій брудний черевик на стіл. — Гадаю, цьому місцю кінець. Незабаром більше платитимуть за те, щоб звідси поїхати, ніж за те, щоб побувати тут. Ось ще кілька невдах надивляться на цивілізацію, і ми повернемось у Ближній Край.

— Може, і я з вами, — сказав Темпл. Компанія невдах йому ідеально підходила.

— Завжди раді. — Плакуча Скеля впустила карту й почала згрібати виграш із таким виразом, ніби програла. Деб роздратовано махнув рукою. — Я вже двадцять років програю цій клятій шахрайці, а вона досі вдає, що не знає, як грати!

Савіан та Лемб стояли біля стійки, прикладаючись до пляшки. Без волосся та бороди північанин видавався молодшим, більшим і загрозливішим. А ще здавалося, що він намагався обличчям повалити дерево. То була деформована маса струпів і синяків. Нерівний поріз на вилиці був грубо зашитий, а обидві руки замотані брудними бинтами.

— Все одно, — пробурчав він крізь розпухлі губи. — Я перед тобою у великому боргу.

— Гадаю, я придумаю, як тобі його віддати, — відповів Савіан. — Які в тебе політичні переконання?

— Я тримаюсь від політики якомога далі...

Побачивши Темпла, вони напружено замовкли.

— Де Шай? — спитав він.

Лемб глянув на нього. Одне око ледве розплющувалось, а інше було нескінченно втомленим.

— Нагорі, у Мера.

— Вона до мене вийде?

— Це їй вирішувати.

Темпл кивнув.

— Я теж тобі вдячний, — сказав він Савіану. — Не знаю, чи це чогось варте.

— Кожен має що має.

Темпл не зрозумів, чи була то спроба його зачепити. У такі миті зачіпає все. Він поборов старих і пішов до сходів. Почув, як Савіан позаду пробурмотів:

— Я говорю про повстання в Старікланді.

— Про те, яке щойно скінчилось?

— Про те й про наступне...

Він підняв руку й завмер. Ніщо не заважало йому опустити її й просто зараз поїхати з міста. Може, до Бермі чи кудись, де ніхто не знає, який він нікчема. Якщо такі місця ще лишились у Світовому Колі. Та перш ніж бажання піти простим шляхом взяло гору, він постукав у двері.

Обличчя Шай мало ненабагато кращий вигляд, ніж Лембове. Подряпане, розпухле, поріз на переніссі, шия вся в синцях. Йому було боляче на неї дивитись. Звісно, не настільки, як якби відлупцювали його. Але все одно боляче. Йому здалося, що вона не дуже засмучена. І не дуже зацікавлена. Вона лишила двері відчиненими, пошкутильгала, скривилась і сіла на лаву під вікном. Її босі ноги були надзвичайно бліді на тлі підлоги.

— Як там повішення? — спитала вона.

Він зайшов і акуратно зачинив двері.

— Приблизно як і завжди.

— Я взагалі не розумію, для чого це.

— Можливо, люди почуваються переможцями, коли бачать, як хтось настільки програє.

— А от про те, як сильно програвати, я все знаю.

— З тобою все гаразд?

Вона підняла очі, і йому було складно не відвести погляду.

— Трохи болить.

— Ти на мене злишся. — Він говорив, як насуплена дитина.

— Ні. Просто все трохи болить.

— Що б я вдіяв, якби лишився?

Вона облизала розбиту губу.

— Гадаю, тебе б просто вбили.

— Точно. Але я побіг по допомогу.

— Біг ти добряче, це точно.

— Я знайшов Савіана.

— А Савіан знайшов мене. Саме вчасно.

— Так.

— Так. — Тримаючись за бік, вона підчепила черевик і почала натягати. — Тож, гадаю, ти врятував мені життя. Дякую, Темпле, ти довбаний герой. Наступного разу, як побачу голу дупу, що вистрибує з вікна, просто ляжу й чекатиму порятунку.

Вони мовчки глянули одне на одного. Натовп на вулиці почав розходитись. Він опустився в крісло перед нею.

Мені, бляха, соромно.

— Це дуже тішить. Скористаюсь твоїм соромом, як припаркою для ран.

— Мені немає виправдань.

— І все ж мені здається, що зараз вони почнуться.

Він скривився.

— Я боягуз, ось і все. Я так довго тікав, що це стало звичкою. Нелегко позбутися старих звичок. Як би ми не...

— Не напружуйся. — Вона протяжно й болісно зітхнула. — Я ні на що й не сподівалась. Чесно кажучи, ти навіть перевершив мої очікування, коли віддав борг. Ну, боягуз ти. А хто не боягуз? Ти не хоробрий лицар, я не непритомна принцеса, і все це не збірка казок. Я пробачаю. Можеш іти своїм шляхом. — Вона помахала йому подряпаною рукою.

Це було ближче до прощення, ніж він сподівався, але Темпл не зрушив з місця.

— Я не хочу йти.

— Я не прошу тебе знову вистрибувати з вікна, можеш скористатися сходами.

— Дозволь мені все виправити.

Вона глянула на нього спідлоба.

— Ми йдемо в гори, Темпле. Той виродок Кантлісс покаже, де живуть Дракононароджені. Ми спробуємо повернути моїх брата й сестру. Не можу обіцяти, що там буде хоч щось хороше. Але можу обіцяти, що буде важко, холодно, небезпечно, і що там не буде вікон, щоб з них вистрибувати. Ти там будеш не кориснішим за спалений сірник. Будьмо чесними й визнаймо, що це так.

— Будь ласка. — Він улесливо підступив до неї. — Будь ласка, дай мені ще один...

— Облиш мене, — сказала вона, примружившись. — Я хочу спокійно посидіти й постраждати.

Це все. Може, варто було впиратися наполегливіше, але Темпл ніколи не був бійцем. Тож він кивнув підлозі, мовчки зачинив за собою двері, спустився вниз і пішов до стійки.

— Отримав, що хотів? — спитав Лемб.

— Ні, — сказав Темпл, висипаючи перед собою жменю монет. — Отримав, що заслужив. — І він почав пити.

Він майже не чув глухого тупоту копит на вулиці, криків і брязкоту збруї. Якесь нове Товариство приїхало в місто. Нова партія майбутніх невдах. Але він був надто зайнятий власними розчаруваннями, щоб на це дивитись. Лише сказав чоловікові за стійкою залишити пляшку.

Цього разу звинувачувати було нікого. Не Бога, не Коску і точно не Шай. Лемб мав рацію. Біда в тому, що, куди б ти не біг, ти лишаєшся собою. Проблемою Темпла завжди був сам Темпл. Він почув важкі кроки, брязкіт шпор, вигуки, що вимагали випивки й жінок, але не звертав уваги. Він вилив ще склянку пекучої рідини в стравохід, гупнув нею об стіл, очі засльозились, і він знову потягнувся до пляшки.

Але хтось узяв її першим.

— Краще не чіпай, — прогарчав Темпл.

— А як мені тоді пити?

Відзвуку цього голосу в нього мороз пішов спиною. Його очі поповзли на руку, що тримала пляшку, — стару, поцятковану плямами, що свідчили про хвору печінку, з брудними потрісканими нігтями та яскравим перснем на вказівному пальці. Його погляд ковзнув брудним мереживом на манжеті, засмальцьованим рукавом, позолоченим нагрудником, худою шиєю у висипі й обличчям. Цей жахливо знайомий порожнистий образ: гострий ніс, блискучі очі, сиві вощені вуса із закрученими кінчиками.

— Боже мій, — видихнув Темпл.

— Майже, — сказав Нікомо Коска й розплився в осяйній усмішці, на яку був здатен лише він. Від його зморшкуватого обличчя віяло добрим гумором і хорошими намірами. — Хлопці, гляньте, хто тут!

Щонайменше два десятки добре відомих і ненависних йому персонажів зайшли за старим.

— Який же збіг, — сказав Брашіо, виставивши жовті зуби.

У його патронташі було трохи менше ножів, ніж коли Темпл бачив його минулого разу, але загалом він не змінився.

— Возрадуйтеся, вірні, — загуркотів Джубаїр, цитуючи писання кантійською. — Заблудлий повернувся.

— Розвідував тут? — вишкірився Дімбік, пригладивши волосся облизаним пальцем і поправивши свою стрічку, що перетворилась на жирний клапоть тканини незрозумілого кольору. — Шукаєш нам шлях до слави?

— А, випивка, випивка, випивка... — Коска розмашисто ковтнув із пляшки Темпла. — А я що казав? Треба просто почекати, і все саме повернеться на місце. Коли я втратив свою ватагу, то кілька років мандрував без копійки за душею, жорстоко битий вітрами долі. Сворбреку, запиши це. — Письменник, чиє волосся значно відросло, одяг пошарпався, ніздрі порожевіли, а руки почали тремтіти, намацав олівець. — Але ось він я, знову на чолі зграї благородних бійців! Ти не повіриш, але сержант Любчик колись був членом злочинного угруповання. — Безшиїй сержант трохи підняв одну брову. — Але зараз він поруч зі мною, вірний компаньйон, як і має бути. А ти, Темпле? Для чого б ще підійшли твої численні таланти й слабкий характер, як не для ролі мого юридичного радника?

Темпл безнадійно знизав плечима.

— Нічого не спадає на думку.

— Тоді відсвяткуймо наше неминуче возз’єднання. За мене. — Старий зробив ще один солідний ковток, усміхнувся і налив кілька крапель у келих Темпла. — І за тебе. Я думав, ти кинув пити.

— Мені здалось, що саме час почати знову, — прохрипів Темпл.

Він очікував, що Коска накаже його вбити, але сталося ще гірше. Судячи з усього, військо Милосердної Руки приймало його назад у свої лави. Якщо Бог існує, здається, за останні кілька років він дуже незлюбив Темпла. Та навряд Темпл міг його звинувачувати. Він і сам собі не подобався.

— Панове, вітаю вас у Кризі! — У дверях з’явилася Мер. — Вибачте за розгардіяш, у нас тут... — Вона побачила старого і зблідла. Це вперше Темпл бачив її здивованою. — Нікомо Коска, — видихнула вона.

— Саме він. А ви, мабуть, Мер. — Коска вклонився, а тоді хитро підвів очі. — Ну й день. Очевидно, це ранок возз’єднань.

— Ви знайомі? — спитав Темпл.

— Ну, — пробурмотіла Мер. — Яка приголомшлива удача.

— Кажуть, удача — жінка. — Старий тицьнув Темпла під ребра горлечком пляшки, й той рохнув. — Вона тягнеться до тих, хто найменше її заслуговує!

Краєм ока Темпл помітив Шай, яка, шкутильгаючи, спускалась до Лемба, котрий разом із Савіаном мовчки стежив за новоприбулими. Коска ж чепурився, дивлячись у вікно, і брязкав шпорами. Він глибоко вдихнув, очевидно, насолоджуючись запахом горілого дерева, і почав хитати головою в такт повішеникам на ешафоті.

— Мені подобається, як ви тут усе облаштували, — гукнув він Меру. — Дуже... апокаліптично. Здається, у вас звичка лишати поселення, якими ви заправляєте, в обвуглених руїнах.

Темплу здалося, що в них є щось схоже. Він помітив, що смикає свої гудзики, і припинив.

— Це панство — всі ваші супроводжуючі? — спитала Мер, дивлячись на подертих найманців, що плювались і блукали ігровою залою.

— Ні, що ви! Ми втратили кількох дорогою через Дальній Край. Традиційні дезертирства, лихоманка, невеличкі неприємності з Духами. Але ці бійці — найкраща вибірка. Решту я лишив за містом, бо, якби сюди прийшли три сотні...

— Двісті шістдесят, — сказав Любчик. Мер ще сильніше зблідла, почувши цю цифру.

— А разом з Інквізитором Лорсеном і його Послідовниками?

— Двісті шістдесят вісім. — На згадку про Інквізицію обличчя Мера набуло мертвотного кольору.

— Якби я привів двісті шістдесят вісім втомлених мандрівкою бійців, тут би почалася різанина.

— І не в хорошому сенсі, — вставив Брашіо, потираючи заплакане око.

— А буває в хорошому? — пробурмотіла Мер.

Коска замислено покрутив кінчик вусів між великим і вказівним пальцями.

— Існують певні ступені. А ось і він!

Його чорний плащ потріпався від погоди, жовтувато-сива борода вкрила схудлі щоки, але очі Інквізитора Лорсена палали такою ж цілеспрямованістю, як і коли військо залишало Малкову. Навіть сильнішою.

— Це Інквізитор Лорсен. — Коска задумливо почухав висип на шиї. — Мій нинішній роботодавець.

— Це для мене честь. — Але Темпл вловив невеликий надрив у голосі Мера. — Якщо дозволите спитати, що привело Інквізицію його величності в Криз?

— Ми полюємо на повстанців! — гукнув Лорсен на всю кімнату. — На зрадників Союзу!

— Ми тут далеко від Союзу.

Від усмішки Інквізитора похололо все приміщення.

— Рука його преосвященства стає все довшою. За певних осіб пропонують великі винагороди. Список розвісять по всьому місту. А на чолі його — головний зрадник, убивця та розпалювач повстання, Контус!

Савіан закашлявся, і Лемб поплескав його по спині, але Лорсен був надто зайнятий, суплячись на Темпла, тож не помітив.

— Бачу, ти возз’єднався з цим слизьким брехуном.

— Та годі вам. — Коска по-батьківськи стиснув Темплу плече. — Певний рівень слизькості та брехливості — це плюс для юриста. А під усім цим ховається людина надзвичайного сумління та моральної стійкості. Я б довірив йому своє життя. Чи принаймні капелюх. — Він скинув його й прикрив ним склянку Темпла.

— Головне, не довіряй йому мої справи. — Лорсен махнув своїм Послідовникам. — Ходімо. Треба поставити кілька запитань.

— Він, здається, чарівний, — сказала Мер, дивлячись йому в слід.

Коска знову почухав свій висип і глянув на нігті.

— Інквізиція наймає лише найбільш вихованих фанатичних мучителів.

— І найбільш вихованих старих найманців, як я розумію.

— Робота є робота. Але в мене є й свої причини бути тут. Я шукаю чоловіка, на ім’я Ґреґа Кантлісс.

У кімнаті зависнула довга пауза. Здавалось, ніби пішов сніг.

— Дідько, — сказала Шай.

Коска з надією розвернувся.

— То це досить відоме ім’я, га?

— Він інколи тут пробігав. — Мер дуже обережно добирала слова. — А що буде, коли ви його знайдете?

— Тоді я, мій юрист, вже не кажучи про мого роботодавця, благородного Інквізитора Лорсена, вам не заважатимемо. Я знаю, у найманців кепська репутація, але повірте, ми не хочемо завдавати нікому клопотів. — Він поколотив напій на дні пляшки. — А що, ви знаєте, де знайти Кантлісса?

Під час обміну довгими поглядами висіла мертва тиша. Лемб повільно підняв голову. Обличчя Шай напружилось. Мер глянула на них і легенько, ніби просячи вибачення, смикнула плечима.

— Він сидить зв’язаний у мене в підвалі.

— Курва, — сказала Шай.

— Кантлісс наш.

Лемб підвівся з-за стійки і випростався. Перев’язана ліва долоня лежала на руків’ї меча. Кілька найманців схопились і зайняли різні загрозливі пози, як коти, що збираються битись під місяцем. Любчик лише дивився порожнім поглядом. У його кулаці крутилися кості, стукаючись одна об іншу.

— Ваш? — спитав Коска.

— Він спалив мою ферму, викрав мого сина й доньку і продав якимось дикунам. Ми за ним приїхали аж із Ближнього Краю. Він відведе нас у гори й покаже, де живуть ті Дракононароджені.

Може, з роками тіло старого заклякло, але брови в нього досі були на диво спритні, і зараз вони сягнули нової висоти.

— Кажеш, Дракононароджені? Можливо, ми можемо стати один одному в пригоді.

Лемб оглянув брудні, пошрамовані, зарослі бородою обличчя.

— Гадаю, союзників забагато не буває.

— Саме так! Якщо людина загубилась у пустелі, треба брати ту воду, яку їй дають, так, Темпле?

— Може, краще й потерпіти спрагу, — пробурмотіла Шай.

— Я Лемб. А це Шай. — Північанин підняв свій келих. Обрубок його середнього пальця було ледве видно під бинтами.

— Дев’ятипалий північанин, — проспівав генерал-капітан. — Здається, чоловік, на ім’я Тіпало, шукає тебе в Ближньому Краї.

— Не знаю такого.

— А. — Коска махнув пляшкою на травми Лемба. — Я подумав, може, це його робота.

— Ні.

— Здається, у тебе багато ворогів, пане Лембе.

— Іноді здається, що й посрати не можу, щоб не завести кілька нових.

— Гадаю, це залежить від того, на кого срати. Страшний тип той Кауль Тіпало. І я б не сказав, що роки його пом’якшили. Ми з ним знайомі ще зі Штирії. Інколи мені здається, що я вже зустрічав усіх людей на світі й у кожному новому місці повно знайомих облич. — Його оцінювальний погляд зупинився на Савіані. — Але цього джентльмена я не впізнаю.

— Я Савіан. — Він кашлянув у кулак.

— І що привело тебе в Дальній Край? Здоров’я?

Савіан застигнув з трохи відкритим ротом. Висіла незручна тиша, а кілька найманців досі тримали руки біля зброї. Раптом Шай сказала:

— Кантлісс і його дитину викрав. Він його вистежував із нами. Хлопця звуть Коллем.

Трохи вичекавши, Савіан неохоче додав:

— Мій хлопчина, Коллем. — Він хрипко відкашлявся. — Сподіваюсь, Кантлісс відведе нас до нього.

Було майже полегшенням бачити, як двоє людей Мера тягнуть бандита через ігрову залу. Його зап’ястки були в кайданах, колись вишуканий одяг перетворився на брудне ганчір’я, а обличчя було в синцях, як у Лемба. Одна рука безпорадно висіла, а нога тягнулась по підлозі.

— Невловимий Грега Кантлісс! — вигукнув Коска, коли люди Мера притягли його. — Не бійся. Я Нікомо Коска, сумнозвісний солдат удачі і так далі, і так далі. У мене до тебе кілька запитань. Раджу ретельно зважувати відповіді, бо від них може залежати твоє життя й таке інше.

Кантлісс побачив Шай, Савіана, Лемба, зо два десятки найманців і з боягузливим інстинктом, добре відомим Темплу, прийняв новий розклад сил. Він завзято кивнув.

— Кілька місяців тому ти купив коней у місті під назвою Ґреєр. І заплатив ось такими монетами. — Коска з вправністю ілюзіоніста дістав шматочок золота. — Як виявилось, це стародавні імперські монети.

Погляд Кантлісса бігав обличчям Коски, ніби він намагався щось прочитати.

— Так. Так і було.

— Ти купив тих коней у повстанців, що билися за звільнення Старікланду від Союзу.

— Справді?

— Справді.

— Справді!

Коска нахилився ближче.

— Де ти взяв ці монети?

— Мені ними заплатили Дракононароджені, — сказав Кантлісс. — Дикуни в горах за Біконом.

— За що заплатили?

Він облизав свої побиті губи.

— За дітей.

— Огидний бізнес, — пробурмотів Сворбрек.

— Як і більшість бізнесів, — сказав Коска, нахиляючись усе ближче до Кантлісса. — У них ще є такі монети?

— Скільки завгодно, як він сказав.

— Хто сказав?

— Ваердінур. Він їхній лідер.

— Краще й не вигадаєш. — Очі Коски мерехтіли, як його уявне золото. — То ти кажеш, що ці Дракононароджені в змові з повстанцями?

— Що?

— Кажеш, ці дикуни фінансують і, можливо, переховують ватажка повстанців, самого Контуса?

Кантлісс мовчки кліпав на нього.

— Еее... так?

Коска широко всміхнувся.

— Так. І коли мій роботодавець, Інквізитор Лорсен, поставить тобі це запитання, що ти відповіси?

Тепер і Кантлісс усміхнувся, відчувши, що його шанси раптово поліпшились.

— Так! Той Контус там у них, жодних сумнівів! Чорт, з їхніми грошима він почне нову війну!

— Я так і знав! — Коска налив випивки в порожню склянку Лемба. — Ми маємо піти з вами в гори й задушити повстання в зародку! Цей нещасний чоловік буде нашим провідником, чим і заслужить собі свободу.

— Саме так! — вигукнув Кантлісс, шкірячись до Шай, Лемба і Савіана, а потім скрикнув, коли Брашіо підняв його на ноги й потягнув до дверей. Поранена нога волочилась за ним.

— Вилупки, — прошепотіла Шай.

— Будь реалісткою, — прошипів Лемб, поклавши руку їй на лікоть.

— Як же нам усім пощастило, що я прибув, коли ви вже збиралися їхати, — розливався Коска.

— О, мені постійно щастить, — пробурмотів Темпл.

— І мені, — пробурмотіла Шай.

— Будь реалісткою, — прошипів Лемб.

— Ватагу з чотирьох людей легко розбити, — пояснював Коска присутнім. — А військо з трьох сотень — складніше!

— Двісті сімдесят два, — мовив Любчик.

— Дозвольте сказати, — підійшов до стійки Солодкий Деб. — Якщо плануєте йти в гори, вам знадобиться кращий провідник, ніж напівмертвий убивця. Я готовий запропонувати вам свої послуги.

— Дуже щедро, — сказав Коска. — А хто ти?

— Солодкий Деб. — Знаменитий розвідник скинув капелюха, демонструючи рідкі пасма. Очевидно, він відчув значно вигіднішу можливість, ніж вести розчарованих невдах у Старікланд.

— Знаменитий розвідник? — спитав Сворбрек, відірвавшись від своїх паперів. — Я думав, ти молодший.

Деб зітхнув:

— Колись був.

— Ти про нього чув? — спитав Коска.

Біограф глянув на стелю.

— Чоловік на ім’я Марін Гленгорм, якого я відмовляюся називати письменником, нашкрябав деяку низькосортну надуману писанину на основі його нібито подвигів.

— Я на це дозволу не давав, — сказав Деб. — Але кілька подвигів таки було, це правда. Моя нога ступала на кожен клапоть Дальнього Краю, на якому вміститься черевик, включно з горами. — Він підкликав Коску нахилитись і заговорив тихіше. — Доходив майже до Ашранка, де живуть ті Дракононароджені. То їхня священна земля. А моя напарниця, Плакуча Скеля, була ще далі. Власне... — Він зробив театральну паузу. — Вона була однією з них.

— Так, — прохрипіла Плакуча Скеля, досі сидячи за столом, хоч Корлін уже давно пішла, лишивши тільки карти.

— Вона там виросла, — сказав Деб. — Жила там.

— Народилась там, га? — спитав Коска.

Плакуча Скеля урочисто похитала головою.

— Ніхто не народжується в Ашранку. — Вона запхнула свою згаслу люльку між зубів, даючи зрозуміти, що більше не збирається про це говорити.

— Але вона знає там потаємні шляхи, які вам знадобляться, адже ті драконячі виродки влаштують вам не дуже гостинний прийом. Земля в них якась дивна, сірчана, але бережуть вони її ревно, наче дикі ведмеді.

— Тоді ви двоє станете неоціненним доповненням до нашої експедиції, — сказав Коска. — Які ваші умови?

— Ми згодні на двадцяту частину будь-яких знайдених цінностей.

— Наша мета — викорінити повстання, а не шукати цінності.

Деб усміхнувся:

— Ризик розчарування є завжди.

— Тоді ласкаво просимо! Мій юрист підготує договір!

— Двісті сімдесят чотири, — проспівав Любчик. Його порожні очі ковзнули на Темпла. — І ти.

Коска заходився всім наливати.

— Чому цікаві люди завжди поважного віку? — Він штурхнув Темпла під ребра. — Ваше покоління таких не має.

— Ми ховаємось у тіні титанів і гостро відчуваємо свої недоліки.

— Ох, мені тебе бракувало, Темпле! За сорок років походів я засвоїв, що завжди треба шукати смішний бік. Ох, і язик у цього хлопця! У розмовному сенсі, а не сексуальному, за це я ручатись не можу. Цього не пиши, Сворбреку! — Біограф похмуро щось закреслив. — Вирушимо одразу, як люди відпочинуть і зберуть припаси!

— Можливо, варто почекати, поки скінчиться зима.

Коска нахилився ближче.

— Ти хоч уявляєш, що буде, якщо я лишу тут своє військо на чотири місяці? Те, що тут зараз, здасться квіточками.

— А ти уявляєш, що буде, якщо три сотні людей застрягнуть у справжній сніговій бурі? — прохрипів Деб, чухаючи бороду.

— Анітрохи, — сказав Коска. — Але вже не дочекаюсь, коли дізнаюся. Треба ловити момент! Це завжди був мій девіз. Запиши, Сворбреку.

Солодкий Деб вигнув брови:

— Цілком імовірно, незабаром твоїм девізом буде «Я не відчуваю ніг».

Але генерал-капітан, як завжди, не слухав.

— У мене передчуття, що в тих горах ми всі знайдемо те, що шукаємо! — Однією рукою він обійняв за плечі Савіана, а іншою — Лемба. — Лорсен відшукає своїх повстанців, я — своє золото, ці достойні люди — своїх зниклих дітей. Давайте вип’ємо за наш союз! — Він високо підняв майже порожню пляшку Темпла.

— Трясця твоїй матері, — процідила крізь зуби Шай.

Темпл був з нею згоден. Але сказати нічого не міг.

Нікуди йти

Ро зняла ланцюжок із драконячою лускою й акуратно поклала на хутро. Якось Шай сказала їй, що можна все життя чекати правильного моменту. Що ж, цей був не гірший за інші.

Вона торкнулася щоки Літа, й він ворухнувся, ледь помітно всміхнувшись. Він був тут щасливий. Достатньо малий, аби забути. Він буде в безпеці, принаймні відносній. У цьому світі не існує нічого певного. Ро хотіла попрощатись, але боялася розплакатись. Тож вона взяла речі й вислизнула в ніч.

Повітря кололо шкіру, сніг м’яко падав, але танув одразу, торкнувшись гарячої землі, й за мить висихав. Із деяких будинків лилося світло. У вікнах не було ані скла, ані віконниць. Вони були вирізані в горі або стінах, таких древніх та обвітрених, що Ро не могла їх відрізнити від скелі. Вона трималась у тіні, замотані в ганчір’я ноги не видавали ані звуку, ступаючи по старовинній бруківці. Вона пройшла повз велику чорну плиту, на якій вони готували. І! поверхня була відшліфована до блиску. Пара тихо шипіла, коли на неї падав сніг.

Коли Ро йшла повз, двері Довгого Дому відчинилися, тож вона притислася до стіни. Крізь вікно чула голоси старійшин, у яких було Зібрання. Лише за три місяці тут вона навчилась розуміти їхню мову.

— У глибших тунелях плодяться шанки. — Голос Уто. Вона завжди обачна.

— Тоді треба їх звідти викурити. — Акош. Вона завжди прямолінійна.

— Якщо відправимо туди достатньо для цього людей, тут залишиться мало. Одного дня прийдуть чужинці.

— Ми їх приструнили в місці, яке вони звуть Бікон.

— Або ж зацікавили.

— Коли пробудиться Дракон, це вже не матиме значення.

— Приймати рішення випало мені. — Глибокий голос Ваердінура. — Творець не для того лишив тут наших предків, щоб його труди занепали. Маємо бути рішучими. Акош, ти поведеш три сотні людей на Північ, у глибини, і виженеш шанк. Розкопки мають тривати і взимку. Повернешся після відлиги.

— Я хвилююсь, — сказала Уто. — У мене були видіння.

— Ти завжди хвилюєшся...

Їхні слова стихли, коли Ро рушила далі. Вона промайнула повз величезні листи потьмянілої бронзи, на яких дрібними символами були висічені тисячі тисяч імен, що тягнулись із туману віків. Вона знала, що сьогодні на варті Ікарай, і підозрювала, що він, як завжди, буде п’яний. Він сидів під аркою, хитаючи головою. Його спис стояв припертий до стіни, а між ніг була порожня пляшка. Зрештою, Дракононароджені — теж люди, тож мають свої вади.

Ро ще раз озирнулась і подумала, як же тут гарно. Жовті вікна в чорній скелі, темні різьблення на крутих дахах під зоряним небом. Але це не її дім. Вона не дозволить йому ним стати. Вона прошмигнула повз Ікарая і пішла вниз сходами, торкаючись правою рукою теплого каменю, адже, як вона знала, зліва була стометрова прірва.

Ро дійшла до прихованих сходів, що круто спускалися вниз. Вони були не такі й приховані, але Ваердінур розповів їй, що в них міститься магія і жодна людина їх не побачить, доки їй їх не покажуть. Шай завжди казала, що не існує жодних магів та демонів, що все це вигадки, але тут, у цьому далекому високому закутку світу, все мало свою магію. Здавалося, що не вірити в це — така сама дурість, як заперечувати існування неба.

Вниз звивистими сходами, що змінювали напрямок, далі й далі від Ашранка. Каміння під ногами ставало все холоднішим. Через ліс, де на голих схилах росли великі дерева, а коріння чіпляло її за пальці й щиколотки. Вона бігла вздовж сірчаного потоку, що булькав між камінням, вкритим сіллю. Зупинилася, коли з рота почала вириватись пара. Холод колов у грудях, вона тугіше обмотала ноги, накинула на плечі хутро, поїла, попила, зав’язала свій клуночок і пішла далі. Подумала про Лемба, який нескінченно бореться з плугом, про Шай, яка вимахує косою. Уявила, як у неї з брів крапає піт і вона каже крізь зціплені зуби: Тільки не зупиняйся. Навіть не думай зупинятись. І Ро не зупинялась.

Сніг тут танув повільно, з гілок крапало, і вона шкодувала, що не має нормального взуття. Ро почула, як десь тужливо завили вовки, й побігла швидше. Мокрі ноги боліли. Вниз, вниз, по зубчастій скелі, ковзаючи осипами, звіряючись із зірками, як її колись вчив Ґаллі, коли вона не могла заснути й вони сиділи біля сараю.

Сніг перестав падати, але став глибшим. Він сяяв у світанкових променях, що прокрадались у ліс. Земля під ногами хрустіла, холод кусав її обличчя. Дерева попереду ставали тоншими, й вона пришвидшилась, сподіваючись скоро побачити поля, всіяні квітами долини або затишні містечка на пагорбах.

Ро вискочила на край височенної кручі, що стояла над безкраїми просторами. Чорний ліс, гола скеля, присипана білим снігом, що переходила в сіру порожнечу. Жодних ознак людей чи кольорів. Жодного натяку на світ, який вона знала. Тепер під ногами не було теплої землі. Холодно було всередині і ззовні. Ро дихала в тремтячі руки, підозрюючи, що це край світу.

— Радий тебе бачити, донько. — Ваердінур сидів позаду, схрестивши ноги й притулившись спиною до пенька. Його палиця чи спис була під рукою. — У тебе в клунку є м’ясо? Я не готувався до такої подорожі, а ти мене добряче поганяла.

Вона мовчки простягнула йому шматок м’яса й сіла поруч. Вони їли, і вона відчула, що рада його бачити.

Зрештою він сказав:

— Інколи складно щось відпустити. Але ти маєш зрозуміти, що минуле вже в минулому.

Він дістав драконячу луску, яку вона лишила, й одягнув ланцюжок їй на шию. Вона не пручалась.

— Шай прийде... — Але голосі! був тоненький від холоду, наче заглушався снігом і губився в нескінченній порожнечі.

— Можливо. Але чи знаєш ти, скільки дітей тут було на моєму віку?

Ро промовчала.

— Сотні. А знаєш, скільки родин по них приходили?

Ро ковтнула клубок у горлі й не відповіла.

— Жодної. — Ваердінур обійняв її своєю могутньою рукою, і їй стало тепліше. — Тепер ти одна з нас. Іноді люди вирішують піти від нас. Іноді їх змушують. Як мою сестру. Якщо ти справді захочеш піти, ніхто тебе не спинятиме. Але це довгий, важкий шлях. І заради чого? Той світ — багряна країна без справедливості, без жодного сенсу.

Ро кивнула. Такого вона бачила чимало.

— А тут життя має сенс. Тут ти нам потрібна. — Він встав і простягнув руку. — Хочеш, покажу дещо дивовижне?

— Що?

— Причину, чому Творець покинув нас. Причину, чому ми залишаємось тут.

Ро взяла його руку, й він завиграшки посадив її собі на плечі. Вона поклала долоню на його щетинисту голову й сказала:

— Ми можемо завтра поголити мені голову?

— Коли ти скажеш. — І він рушив угору схилом, ступаючи її слідами в снігу.

Частина 4
Дракони

У світі багато смішного, наприклад, впевненість білої людини в тому, що вона менш дика, ніж інші дикуни.

Марк Твен

По троє

— Бляха, як холодно, — прошепотіла Шай.

Вони знайшли місце серед замерзлого коріння дерев, але коли підіймався вітер, все одно виникало таке відчуття, ніби тобі дали ляпаса. Хоч вона й зав’язала на голові ганчірку так, що лише очі визирали, обличчя Шай розчервонілось і пекло. Вона лежала на боці й хотіла подзюрити, але не наважилась би скинути штани, аби до всіх неприємностей не додалась ще й жовта бурулька з дупи. Вона тугіше загорнулась у плащ, накинула зверху вовчу шкуру, яку їй дав Солодкий Деб, поворушила занімілими пальцями на ногах і притиснула до губ замерзлі руки, аби не марнувати дихання, поки воно ще є.

— Бляха, як же холодно.

— Це ще нічого, — прохрипів Деб. — Якось я на два місяці застряг у заметі в горах біля Гайтавера. Холод був такий, що випивка в пляшках позамерзала. Довелось розбивати й жувати грудки.

— Цить, — пробурмотіла Плакуча Скеля, випустивши ледь помітний струмінь диму крізь сині губи.

До цього Шай думала, що вона замерзла на смерть зі своєю люлькою в роті. Вона весь ранок майже не кліпала, дивлячись крізь кущ, за яким вони ховалися з минулої ночі, вниз, на Бікон.

Хоч дивитися фактично не було на що. Табір здавався мертвим. Сніг на вулиці зібрався під дверима, вкрив дахи, що виблискували бурульками, незайманий, за винятком слідів допитливого вовка. Ані диму, ані світла в напівзасипаних наметах. Древні кургани перетворились на білі горби. Стара розвалена вежа, що колись, мабуть, була маяком, теж вкрилася снігом. За винятком вітру, що сумно завивав між соснами, і стукоту якоїсь віконниці, тут було тихо, як у могилі Ювенса.

Шай ніколи не любила чекати, це не новина, але, лежачи тут, у кущах, вона почала згадувати свої часи поза законом. Як вона лежала на пузі в пилюці, як над вухом постійно щось жував і плювався Джег, як Нірі пітнів нелюдською кількістю солоної рідини, чекаючи, коли з’являться заблукалі мандрівники. Вона прикидалась розбійницею, напівбожевільною від люті, хоч насправді почувалася нещасною маленькою дівчинкою, напівбожевільною від страху. Страху перед тими, хто її переслідував, перед тими, з ким вона зав’язлась, і, перш за все, перед собою. Вона й гадки не мала, що робити. Якийсь безумець міг би вхопити її за руки, затулити рот і керувати нею, як маріонеткою. Від цієї думки їй хотілось вилізти з власної шкіри.

— Не ворушись, — прошепотів Лемб, нерухомий, як повалене дерево.

— Чому? Тут нікого немає, глухо, як у...

Плакуча Скеля підняла вузлуватий палець, піднесла Шай до обличчя, повільно нахилила й вказала на дерева з дальнього боку табору.

— Бачиш ті дві великі сосни? — прошепотів Деб. — І ті три валуни між ними, схожі на пальці? Ось там схованка.

Шай глянула на безбарвний клубок каміння, снігу й дерева, аж очі заболіли. А тоді помітила якийсь рух.

— Це один із них? — видихнула вона.

Плакуча Скеля підняла два пальці.

— Вони ходять по двоє, — сказав Деб.

— А вона молодець, — сказала Шай, почуваючись аматоркою в цій компанії.

— Найкраща.

— Як нам їх виманити?

— Вони самі вилізуть. Коли той божевільний п’яниця Коска виконає свою частину роботи.

— Ще не відомо, чи виконає, — пробурмотіла Шай. Попри теревені Коски про те, як вони поспішають, його ватага два тижні тинялася навколо Криза, як мухи над лайном, поповнюючи запаси, що передбачало хаос у рафінованому вигляді. Ще довше вони долали кілька десятків кілометрів високого плато між Кризом та Біконом, адже погода ставала все холоднішою. Багато амбітних повій, азартних гравців і купців тягнулися за ними, сподіваючись урвати гроші, які найманці чомусь не розтринькали. Увесь цей час Коска сміявся з халепи, в яку вони втрапили, ніби таким і був його план. А ще постійно плів байки про своє славетне минуле тому ідіотському біографу. — Мені здається, балаканина й дії не уживаються в тому покидьку...

— Ш-ш-ш... — зашипів Лемб.

Шай притиснулась до землі. Кілька розлючених круків, плескаючи крилами, злетіли в морозне небо. Коли їхні крики стихли, вітер доніс брязкіт збруї, за яким з’явилися вершники. Двадцять чи навіть більше. Вони продирались крізь заметену снігом долину, то пірнаючи, то виринаючи, й лупцювали своїх скакунів, з яких струменіла пара.

— Ось той пияк, — пробурмотів Лемб.

— Таки з’явився.

Шай мала сильну підозру, що Коска не завжди дотримувався обіцяного.

Найманці злізли з коней і розповзлись табором. Вони відкопували двері й вікна, роздирали задубілі намети, здіймаючи галас, що в цій зимовій мертвоті звучав, як люта битва. Той факт, що ці покидьки були на її боці, змушував Шай замислитись, чи правильний її бік, але маємо що маємо. Вона все життя намагалась вичавити найкраще з різних сортів лайна.

Лемб торкнувся її руки й вказав на схованку. Вона побачила темний силует, що, пригнувшись, плив між дерев, а тоді швидко зник серед гілок і тіней.

— Ось один, — прохрипів Деб уже не дуже тихо, адже найманці й так наробили шуму. — Якщо пощастить, він побіжить прямісінько в Ашранк і розповість Дракононародженим про двадцятьох вершників у Біконі.

— Прикинься сильним, якщо слабкий, і слабким, якщо сильний, — пробурмотів Лемб.

— А інший? — спитала Шай.

Плакуча Скеля сховала люльку й витягла дрючок. Це була цілком красномовна відповідь. Наче змія, вона ковзнула за дерево позаду й сховалась.

— До роботи, — сказав Деб і поповз за нею швидше, ніж пересувався на ногах.

Двоє старих розвідників лізли між чорними стовбурами до схованки, крізь сніг та опалу хвою, аж доки не зникли з поля зору.

Вона ж трусилась на замерзлій землі поруч із Лембом і чекала далі.

Відколи вони покинули Криз, він регулярно голив голову, і здавалося, ніби разом із волоссям зголював і свої почуття. Важкі зморшки, кістки та минуле опинилися на поверхні. Шви наклали ножем Савіана. Сліди бою з Ґламою Голденом швидко загоювались, гублячись серед решти. Сповнене насильства життя так яскраво читалося на цьому схожому на ковадло обличчі, що Шай дивувалась, як не помічала шрамів раніше.

Важко повірити, як легко колись було з ним говорити. Чи принаймні лаяти його. Старий-добрий боягузливий Лемб ніколи не дивував. То було надійно і комфортно, наче говорити до себе. Але зараз небезпечна прірва між ними ширшала з кожним днем. У голові в неї роїлось чимало запитань, але тепер, розтуливши рота, вона випалила те, відповідь на яке її не надто цікавила.

— То ти трахнув Мера?

Лемб так довго мовчав, що вона вже подумала, що він не відповість.

— Всіма можливими способами й анітрохи не шкодую.

— Все-таки навіть коли люди досягають певного віку, трах може бути чудовим.

— Однозначно. Особливо якщо до цього в них його було небагато.

— І все ж це не завадило їй ударити тебе в спину, коли було треба.

— А тобі Темпл багато наобіцяв перед тим, як вистрибнув у вікно?

Тепер уже Шай трохи помовчала.

— Я б не сказала.

— Ха. Мабуть, коли трахаєш людину, це не заважає їй трахнути й тебе.

Вона важко й протяжно видихнула пару.

— Для деяких людей це лише підвищує шанс...

З-за сосен біля схованки з’явився Солодкий Деб, незграбний у своїй роздутій шубі, й помахав. Плакуча Скеля, пригнувшись, пішла за ним, витерши свій дрючок об сніг і лишивши на ньому блідий рожевий слід.

— Здається, все, — скривився Лемб і сів навпочіпки.

— Здається. — Шай обхопила себе руками, але не відчула нічого, крім холоду. Вона розвернулась і глянула на нього вперше, відколи вони заговорили. — Можна щось спитати?

М’язи на його щелепі заворушились.

— Іноді незнання — найсолодша пігулка. — Він глянув на неї дивним винуватим поглядом, наче людина, яку впіймали на вбивстві й вона розуміє, що їй кінець. — Але я не знаю, як тебе спинити. — Хвилювання проймало її аж до шлунка, й вона ледве змушувала себе говорити, але й змовчати теж не могла.

— Хто ти? — прошепотіла вона. — Тобто... ким ти був? Тобто... трясця.

Вона помітила рух. Якась фігура мчала між дерев до Солодкого Деба і Плакучої Скелі.

— Лайно!

І Шай побігла. Спотикалась, петляла, перечепилась і полетіла на кущ, потім схопилась і полізла голим схилом. Ноги настільки застрягали в снігу, що здавалося, ніби на ній гігантські черевики.

— Деб! — прохрипіла вона.

Фігура вискочила з-за дерев і кинулась до старого розвідника. Промайнуло вишкірене обличчя і блиск леза. Шай ніяк би не встигла. Вона нічого не могла вдіяти.

— Деб! — загорлала вона.

Він підняв погляд, всміхнувся, тоді глянув убік, і очі його округлилися. Деб смикнувся в сторону, а темний силует кинувся на нього. Нападник крутнувся в повітрі, промахнувся й повалився в сніг. Підбігла Плакуча Скеля й вгатила його по голові своєю палицею. Шай почула різкий хруст.

Савіан відштовхнув кілька гілок і поплентався до них, насуплено роздивляючись дерева і спокійно крутячи свій лук.

— Хороший постріл, — гукнула Плакуча Скеля, запхнувши палицю за пояс, а люльку — між зубів.

Деб зсунув капелюх на потилицю.

— Каже, хороший постріл! Я мало не обісрався.

Шай уперлась руками в стегна, намагаючись відсапатись. У грудях палало від холоду.

Підійшов Лемб, ховаючи свій меч.

— Здається, іноді вони ходять по троє.

Серед варварів

Не схожі вони на демонів. — Коска тицьнув ногою в щоку Дракононародженої, і ТІ голена голова відкинулась назад. — Ані луски. Ані гострого язика. Ані вогняного подиху. Я трохи розчарований. — Звичайні варвари, — прохрипів Джубаїр.

— Як і ті, що в пустелі. — Брашіо ковтнув вина й проникливо глянув на келих. — На крок вище за тварин, але лише на крок.

Темпл відкашлявся.

— А меч не варварський.

Він присів і покрутив клинок у руці: рівний, ідеально збалансований і ретельно заточений.

— Це не звичайні Духи, — сказав Деб. — Вони взагалі не Духи. Вони прагнуть вбивати і тямлять, як це робити. Нічого не бояться і знають у цьому краї кожен камінь. Перебили всіх шахтарів у Біконі без особливого спротиву.

— Але, очевидно, кров у них іде. — Коска запхнув палець у дірку від стріли Савіана й дістав його червоним. — І, очевидно, вони вмирають.

Брашіо смикнув плечима.

— У всіх іде кров. Усі вмирають.

— Єдина стабільність у житті, — загуркотів Джубаїр, звівши погляд до неба. Точніше, до запліснявілої стелі.

— Що це за метал? — Сворбрек зняв із жінки амулет. Ніби сірий листок, що блищав у світлі лампи. — Дуже тонкий, але... — Він зціпив зуби, намагаючись його зігнути. — Не можу. Взагалі. Неймовірна робота.

Коска відвернувся.

— Сталь і золото — єдині метали, що мене цікавлять. Поховайте тіла подалі від табору. Якщо я щось і засвоїв за сорок років походів, Сворбреку, то це те, що трупи треба ховати якнайдалі від табору. — Він закутався у свій плащ, коли з відчинених дверей дмухнув крижаний протяг. — Чорти б ухопили цей холод. — Жадібно згорбившись над вогнищем, він нагадував стару відьму, що чаклує над казаном. Рідке волосся розтріпалось, а руки хапали язики полум’я. — Це мені нагадує Північ, а то вже недобре, га, Темпле?

— Ні, генерале.

Жодну мить за останні десять років, на думку Темпла, не можна було назвати доброю. Лише насильство, втрати й провина. Можливо, крім того періоду, коли він споглядав безкраї простори зі свого сідла. Чи коли сидів на каркасі майстерні Маджуда в Кризі. Чи коли сперечався із Шай через свій борг. Коли танцював і притискався до неї. Коли нахилився поцілувати її, а вона всміхнулась і нахилилась поцілувати його у відповідь... Він смикнувся. Він усе непоправно просрав. Люди ніколи не цінують того, що мають, доки не вистрибнуть із вікна.

— Той клятий відступ. — Коска саме згадував власні невдачі. Їх теж вистачало. — Той клятий сніг. Той зрадливий покидьок Чорний Калдер. Стільки хороших людей загинуло, га, Темпле? Скажімо... ну... я погано пам’ятаю імена, та все ж. — Він розвернувся й сердито гукнув: — Коли людина каже «форт», я уявляю щось більш істотне.

Головна будівля Бікона була, по суті, великою хижею на півтора поверха, розділеною на кімнати розвішеними шкурами тварин. Вона мала важкі двері, вузькі вікна й перехід до поваленої вежі. А ще тут постійно були протяги.

Солодкий Деб знизав плечима.

— У Дальньому Краї стандарти недуже високі, генерале. Тут, якщо складеш докупи три палиці, це вже форт.

— Гадаю, треба радіти з того, що маємо. Ще одна ніч під відкритим небом, і вам би довелось чекати весни, щоб мене розморозити. Як же я сумую за вежами прекрасного Віссерина! За спокійними літніми ночами біля річки! Те місто колись було моїм, ти знав, Сворбреку?

Письменник скривився.

— Здається, ви про це згадували.

— Нікомо Коска, Великий герцог Віссерина! — Старий замовк і вкотре ковтнув із фляжки. — І воно знову буде моїм. Мої вежі, мій палац, моя повага. Я часто розчаровувався, це факт. Моя спина вся в метафоричних шрамах. Але час ще є, хіба ні?

— Звісно. — Сворбрек фальшиво реготнув. — У вас попереду багато успішних років, я в цьому впевнений!

— Ще є час усе виправити... — Коска вирячився на свою зморшкувату долоню і скривився, скрутивши вузлуваті пальці. — Знаєш, Сворбреку, колись я дуже вправно метав ножі. Міг влучити в муху з двадцяти кроків. А зараз? — Він різко пирхнув: — Я вже й не бачу на двадцять кроків у погожий день. Це найбільш болісна зрада з усіх. Зрада власної плоті. Якщо живеш достатньо довго, то бачиш, як усе занепадає...

Наступний порив вітру сповістив про прибуття сержанта Любчика. Його ніс і приплюснуті вуха трохи порожевіли, але загалом він не виказував жодних ознак дискомфорту від холоду. Сонце, дощ чи буря, йому все було однаково.

— Решта вже в таборі з вантажем, — сказав він.

Брашіо налив собі ще випити.

— Причепилися до нас, як личинки до трупа.

— Не певен, що мені подобається метафора про гнилий труп у контексті нашого війська, — сказав Коска.

— Хоч вона й досить влучна, — пробурмотів Темпл.

— І хто це доповз аж сюди?

Любчик почав рахувати.

— Дев’ятнадцять повій і чотири сутенери.

— Їм роботи вистачить, — сказав Коска.

— ...Двадцять два погоничі та вантажники, включно з калікою Геджесом, який постійно вимагає поговорити з тобою...

— Всім хочеться трохи мене! Наче я святковий смородиновий торт!

— ...Тринадцять різних купців, торгашів і майстрів, шестеро з яких скаржаться, що їх пограбували члени війська...

— Я знаходжу спільну мову зі злочинцями! Знаєш, я ж був Великим герцогом. Стільки розчарувань.

— ..Двоє ковалів, продавець коней, продавець хутра, трунар, перукар, який хвалиться вміннями хірурга, двоє прачок, виноградар без припасів і сімнадцять осіб без конкретної професії.

— Волоцюги й бродяги сподіваються набити черево крихтами з мого столу! Невже в світі не лишилося честі, Темпле?

— Дуже мало, — сказав Темпл.

Його запаси точно були ганебно мізерні.

— А секретний екіпаж... — Коска нахилився до Любчика, ковтнув з фляжки й заговорив досить голосно, — його ясновельможності Пайка в таборі?

— Так, — сказав Любчик.

— Вистав біля нього охорону.

— А що в ньому? — спитав Брашіо, витираючи своє сльозливе око.

— Якби я міг розголошувати цю інформацію, це давно був би не секретний екіпаж, а просто... екіпаж. Гадаю, всі погодяться, що в цьому немає містики.

— Іде весь цей натовп ночуватиме? — поцікавився Джубаїр. — Тут навіть бійцям місця мало.

— Як щодо тих курганів? — спитав старий.

— Порожні, — сказав Солодкий Деб. — Розграбували багато століть тому.

— Гадаю, тепер там можна зігрітися. Іронічно, га, Темпле? Вчорашніх героїв викидають із власних могил сьогоднішні повії!

— Я в повному захваті, — пробурмотів Темпл, затремтівши на саму думку про те, щоб спати у вологих стародавніх гробницях, вже не кажучи про те, щоб там трахатись.

— Не хочу псувати ваші приготування, генерале, але мені час їхати, — сказав Деб.

— Звісно! Слава, як і хліб, з часом черствіє! Це Фаранс сказав чи Столікус? Який у тебе план?

— Я сподіваюсь, той розвідник побіжить до своїх драконячих друзів і скаже, що нас тут не більше двадцяти.

— Найкращий опонент — ошелешений і збентежений. Це Фаранс сказав? Чи Б’яловельд? — Коска зневажливо глянув на Сворбрека, що порався зі своїми записниками. — Всі письменники однакові. То що ти казав?

— Вони думатимуть, сидіти в Ашранку й не звертати уваги чи прийти сюди і знищити нас.

— Їх очікуватиме шок, якщо наважаться, — реготнув Брашіо, і щелепи його заколихались.

— Цього ми від них і хочемо, — сказав Деб. — Але без вагомої причини вони сюди не підуть. Невелике вторгнення на їхню територію має їх зачепити. Вони в біса ревні щодо своєї землі. Плакуча Скеля знає дорогу. Знає потаємні стежки прямісінько в Ашранк, але це до чорта ризиковано. Тож ми просто проберемось туди й лишимо послання, яке вони точно помітять. Багаття, кілька протоптаних стежок поперек їхньої дороги...

— Шмат гівна, — сказав Джубаїр урочисто, ніби вимовляючи ім’я пророка.

Коска підняв фляжку.

— Чудово! Виманіть їх гівном! Я певен, що такого Столікус ніколи не радив, га, Темпле?

Брашіо задумливо стиснув свою товсту нижню губу між пальцями.

— Ти певен, що вони купляться на приманку з гівном?

— Вони здавна почувалися тут пупом землі, — сказав Солодкий Деб. — Убивали Духів, відлякували старателів. Усе це зробило їх зарозумілими. Вони мислять по-старому. Але вони все одно небезпечні. Краще будьте напоготові. Не підсікайте, поки вони не заковтнуть гачок.

Коска кивнув.

— Повір, я бував по обидва боки засідок, тож розумію основні принципи. Що думаєш про цей план, пане Кантліссе?

Жалюгідний бандит, набитий соломою одяг якого тріщав по швах, до того сидів у кутку, тримаючись за зламану руку й принюхуючись. Почувши своє ім’я, він збадьорився й енергійно кивнув, ніби його схвалення могло допомогти.

— Звучить непогано. Вони думають, що ці гори їм належать, з цим я згоден. Той Ваердінур убив мого друга Блекпойнта. Цілком невимушено. Можна мені?.. — Він облизав губи й потягнувся до фляжки Коски.

— Звісно, — сказав Коска, осушив її й перевернув. — Капітан Джубаїр вибрав вісьмох своїх найкомпетентніших людей, щоб супроводжувати тебе.

Деб здавався не надто заспокоєним, косо глянувши на незграбного кантійця.

— Я б краще пішов з людьми, яких знаю і яким довіряю.

— Як і будь-хто, але хіба такі справді існують, га, Темпле?

— Дуже мало.

Звісно ж, до цієї категорії Темпл не відносив ані себе, ані когось іншого в цій кімнаті.

Деб вдав ображену невинність.

— Ви нам недовіряєте?

— Люди часто мене розчаровували, — сказав Коска. — Відколи Велика герцогиня Сефелін образилась на мене й отруїла мою улюблену коханку, я намагаюсь не змішувати робочі стосунки з довірою.

Брашіо протяжно відригнув.

— Краще пильно одне за одним стежити, як слід озброюватись, підозрювати всіх і, перш за все, дбати про власні інтереси.

— Як благородно сказано! — Коска ляснув його по стегну. — І тоді довіра стане нашою секретною зброєю в надзвичайних ситуаціях, як ніж у шкарпетці.

— Я пробував ховати ніж у шкарпетку, — пробурмотів Брашіо, поплескавши по тих, що були в його патронташі. — Страшенно натирає.

— То ми ідемо? — прогуркотів Джубаїр. — Час іде, а ще треба Божу роботу робити.

— Робота завжди знайдеться, — сказав Деб, натягнувши комір своєї дебелої шуби до вух, і вийшов у ніч.

Коска взяв фляжку, зрозумів, що та порожня, й підняв угору, щоб йому долили.

— Принесіть мені ще випивки! Темпле, ходи поговори зі мною, як колись! Заспокой мене, Темпле, дай мені пораду.

Темпл важко зітхнув.

— Не знаю, що я можу порадити. Ми тут далеко від зони дії закону.

— Я говорю не про закон, а про праведний шлях! Дякую. — Сержант Любчик із надзвичайною скрупульозністю почав переливати зі щойно відкритої пляшки у фляжку Коски. — У мене таке відчуття, ніби я дрейфую незнайомими морями, а мій моральний компас дав збій! Дай мені етичний дороговказ, Темпле! Як щодо Бога, друже, як щодо Бога?

— Боюсь, тут ми й для Бога недосяжні, — пробурмотів Темпл, плентаючись до дверей.

Коли ті відчинились, у кімнату зашкандибав Геджес. Він міцно тримав свій подертий капелюх і здавався ще більш хворим, ніж завжди, якщо таке можливо.

— А це ще хто? — спитав Коска, поглядаючи в тінь.

— Мене звуть Геджес, генерал-капітане, сер, погонич із Криза. Був поранений в Осрунзі, сер, коли очолював наступ.

— Ось чому краще, щоб наступи очолював хтось інший.

Геджес зайшов, нервово зиркаючи навколо.

— Не можу не погодитися, сер. Чи знайдеться у вас хвилинка?

Вдячний за цю нагоду, Темпл вислизнув у темряву.

На одній-єдиній тутешній вулиці ховатись не було потреби. Люди кутались у кожухи, хутра, благенькі ковдри, носили недоладні обладунки, лаялись, перетворювали сніг на чорну сльоту, блукали зі смолоскипами, тягли впертих коней, розвантажували ящики й діжки з возів, а навколо їхніх облич здіймалася пара.

— Можна скласти тобі компанію? — спитав Сворбрек, продираючись за Темплом крізь цей хаос.

— Якщо не боїшся заразитись моєю удачею.

— Навряд твоя гірша за мою, — поскаржився біограф.

Вони пройшли повз компанію, що юрмилась у халупі без однієї стіни й грала в кості на ковдри; повз чоловіка, який гострив мечі на верескливому камені, розкидаючи іскри; повз трьох жінок, котрі сперечались, як краще розпалити багаття. Жодна не знала.

— У тебе буває таке відчуття... — Сворбрек задумався, сховавши обличчя в потертий комір свого пальта. — ...Наче ти вляпався в ситуацію, в яку не хотів втрапляти, і тепер не знаєш, як вийти з цього?

Темпл скоса глянув на письменника.

— Останнім часом — щосекунди, кожного дня.

— Ніби тебе карають, але ти не розумієш, за що.

— Я знаю, за що, — пробурчав Темпл.

— Мені тут не місце, — сказав Сворбрек.

— Якби ж і я так міг сказати. Але, боюсь, мені тут таки місце.

З одного кургану змели сніг, і в його покритій мохом арці мерехтіло світло смолоскипів. Один із сутенерів саме вішав біля входу в інший курган потаскане простирадло. На вулиці вже формувалась безладна черга. Змерзлий торгаш влаштував між двома курганами імпровізовану крамницю, пропонуючи ремені та лак для чобіт. Комерція ніколи не спить.

Темпл почув скреготливий голос Інквізитора Лорсена, що долинав з прочинених дверей хижі.

— ...Ти справді віриш, що в цих горах є повстанці, Дімбіку?

— Віра — це розкіш, яку я вже давно не можу собі дозволити, Інквізиторе. Я просто роблю, що мені кажуть.

— Але хто каже, капітане, хто? Ось у чому питання. Я, зрештою, спілкуюся з його ясновельможністю Пайком, а він — із самим Архілектором, а рекомендації Архілектора... — Його слова загубились у бурмотінні.

У темряві на краю табору вже збирались колишні товариші Темпла. Знову пішов сніг. Білі цятки падали на гриви коней, на сиве волосся Плакучої Скелі, обмотане старим прапором, на згорблені плечі Шай, котра на нього не дивилась, на пакунки, котрі Лемб закидав на коня.

— Ти з нами? — спитав Савіан, коли Темпл підійшов.

— Моє серце хоче цього, але решта розуміє, що краще ввічливо відмовитись.

— Плакуча Скеля! — розцвів Сворбрек, дістаючи записник. — Яке цікаве ім’я!

Вона глянула на нього.

— Так.

— Припускаю, за ним ховається дуже інтригуюча історія.

— Так.

— Не хочете нею поділитися?

Плакуча Скеля поволі рушила в темряву.

— Гадаю, не хоче, — сказала Шай.

Сворбрек зітхнув.

— Письменник повинен уміти долати зневагу. Жоден абзац, речення чи слово не може сподобатись кожному читачу. Пане Лембе, у вас ніколи не брав інтерв’ю письменник?

— Ми натикались на брехунів різного типу, — сказала Шай.

Біограф не здавався.

— Я чув, у вас більше досвіду в единоборствах, ніж у будь-кого іншого.

Лемб затягнув останній ремінь.

— Ти віриш в усе, що чуєш?

— То ви це заперечуєте?

Лемб не відповів.

— У вас є якісь криваві історії для моїх читачів?

— Не роби цього.

Сворбрек підійшов ближче.

— Те, що розповідає генерал Коска, — правда?

— Судячи з того, що я бачив, його навряд можна назвати мірилом правди.

— Він мені сказав, що ви колись були королем.

Темпл вигнув брови. Солодкий Деб відкашлявся. Шай розреготалась, але коли побачила, що Лемб не сміється, заспокоїлась.

— Він сказав, що ви були захисником короля північан, — продовжував Сворбрек. — І що виграли десять боїв у Колі на його честь. Що король вас зрадив, але ви вижили, вбили його й посіли його місце.

Лемб повільно заліз у сідло й насупився в темряву.

— Якийсь час люди вішали на мене золотий ланцюг і падали на коліна, бо їм так було вигідно. У жорстокі часи люди люблять схилятися перед жорстокими персонажами. А в мирні згадують, що їм більше подобається стояти прямо.

— Ви їх звинувачуєте?

— Я давно нікого не звинувачую. Люди такі, як вони є. — Лемб глянув на Темпла. — Як гадаєш, ми можемо покладатись на цього Коску?

— Категорично ні, — сказав Темпл.

— Я відчував, що ти так скажеш.

І Лемб погнав свого коня вгору схилом.

— А ще кажуть, що в мене повно цікавих історій, — пробурчав Деб, рушивши за ним.

Сворбрек трохи подивився їм услід, потім дістав олівець і почав гарячково записувати.

Темпл зловив погляд Шай, але вона одразу розвернула коня.

— Сподіваюсь, ви їх знайдете! — випалив він. — Дітей.

— Знайдемо. А я сподіваюсь, ти знайдеш... що б ти там не шукав.

— Здається, уже знайшов, — сказав він тихо. — І змарнував.

Вона на мить застигла, ніби обдумуючи відповідь, а тоді клацнула язиком і кінь пішов.

— Щасти! — гукнув він. — Обережно там, з тими варварами!

Вона озирнулася на форт, з якого вже долинали звуки фальшивого співу, і підняла брову.

— Навзаєм.

Приманка

Першого дня вони їхали через високий ліс. Дерева були значно більші, ніж Шай будь-коли бачила. Гілка на гілці затуляла сонце. Їй здавалось, ніби вони крадуться крізь похмурий священний склеп якогось велетня. Але сніг усе одно зумів сюди пробратися й лежав між замерзлими стовбурами. Крижана кірка дряпала коням ноги, тож доводилось по черзі протоптувати стежку. Де-не-де збирався холодний туман, звиваючись навколо людей і тварин, що нагадували привидів. Плакуча Скеля застережливо шикала, коли хтось починав говорити, тож вони просто кивали під хрускіт снігу, слухали важке дихання втомлених коней, кашель Савіана й бурмотіння Джубаїра, схоже на молитви. Цей дебелий кантієць був благочестивим виродком, годі й заперечувати. Але Шай дуже сумнівалась, що безпечно мати таку людину за спиною. Знайомі їй набожні люди зазвичай використовували віру як виправдання для своїх поганих учинків.

Лише коли світло згасло до сутінкового мерехтіння, Солодкий Деб завів їх у неглибоку печеру під навісом і дозволив спинитися. Усі коні, навіть запасні, виснажились і тремтіли. Шай почувалась не набагато краще. Усе її тіло задерев’яніло, боліло, оніміло, кололо, пекло.

Оскільки вогонь розпалювати забороняли, вони поїли холодного м’яса, твердого печива й передавали по колу пляшку. Савіан вдавав, що не зважає на свій кашель, але Шай бачила, що це його турбує. Зігнувшись, він люто заходився, а бліді руки стискали горло.

Один із найманців, штирієць із великою щелепою, на ім’я Сакрі, котрий, здається, радів, лише коли іншим було погано, вишкірився й сказав:

— Ну і кашель, старий. Може, повернешся?

— Заткнися, — сказала Шай із якомога сильнішим запалом, якого, втім, лишилось мало.

— А то що? — реготнув він. — Даси мені ляпаса?

Це її добряче розлютило.

— Так. Довбаною сокирою. А тепер заткни пельку.

Цього разу він її таки заткнув, але, очевидно, міркував, як йому відігратись, і вона вирішила, що треба бути ще обачнішою.

Вони чергували по двоє. Хтось із найманців та хтось із колишнього Товариства. І одне одного пильнували не менше, ніж Дракононароджених. Шай рахувала час за хропінням Деба і, коли настала слушна мить, потрусила Лемба й зашепотіла йому на вухо:

— Прокидайтесь, ваша величносте.

Він невдоволено зітхнув.

— А я все гадав, коли ж це знову спливе.

— Пробачте дурість недалекої селянки. Мене просто переповнюють почуття, адже король Півночі хропе під моїми ковдрами.

— Я вдесятеро більше часу був біднішим за жебрака й без жодного друга. Чому ніхто про це не хоче говорити?

— Просто я, наприклад, чудово знаю, що це таке. А от носити корону мені не доводилось.

— Як і мені, — сказав він, вибираючись з-під ковдри. — У мене був ланцюг.

— Золотий?

— З отакенним діамантом. Він показав між пальцями розмір курячого яйця і глянув на неї.

Вона досі не розуміла, жарт це чи ні.

— Ти.

— Я.

— Людина, яка всю зиму проходила в одних штанах.

Він знизав плечима.

— Тоді я вже позбувся ланцюга.

— Як я маю поводитись у товаристві його величності?

— Реверанс не завадить.

Вони пирхнула.

— Пішов ти.

— Пішов ти, ваша величносте.

— Король Лемб, — пробурмотіла вона, загорнувшись у ще теплу ковдру. — Король Лемб.

— У мене було інше ім’я.

Шай скоса глянула на нього.

— Яке?

Він сидів навпроти входу в печеру на тлі зоряного неба, й вона не бачила, що в нього на обличчі.

— Не має значення, — сказав він. — Нічого хорошого з того ніколи не виходило.

Наступного ранку до снігу додався вітер, що дув одночасно з усіх сторін. Вони осідлали коней, радісні, наче їхали на власне повішення, і рушили далі вгору. Ліс рідшав, дерева дрібнішали, всихались, кривилися, наче від болю. Подорожні продирались крізь голі скелі. Дорога ставала все вужчою. Можливо, колись то було русло струмка, хоч місцями це більше нагадувало рукотворні сходи, що з часом стали майже гладенькі. Джубаїр відправив одного зі своїх людей назад із кіньми. Шай майже хотіла повернутися з ним. Решта пішли далі пішки.

— Що в біса ті драконячі вилупки взагалі тут забули? — пробурчала Шай Солодкому Дебу. Це було місце, куди не піде жодна адекватна людина, і тим паче не житиме тут.

— Точно не знаю... чому вони сюди видерлись. — Старий говорив уривками між важкими вдихами. — Але вони тут уже давно.

— Вона тобі не казала? — кивнула Шай на Плакучу Скелю, що йшла попереду.

— Справа в тому... що я не хочу ставити такі запитання... Вона вже зі мною багато років.

— І не через твою привабливість, це я тобі точно кажу.

— Є важливіші речі, ніж зовнішність. — Він зиркнув на Скелю. — На щастя для нас обох.

— Навіщо їм діти?

Він зупинився ковтнути води й запропонував Шай теж. Найманці пройшли повз, згинаючись під вагою своєї численної зброї.

— Як я чув, ніхто тут не народжується. Це якось пов’язано із землею. Жінки тут стають безплідними. Усіх цих Дракононароджених колись у когось забрали. Раніше — переважно в Духів, імперців, заблукалих північан. Але, гадаю, відколи старателі вижили Духів, вони розширили зону пошуків. Купують дітей у таких типів, як Кантлісс.

— Менше слів! — зашипіла вгорі Плакуча Скеля. — Більше кроків!

Сніг пішов сильніший, але кучугури вже були не такі глибокі. Шай розкрутила пов’язки, якими обгорнула обличчя, й відчула, що вітер уже далеко не такий крижаний. За годину сніг перетворився на слизьку сльоту на мокрому камінні. Вона стягнула вологі рукавиці й відчула свої пальці. Ще за годину сніг досі йшов, але на землі його вже не було. Шай почала пітніти, тож зняла свій плащ і запхнула в торбу. Решта теж так зробили. Вона нахилилась і приклала долоню до землі. Та була на диво тепла, як стіна в пекарні, за якою стоїть піч.

— Там внизу вогонь, — сказала Плакуча Скеля.

— Справді? — Шай відсмикнула руку, ніби полум’я могло будь-якої миті вирватися з-під землі. — Не скажу, що це вселяє оптимізм.

— Це краще, ніж коли лайно в лупі замерзає, хіба ні? — сказав Солодкий Деб, стягнувши сорочку, під якою була ще одна.

Шай гадала, скільки їх там іде. Може, він їх зніматиме, поки весь не зникне.

— Це тому Дракононароджені тут живуть? — Савіан теж приклав руку до землі. — Через вогонь?

— Або ж вогонь є через те, ідо вони тут живуть. — Плакуча Скеля полізла вгору схилом. Каміння було голе, подекуди вкрите жовтими плямами сірки, а над усім дим нависала височенна скеля. — За дією дорогою можуть стежити.

— Звісно, — сказав Джубаїр. — Бог за всіма стежить.

— Але не Бог випустить стрілу тобі в дупу, якщо ми й далі йтимемо дією стежкою, — сказав Деб.

Джубаїр знизав плечима.

— Бог випускає все туди, куди потрібно.

— То що робити? — спитав Савіан.

Плакуча Скеля вже розмотувала мотузку.

— Тепер будемо лізти.

Шай потерла скроні.

— У мене було неприємне передчуття, що вона де скаже.

Дертися вгору було навіть важче, ніж іти, й значно страшніше. Плакуча Скеля полізла як павук. Лемб — не набагато повільніше. Здається, він був у горах як удома. Шай лізла позаду із Савіаном. Вона лаялась, намацувала гладенькі виступи, руки боліли від напруги, а долоні — від мотузки.

— Я так і не мала змоги тобі подякувати, — сказала вона, стоячи на виступі.

Він не відповів. Лише мотузка шипіла в його вузлуватих руках.

— За те, що ти зробив там, у Кризі. — Тиша. — Моє життя не надто часто рятували, якщо згадати. — Тиша. — Чи ти вже забув?

Мабуть, він ледь помітно стенув плечима.

— Мені здається, ти не хочеш про де говорити.

Тиша. Він не хотів ні про що говорити, якщо була така можливість.

— Мабуть, ти не любитель приймати подяку.

Знову тиша.

— І не любитель дякувати.

— Можеш не спішити, все гаразд.

— Тож дякую. Мабуть, я вже була б мертва, якби не ти.

Савіан ще сильніше стиснув свої тонкі губи й прохрипів:

— Думаю, ти і твій батько зробили б для мене те саме.

— Він мені не батько.

— Це вже ваші справи. Але якщо цікавить моя думка, бувають і гірші.

Шай пирхнула.

— Я теж так думала.

— Він цього не хотів, ти ж знаєш. Принаймні не таким чином.

— Так я теж колись думала. А тепер уже не знаю. Родина, га?

— Родина.

— Де Корлін?

— Вона про себе подбає.

— О, я не сумніваюсь. — Шай заговорила тихіше. — Слухай, Савіане, я знаю, хто ти.

Він суворо глянув на неї.

— Невже?

— Я знаю, що в тебе там. — Вона опустила погляд на його руки, сині від татуювань під плащем.

— Не розумію, про що ти, — сказав він, але смикнув рукав униз.

Вона нахилилась ближче й зашепотіла.

— Тоді вдай, що розумієш. Коли Коска патякав про повстанців, мій клятий великий рот, як завжди, всіх підвів. Я хотіла як краще, хотіла допомогти... але не допомогла.

— Недуже.

— Через мене ти в це вляпався. Якщо той покидьок Лорсен дізнається, що в тебе там... Я хочу сказати, що тобі треба звідси тікати. Це не твій бій. Ніхто тебе не зупинить, тим паче тікати тут є куди.

— І що ти їм скажеш? Що я забув про свого зниклого сина? Це викличе підозри. У тебе можуть бути проблеми. І в мене також. Мабуть, я просто триматимусь у тіні, мовчатиму про свої плани й залишуся з вами. Це найкращий варіант.

— Мій клятий великий рот, — прошипіла вона сама до себе.

Савіан вишкірився. Ймовірно, зараз вона вперше побачила, як він це робить. Ніби хтось відкрив ліхтар. Зморшки на його обвітреному обличчі заворушились, а очі раптом заблищали.

— Знаєш, може, твій клятий великий рот і не всім до смаку, але мені він вже майже подобається. — Він поклав їй руку на плече й стиснув. — Але остерігайся того вилупка Сакрі. Гадаю, він іншої думки.

Вона теж так вважала. Раптом зверху прилетіла каменюка, що дивом не влучила їй у голову. Сакрі вгорі всміхався, й вона була певна, що він це зробив навмисно. Щойно з’явилась нагода, вона йому про це сказала й розповіла, куди встромить йому ніж, якщо полетить ще один камінь. Інших найманців її слова повеселили.

— Треба навчити тебе манер, дівчино, — огризнувся Сакрі, ще сильніше випинаючи свою щелепу й намагаючись зберегти гідність.

— Треба самому вміти, перш ніж когось учити.

Він поклав руку на меч, радше лякаючи, ніж справді збираючись пустити його в хід, але хай там як, між ними одразу виник Джубаїр.

— Зброю ще доведеться оголити, Сакрі, — сказав він. — Але лише тоді й проти тих, кого я назву. Вони наші союзники. Ведуть нас. Облиш жінку, інакше ми посваримось, а сваритися зі мною — великий тягар.

— Вибачте, капітане, — насупився Сакрі.

Джубаїр показав йому йти далі.

— Розкаяння — це брама до спасіння.

Лемб навіть на них не дивився, поки вони сперечались, і пішов далі, коли вони скінчили, ніби його це не стосувалось.

— Дякую, що допоміг, — гаркнула вона, наздогнавши його.

— Я б допоміг, якби було треба. Ти ж знаєш.

— Кілька слів би не завадили.

Він нахилився до неї.

— Як на мене, у нас два варіанти. Спробувати скористатись цими покидьками або всіх їх убити. Різкі слова не виграють битви, але іноді через них можна програти. Якщо збираєшся вбити людину, не треба їй розповідати про свої плани.

Лемб рушив далі, лишивши її в роздумах.

Вони розбили табір біля киплячого струмка, з якого Солодкий Деб заборонив пити. Хоч ніхто аж дуже й не хотів, адже той смердів лайном. Цілу ніч вода дзюрчала в Шай над вухом, і їй снилось, що вона падає. Прокинулась уся спітніла. Горло стискалось від теплого смороду. На варті стояв Сакрі й стежив за нею. Здається, вона помітила відблиск металу в його руці. Після цього Шай уже не спала, стискаючи в кулаці власний ніж. Як тоді, коли була втікачкою. Вона сподівалась, що їй уже не доведеться так робити. Їй раптом захотілось, щоб поруч був Темпл. Звісно, він не герой, але з ним вона почувалася сміливішою.

Вранці над ними нависли сірі тіні скель, що крізь пелену снігу були схожі на руїни стін, веж, фортець. У скелях були видовбані отвори, надто квадратні, щоб мати природне походження.

— Невже старателі сюди добираються? — спитав один із найманців.

Солодкий Деб похитав головою.

— Ні. Ці розкопки старіші.

— Наскільки старіші?

— Значно старіші, — сказала Плакуча Скеля.

— Що ближче ми підходимо, то сильніше я хвилююсь, — пробурмотіла Шай Лембу, коли вони рушили далі.

Він кивнув.

— Починаєш думати про все, що може піти не так.

— Боюсь, що ми їх не знайдемо.

— Або що знайдемо.

— Або просто боюсь, — пробурчала вона.

— Боятись — це добре, — сказав він. — Лише мерці безстрашні, а я не хочу, щоб ми поповнили їхні лави.

Вони зупинились біля глибокої ущелини. Знизу долинав шум води, вгору здіймалася пара, і скрізь тхнуло сіркою. Каньйон з’єднувала арка. Чорна скеля, слизька від вологи, була вкрита бурульками вапна. Посередині висів величезний ланцюг. Кожна його ланка була завдовжки з метр. Поїдений іржею метал тихо поскрипував, хитаючись від вітру. Савіан сів, закинув голову й важко дихав. Найманці всілись неподалік, передаючи один одному фляжку.

— А ось і вона! — реготнув Сакрі. — Дитина-мисливець! — Шай глянула на нього, на провалля поруч і подумала, що було б чудово їх познайомити. — Яким треба бути дурнем, щоб сподіватись знайти тут дітей живими?

— Чому великі пащеки і маленькі мізки завжди йдуть у комплекті? — пробурмотіла вона, але згадала слова Лемба й вирішила, що те саме справедливо можна було б запитати її саму, і стрималась.

— Нічого сказати? — Сакрі вишкірився й підняв фляжку. — Принаймні ти засвоїла...

Джубаїр простягнув свою величезну руку й штовхнув його зі скелі. Штирієць скрикнув, фляжка випала йому з рук, і він зник. Удар, брязкіт каміння, потім ще, і ще, поки звук не стихнув в ущелині.

Найманці вирячились. Один — зі шматком в’яленого маса на півшляху до рота. У Шай мурашки побігли шкірою. Джубаїр підійшов до краю, задумливо стиснув губи й глянув униз.

— У світі повно дурості й втрат, — сказав він. — Достатньо, щоб похитнути віру людини.

— Ти його вбив, — сказав один із найманців, що любив говорити очевидні речі.

— Його вбив Бог. Я лише інструмент.

— Бог буває небезпечним покидьком, еге ж? — прохрипів Савіан.

Джубаїр урочисто кивнув.

— Бог жахливий і нещадний. Все має бути за його задумом.

— Його задум забрав у нас одного бійця, — сказав Солодкий Деб.

Джубаїр стенув плечима.

— Це краще, ніж розбрат. Ми маємо єднатись. Як Богові бути за всіх нас, якщо між нами немає згоди?

Він махнув Плакучій Скелі й пропустив решту своїх дуже стурбованих людей. Один ковтнув клубок у горлі й зазирнув у прірву.

Джубаїр підняв фляжку Сакрі, що лежала на краю.

— У місті Уль-Нахб, у Ґуркулі, де я, дяка Всевишньому, народився, смерть — це неабияка подія. Родина голосить, скорботна процесія йде за труною, всипаною квітами дорогою до місця поховання. А тут смерть — ніщо. Якщо людина сподівається на більш ніж один шанс, вона дурна.

Він насупився до величезної арки, зламаного ланцюга й задумався.

— Що далі я заходжу в незвідані частини цього краю, то більше переконуюсь, що це кінець часів.

Лемб вихопив пляшку з руки Джубаїра, осушив і кинув за її власником.

— Усякий час — це кінець для когось.

Вони сиділи навпочіпки серед зруйнованих стін, вкритого сіллю й кристалами каміння і дивилися на долину. Вони стежили за нею, здавалось, вічність, вдивляючись у густий туман. Плакуча Скеля постійно шикала, щоб вони не висовувались і позакривали роти. Це вже почало трохи набридати Шай. А ще вона втомлювалась. Все боліло, а нерви страждали від постійних уколів страху, хвилювання й надії. Надія була найгіршою.

Час від часу Савіан приглушено кашляв, і Шай його не звинувачувала. Сама долина, здавалось, дихала. Їдка пара здіймалася з непомітних тріщин, перетворюючи розбиті валуни на фантоми, повільно спускаючись униз, створюючи туман над озером на дні, потім зникаючи і збираючись знову.

Джубаїр сидів схрестивши ноги, із заплющеними очима й складеними на грудях руками, величезний, терплячий. Губи його мовчки ворушились, а на чолі блищав піт. Вони всі пітніли. Сорочка Шай прилипла їй до спини, а волосся — до обличчя. Складно було повірити, що кілька днів тому вона мало не замерзла на смерть. А тепер би вона зуби віддала, аби роздягнутись і пірнути в сніг. Вона поповзла до Плакучої Скелі. Каміння під нею було мокре й тепле.

— Вони вже близько?

Жінка похмуро кивнула.

— Де?

— Якби я знала, то не мусила б видивлятись.

— Ми скоро кинемо приманку?

— Скоро.

— Сподіваюсь, ти все ж не про гівно думаєш, — прохрипів Деб, на якому лишилась тільки одна сорочка. — Бо я б не хотів скидати тут штани.

— Замовкніть, — прошипіла Плакуча Скеля, махнувши рукою.

У долині заворушилась тінь, що стрибала з одного валуна на інший. Складно було точно сказати через відстань і туман, але нагадувала вона чоловіка, високого, міцної статури, темношкірого, лисого і з посохом у руці.

— Він що, свистить? — пробурмотіла Шай.

— Ш-ш-ш... — прошипіла Плакуча Скеля.

Старий обпер посох на пласку каменюку біля води, скинув халат, акуратно склав, тоді видав щось схоже на невеликий танець, крутячись між якимись поламаними стовпами на березі.

— Здається, він не такий і страшний, — прошепотіла Шай.

— О ні, він страшний, — сказала Плакуча Скеля. — Це Ваердінур. Мій брат.

Шай глянула на неї, білу як молоко, тоді знову на темношкірого чоловіка, що, насвистуючи, зайшов в озеро.

— Не дуже ви схожі.

— Ми вийшли з різних утроб.

— Приємно чути.

— Що?

— Я підозрювала, що ти вилупилась із яйця. Ти така невразлива до болю.

— У мене є свій біль, — сказала Плакуча Скеля. — Але він має служити мені, а не навпаки.

Вона запхнула між щелепами заляпану люльку й почала гризти.

— Що робить Лемб? — почувся голос Джубаїра.

Шай розвернулась. Лемб снував між валунами вниз, до води, віддалившись уже кроків на двадцять.

— Дідько, — пробурмотів Солодкий Деб.

— Лайно!

Шай змусила свої задерев’янілі коліна ворушитись і перестрибнула через розвалену стіну. Деб схопив її, але вона ляснула його по руці й кинулась за Лембом, поглядаючи на старого, що, насвистуючи, радісно хлюпався внизу. Вона сіпнулась, послизнулась на камінні, майже впала навкарачки. Щиколотки боліли, ноги були побиті, й вона дуже хотіла гукнути Лемба, але розуміла, що не можна.

Він уже був надто далеко, щоб наздогнати його, майже біля води. Тож вона просто дивилась, як він сів на халат на пласкому камені, поклав на коліно меч, дістав точильний камінь і облизав. Вона здригнулась, коли він впер його в лезо й різко провів.

Шай помітила, що плечі Ваердінура напружились від несподіванки, але він поки не рухався. Лише з другим ударом каменя по клинку він повільно розвернувся. Його обличчя здалося Шай добрим, але вона бачила, як люди з добрими обличчями роблять жахливі речі.

— Оце так сюрприз. — Він здавався радше спантеличеним, ніж шокованим. Його темні очі ковзнули з Лемба до Шай і назад. — Звідки ви двоє взялись?

— Аж із Ближнього Краю, — сказав Лемб.

— Це мені ні про що не каже. — Ваердінур говорив загальною мовою майже без акценту. Цілком імовірно, краще за Шай. — Є лише тут і не тут. То як ви опинилися тут?

— Трохи проїхали, трохи пройшли, — прохрипів Лемб. — Чи ти про те, як ми сюди пробрались непомітно для вас? — Він ще раз провів каменем по мечу, й той заскрипів. — Може, ви не такі й розумні, як здається.

Ваердінур смикнув широкими плечима.

— Лише дурень думає, що все знає.

Лемб підняв меч, оглянув одну сторону, тоді іншу. Лезо сяяло.

— Кілька моїх друзів чекають у Біконі.

— Я про це чув.

— Вони вбивці, злодії, люди без принципів. Вони прийшли по ваше золото.

— А хто сказав, що воно в нас є?

— Чоловік, на ім’я Ґреґа Кантлісс.

— А. — Ваердінур бризнув водою собі на руки й продовжив митись.

— То нікчемна людина. Його й найлегший вітерець здув би. Але ти, здається, не з таких. — Його оцінювальний погляд ковзнув на Шай без жодних ознак страху. — Як і ти. Не думаю, що ви прийшли по золото.

— Ми прийшли по моїх брата й сестру, — прогарчала Шай загрубілим голосом.

— А. — Усмішка Ваердінура поволі згасла, він опустив голову, і з його лисого черепа потекла вода. — Ти Шай. Вона казала, що ти прийдеш, а я не вірив.

— Ро казала? — Слова ледве виривалися з її горла. — Вона жива?

— Жива й здорова, у безпеці. Про неї піклуються. Як і про її брата.

Коліна Шай на мить підігнулися, і вона мусила схопитись за валун біля Лемба.

— Ви здолали довгий, важкий шлях, — сказав Ваердінур. — Я вітаю вашу відвагу.

— Ми не по твої срані вітання прийшли! — плюнула Шай. — Ми прийшли по дітей!

— Знаю. Але їм буде краще з нами.

— Думаєш, мені не начхати? — На обличчі Лемба з’явився вираз, лютий, як у бійцівського пса, і Шай похолола. — Йдеться не про них. Ви вкрали в мене, вилупку. У мене! — Слина летіла крізь його зціплені зуби, коли він тицьнув Ваердінура пальцем у груди. — Я або заберу своє, або пролиється кров.

Ваердінур примружив очі.

— Про тебе вона не казала.

— Я не з тих, хто запам’ятовується. Приведи дітей у Вікон, і теж зможеш мене забути.

— Вибач, але я не можу. Тепер вони мої діти. Вони Дракононароджені. Я присягнувся захищати цю священну землю і її мешканців до останньої краплі крові та останнього подиху. Лише смерть мене зупинить.

— Мене не зупинить. — Лемб знову провів каменем по мечу. — У неї була з тисяча шансів, а вона ними не скористалась.

— Думаєш, смерть тебе боїться?

— Смерть мене любить. — Лемб усміхнувся, його чорні вологі очі зблиснули, і усмішка та була гірша за гримасу. — Скільки я замість неї зробив роботи? Скільки народу до неї відправив? Вона знає, що кращого друга в неї немає.

Ватажок Дракононароджених спокійно й сумно дивився на нього.

— Якщо нам доведеться битись, це буде прикро.

— Чимало є прикрих речей, — сказав Лемб. — Я давно припинив намагатися це змінити. — Він лунко запхнув меч назад у піхви. — У вас три дні, щоб привести дітей у Вікон. Або я повернусь на вашу священну землю. — Він скрутив язик і плюнув у воду. — І приведу із собою смерть.

Лемб розвернувся й пішов назад до руїн. Шай і Ваердінур і далі дивились одне на одного.

— Мені шкода, — сказав він. — За те, що сталось, і за те, що станеться.

Вона розвернулась і побігла за Лембом. А що ще залишалося?

— Ти ж це не серйозно? — зашипіла вона йому в спину, ковзаючись на камінні. — Щодо дітей. Справа не в них? Справа в крові? — Вона спіткнулась, подряпалась, вилаялась і полізла далі. — Скажи, що ти це не серйозно!

— Він мене зрозумів, — огризнувся Лемб через плече. — Повір мені.

Але от у чому біда: Шай усе менше його розуміла з кожним днем.

— Хіба не ти казав, що, коли збираєшся вбити людину, не треба розповідати їй своїх планів?

Лемб смикнув плечима.

— Усі правила іноді порушуються.

— Що ти в біса накоїв? — прошипів Деб, чухаючи своє мокре волосся, коли вони повернулись до руїн. Інші теж були не в захваті від цієї раптової вилазки.

— Я кинув йому приманку, яку він муситиме заковтнути, — сказав Лемб.

Шай глянула на озеро. Ваердінур лише зараз вилазив з води, обтираючись і неквапливо вдягаючи халат. Він узяв свій посох, трохи подивився на руїни й пішов.

— Ви все ускладнили. — Плакуча Скеля вже сховала люльку й готувалась до зворотної подорожі. — Вони скоро прийдуть. Треба повертатись у Вікон.

— Я не повернуся, — сказав Лемб.

— Що? — спитала Шай.

— Ми домовлялись, — сказав Джубаїр, — що виманимо їх.

— Самі й виманюйте. Затримка — мати лиха. Я не чекатиму, поки п’яний Коска все зіпсує. Не чекатиму, поки моїх дітей уб’ють.

— Якого дідька? — Шай уже набридло не знати, що Лемб утне наступної миті. — То який тепер план?

— Плани мають властивість руйнуватись, коли на них покладаєшся, — сказав Лемб. — Ми просто вигадаємо новий.

Кантієць люто насупився.

— Мені не подобаються люди, які порушують домовленості.

— То спробуй зіпхнути мене зі скелі. — Лемб зиркнув на Джубаїра. — Подивимось, кого Бог більше любить.

Джубаїр притиснув до губ палець і замислився. Тоді стенув плечима.

— Не хочу турбувати Бога всілякими дрібницями.

Дикуни

— Я закінчив спис! — гукнув Піт, намагаючись вимовляти нові слова, як учила Ро, і простягнув його своєму батькові.

То був хороший спис. Шебат допоміг йому і заявив, що той чудовий, а всі знали, що більше за Шебата про зброю знає тільки сам Творець, який, звісно ж, знає більше за всіх про все. Тож якщо Шебат сказав, що то хороший спис, то, мабуть, він таки хороший.

— Добре, — сказав батько Піта, але майже не глянув на списа.

Насупившись, він швидко пішов, а його босі ноги ляскали по стародавній бронзі. Здається, Піт ще ніколи не бачив, щоб він супився. Можливо, Піт зробив щось не те. Може, батько помітив, що він досі не звик до свого нового імені. Він почувався невдячним, винним і переживав, що зробив щось дуже погане, хоч і не навмисно.

— Що я зробив? — спитав Піт, поспішаючи за батьком, і зрозумів, що мимоволі перейшов на стару мову.

Батько насупився. Раптом він здався йому неймовірно високим.

— Хто такий Лемб?

Піт кліпнув. Це було останнє, що він очікував почути від батька.

— Лемб — мій батько, — сказав Піт, не подумавши. — Тобто, мабуть, був моїм батьком... Але Шай завжди казала, що це не так. — Може, ніхто з них не був йому батьком, а може, обидва були. Згадавши Шай, він згадав і про ферму, про весь жах, як Галлі крикнув їм тікати, про подорож пустелею, потім горами, про сміх Кантлісса. Він не розумів, що зробив не так, і почав плакати. Відчув сором, заплакав сильніше і сказав: — Не відправляй мене назад.

— Ні! — сказав батько. — Нізащо! — Оскільки він був батьком Піта, обличчя його скривилось від болю. — Лише смерть може нас розлучити, зрозумів?

Піт не зрозумів нічогісінько, але кивнув і тепер ридав від полегшення, що все буде гаразд. Його батько всміхнувся, опустився на коліно й поклав руку йому на голову.

— Вибач. — Ваердінуру справді було щиро шкода. Він говорив чужинською, бо знав, що хлопчику так простіше. — Це хороший спис, а ти хороший син. — І він погладив сина по голеній голові. — Ми скоро підемо на полювання, але є справи, які я мушу спершу владнати, адже всі Дракононароджені — моя родина. Пограєшся із сестрою, поки я покличу?

Він кивнув і закліпав. Хлопчик легко міг розплакатись, але це добре, адже Творець учив, що близькість до своїх почуттів — це близькість до божественного.

— Добре. І... не говори з нею про це.

Ваердінур знову насупився і пішов до Довгого Дому. Шестеро членів Зібрання сиділи голі на гладенькому камінні, оповиті парою біля вогняної ями, слухаючи, як Уто співає уроки Творця, всемогутнього Еуза, який поділив світ і промовив Перший Закон. Її голос затремтів, коли Ваердінур підійшов.

— Біля Озера Пошуку були чужинці, — прогарчав він, скидаючи халат і не зважаючи на реакцію решти.

Усі шоковано витріщились на нього.

— Ти впевнений? — Хрипкий голос Ульстала став ще хрипкішим від пари.

— Я з ними говорив! Скарлаер?

Підвівся молодий мисливець, високий і дужий. Готовність діяти читалась у його гарячих очах. Іноді він дуже нагадував Ваердінуру молодшу версію самого себе. То було ніби дивитись у дзеркало Ювенса, крізь яке, як кажуть, можна зазирнути у своє минуле.

— Візьми своїх найкращих слідопитів і йди за ними. Вони були в руїнах на півночі долини.

— Я їх вистежу, — сказав Скарлаер.

— То був старий і молода жінка, але, ймовірно, вони не самі. Озбройтесь і будьте обережні. Вони небезпечні. — Він згадав мертвотну усмішку того чоловіка, його темні очі. То було наче зазирати в безодню. Його це стурбувало. — Дуже небезпечні.

— Я їх упіймаю, — сказав мисливець. — Можеш на мене покластись.

— Я покладаюсь. Іди.

Він вискочив із зали, і Ваердінур зайняв його місце біля вогняної ями. Жар був пекучий майже до болю, а зручно вмоститись на камені було неможливо, але Творець сказав, що той, хто має великі цілі, не повинен спочивати в комфорті. Він узяв черпак і полив вугілля водою. Зала ще сильніше наповнилась парою, насиченою ароматами м’яти, сосни й благословенних прянощів. Він пітнів і подумки попросив Творця, щоб разом із потом з нього вийшла дурість і гордість, аби він міг зробити правильний вибір.

— Чужинці біля Озера Пошуку? — Висохле обличчя Гірфак виражало недовіру. — Як вони потрапили на священну землю?

— Вони прийшли до курганів ще з двадцятьма чужинцями, — сказав Ваердінур. — Як вони пройшли далі, я не знаю.

— Треба вирішити, що робити з тими двадцятьма.

Сліпі очі Акаріна примружились. Усі знали, яке рішення він підтримуватиме. Кожної наступної зими Акарін ставав усе кровожерливішим. Іноді вік робить спокійних людей ще спокійнішими, а жорстоких ще жорстокішими.

— Навіщо вони прийшли? — Уто нахилилась до світла. Тіні вигравали у впадинах на її голові. — Чого вони хочуть?

Ваердінур оглянув старі спітнілі обличчя й облизав губи. Якщо вони дізнаються, що чоловік і жінка прийшли по його дітей, вони можуть вимагати, щоб він їх віддав. Навряд, але все ж імовірно. А він віддасть їх лише в руки смерті. Брехати Зібранню заборонялось, але про напівправду Творець нічого не казав.

— Того ж, що й усі чужинці, — сказав Ваердінур. — Золота.

Гірфак розкинула свої вузлуваті руки.

— То, може, варто його їм дати? У нас вистачає.

— Вони завжди хотітимуть ще. — Голос Шебата був низький і сумний. — Їхній голод ніколи не втамується.

Всі мовчки думали, вугілля шипіло в ямі, іскри літали й світились у темряві, а солодкий запах пари ширився довкола.

Кольори вогню танцювали на обличчі Акаріна. Він кивнув.

— Треба відправити туди всіх, хто вміє тримати зброю. Зберімо вісімдесят людей з тих, хто не пішов битися з шанками?

— Вісімдесят мечів у мене є, — похитав головою Шебат, ніби шкодував.

— Мене хвилює те, що ми залишимо охороняти Ашранк лише старих і молодь, — сказала Гірфак. — Нас так мало...

— Скоро ми розбудимо Дракона. — Ульстал усміхнувся на цю думку.

— Скоро.

— Скоро.

— Наступного літа, — сказав Ваердінур. — А може, через рік. Але поки треба захищатись.

— Треба їх прогнати! — стукнув кулаком по долоні Акарін. — Треба піти до курганів і прогнати дикунів.

— Прогнати? — пирхнула Уто. — Називай речі своїми іменами, якщо вже сам не махатимеш клинком.

— Я за свій вік достатньо намахався. Вб’ємо їх, якщо тобі так більше подобається. Вб’ємо їх усіх.

— Ми всіх убили, але прийшли інші.

— То що нам робити? — спитав він глузливо. — Запросити в наші святилища з розпростертими обіймами?

— Можливо, настав час про це подумати. — Акарін з огидою пирхнув. Ульстал скривився від такого богохульства, Гірфак похитала головою, але Уто не здавалась. — Хіба не всі ми народились дикунами? Хіба Творець не навчив нас нести слово миру?

— Навчив, — сказав Шебат.

— Я цього не слухатиму! — схопився Ульстал із натужним хрипом.

— Слухатимеш. — Ваердінур показав йому сісти. — Ти сидітимеш, пітнітимеш і слухатимеш, як і всі. Уто заслужила право говорити. — Ваердінур глянув на неї. — Але вона помиляється. Дикуни біля Озера Пошуку? Чоботи чужинців на священній землі? На каменях, де ступала нога Творця? — Решта заревіли з люті, і Ваердінур зрозумів, що переконав їх. — То що нам робити, Уто?

— Мені не подобається, що все вирішують лише шестеро...

— Шістьох достатньо, — сказав Акарін.

Уто розуміла, що всі вони налаштовані розв’язати проблему сталлю, зітхнула й неохоче кивнула.

— Ми їх усіх вб’ємо.

— Отже, Зібрання сказало своє слово. — Ваердінур підвівся і взяв з вівтаря священний мішечок. Став на коліна, згріб із підлоги жменю землі, священної землі Ашранка, теплої та вогкої, поклав у мішечок і простягнув Уто. — Ти висловилась проти, отже, будеш за головну.

Вона зісковзнула зі свого каменя і взяла мішечок.

— Мене це не тішить, — сказала вона.

— Нам не обов’язково радіти. Значення мають лише наші вчинки. Готуй зброю.

І Ваердінур поклав руку Шебату на плече.

Шебат повільно кивнув, повільно підвівся й повільно натягнув халат. Він був уже немолодий, тож це займало певний час, а надто коли він не мав особливого бажання. Смерть сиділа поруч із ним, надто близько, щоб насолоджуватись загибеллю інших.

Він виплив із пари й рушив до арки. Пронизливо загудів ріг, закликаючи братись до зброї. Молодь кидала свою роботу й виходила надвір, готуючись до походу, цілуючи на прощання близьких. Вони лишали тут більше шістдесяти людей — дітей і старих. Літні безпорадно сиділи в компанії смерті, як і він.

Проходячи біля Серцевини, він ніжно її поплескав і відчув потребу щось зробити, тож дістав ніж і зняв трохи стружки. Це буде те, що він змінить сьогодні. Завтра буде щось інше. Він задумався, скільки людей робили це до його народження й скільки робитимуть після його смерті.

Він заходив у кам’яну темряву, гори тиснули з усіх боків, ґніт палаючих смолоскипів висвітлював малюнки Творця, вирізані під ногами в тричі висвяченому металі. Кроки Шебата відлунювали в тиші першої зали, потім тієї, де зберігалася зброя. Хвора нога тягнулась за ним. Стара рана. Стара рана, що так і не загоїлась. Слава перемоги триває якісь миті, а рани лишаються назавжди. Хоч він і любив зброю, адже Творець учив любити метал та все якісно зроблене для своєї мети, віддавав він її з жалем.

— Бо Творець також учив, що кожен нанесений удар — це своєрідна поразка, — тихо проспівав він, спорожняючи стійки зі зброєю. Пальці його предків натерли їх до блиску. — Перемога — це потиснута рука, тихе слово, добровільний дар.

Але, глянувши на обличчя молоді, яка радо брала в нього знаряддя смерті, він підозрював, що вони чують його слова, але не розуміють значення. Останнім часом Зібрання надто часто вирішувало на користь зброї.

Уто прийшла останньою, як годиться лідеру. Шебат досі думав, що вона мала б бути Правою Рукою, але в ці жорсткі часи добре слово рідко доходило до адресата. Шебат вручив їй останній клинок.

— Цей я притримав для тебе. Сам його викував, ще коли був молодий, сильний і не мав сумнівів. Моя найкраща робота. Іноді метал... — він потирав пальцями, ніби не міг підібрати слова, — виходить правильним.

Вона сумно всміхнулась і взяла меч.

— Думаєш, із цього вийде щось правильне?

— Можемо лише сподіватися.

— Я боюсь, ми збилися зі шляху. Колись я так вірила в нашу мету, що, не замислюючись, просто йшла вперед. А тепер мене охопили сумніви, і я не знаю, куди рухатись.

— Ваердінур бажає нам найкращого. — Але Шебат намагався переконати радше самого себе.

— Як і всі ми. Але ми вже не маємо згоди щодо того, що для нас найкраще і як нам це здобути. Ваердінур хороша людина, сильна, любляча, ним можна захоплюватись із багатьох причин.

— Ти так кажеш, ніби це погано.

— Ми могли б дійти згоди, якби краще все зважили. Добрі слова губляться в балаканині. Бо Ваердінур сповнений вогню. Він жадає розбудити Дракона. Зробити світ таким, як той був.

— А це погано?

— Ні. Але світ не може бути таким, як колись. — Вона підняла клинок і оглянула. Вогні мерехтіли на її обличчі. — Я боюсь.

— Ти? — сказав він. — Не вірю!

— Постійно. Не ворогів, а нас самих.

— Творець учив, що значення має не страх, а те, як ми його приймаємо. Все буде добре, стара подруго. — Він обійняв Уто, шкодуючи, що вже не молодий.

Вони пройшли Високу Браму, швидко й рішуче. Коли Зібрання сказало своє слово й винесло вердикт, зволікати немає сенсу. Вони йшли з наточеними мечами і щитами, що були древніми ще за часів прадіда прадіда Уто. Вони йшли іменами предків, викарбуваними в бронзі, й Уто гадала, чи підтримали б їх зараз Дракононароджені минулого. Чи відправило б їх тодішнє Зібрання вбивати? Можливо. Часи, як правило, не так і сильно змінюються.

Ашранк лишився позаду, але вони несли його з собою у вигляді священної землі в мішечку. Вони крокували швидко й рішуче та незабаром прийшли до долини Озера Пошуку. Клаптик неба досі віддзеркалювався в його поверхні. Скарлаер чекав біля руїн.

— Ви їх наздогнали? — спитала Уто.

— Ні. — Юний мисливець насупився, ніби втеча чужинців була для нього особистою образою. Деякі люди, особливо молоді, ображаються на все — від зливи до поваленого дерева. Ця образа стає їхнім виправданням для будь-яких дурниць і безчинств. Треба за ним приглядати. — Але ми вийшли на їхній слід.

— Скільки їх?

Маслінгал присів і стиснув губи.

— Сліди якісь дивні. Іноді здається, ніби їх двоє, але вони намагаються створити враження, що десяток, а іноді навпаки. Часом здається, наче вони йдуть навмання, а іноді — що хочуть, аби ми їх знайшли.

— Їхнє бажання здійсниться, аж забагато буде, — прогарчав Скарлаер.

— Не варто давати ворогу те, чого він хоче. — Але Уто знала, що вибору в неї немає. Зрештою, в кого він є? — Ходімо. Але пильнуймо.

Лише коли пішов сніг і закрив собою місяць, Уто скомандувала спинитись. Вона лежала без сну під тягарем свого лідерства, а час невблаганно летів. Вона відчувала тепло землі й боялась того, що буде далі.

Вранці відчули перший холод, і Уто наказала вдягнути хутра. Вони залишили священну землю й зайшли в ліс, біжучи підтюпцем. Скарлаер вів їх за слідами, швидко й нещадно, постійно кличучи за собою. В Уто все боліло, вона тремтіла й важко дихала, гадаючи, скільки ще зможе так бігти.

Вони зупинились поїсти там, де не було дерев, а лише незаплямований сніг. Біле незаймане поле. Але Уто знала, що під ним. Кірка замерзлого багна, а далі — трупи. Гнилі рештки чужинців, що прийшли копати землю, плескатись у струмках, рубати дерева й тулити свої нещасні халупи серед курганів шанованих мерців. Чужинців, що намагались використати цей світ, одне одного й ширили чуму жадоби священними місцями.

Уто присіла й глянула на цю чисту білу порожнечу. Якщо Зібрання вже сказало своє слово й прийняло рішення, місця для жалю не лишається, але вона таки шкодувала. Ревно берегла свій жаль, як невеличкий скарб. То було щось, що належало лише їй.

Дракононароджені завжди воювали. Завжди перемагали. Вони бились, захищаючи священну землю. Захищаючи місця, де видобували драконячий харч. Збирали звідусіль дітей, аби вчення та робота Творця могли передаватись далі, а не розвіялись, як дим на вітрах часу. Бронзові листи нагадували їм про тих, хто бився й віддав своє життя, про те, що вони здобули і втратили в битвах минулого, далекого минулого, що сягало Старих Часів і далі. Але Уто сумнівалась, що Дракононароджені колись стільки вбивали задля такої мізерної мети, як тут.

У таборі шахтарів була маленька дівчинка, але вона загинула, як і двоє хлопців, що вже були з Ашодом. Ще була дівчина з кучерявим волоссям і сумними очима, майже жінка. Уто пропонувала її забрати, але їй вже було тринадцять, а навіть десять зим — це вже ризик. Вона згадала сестру Ваердінура, яку надто дорослою забрали в Духів. Вона так і не змогла змінитись і носила в собі лють та бажання помсти, доки її не прогнали. Тож Уто перерізала їй горло й акуратно поклала в яму, думаючи про те, про що думати не можна: чи може вчення, що призвело до такого, бути правильним?

Наближався вечір, коли перед ними розкинувся Вікон. Сніг припинився, але небо досі було похмуре. На вершині розбитої вежі блимав вогонь. Ще чотири вогники вона нарахувала у вікнах, але, за винятком цього, скрізь було темно. Вона бачила силуети возів. Один був величезний, майже як будинок на колесах. Кілька коней тулились до поруччя. Все так, як і можна було очікувати від двадцяти необережних людей, окрім...

Сліди ледве виднілися в сутінках — присипані свіжим снігом маленькі ямочки. Але, помітивши одні, Уто одразу побачила й решту. То було ніби завважити одну комаху, а тоді розгледіти, що земля ними кишить. Сліди перетинали всю долину, від одних дерев до інших. Вони були навколо курганів і біля входів. Вона роздивилась вулицю між хатами. Стара дорога була вся витоптана, як і стежка до табору. Сніг танув і крапав із теплих дахів. З усіх дахів.

Забагато слідів для двадцяти людей. Надто багато, навіть для таких необережних чужинців. Щось тут було не так. Вона підняла руку, показуючи всім спинитись.

Тоді відчула, як повз неї пройшов Скарлаер і прослизнув крізь кущі, без наказу.

— Стій! — зашипіла вона йому.

Він усміхнувся їй.

— Зібрання прийняло рішення.

— І призначило мене головною! Я сказала чекати!

Він презирливо пирхнув, розвернувся до табору й пішов.

Уто кинулась до нього, але вона була слабка й повільна, тож Скарлаер легко відштовхнув її неслухняну руку. Може, свого часу вона й була кимось, але її часи давно минули й настали його. Він спускався схилом, швидко й тихо, майже не лишаючи слідів на снігу. Підійшов до найближчої хижі.

Він відчував силу свого тіла, силу серця, силу сталі в руці. Його мали б відправити на Північ битися із шанками. Він був готовий. Він би це довів, що б не казала та стара карга Уто. Він пустить чужинцям кров і змусить пошкодувати про те, що вони вдерлись на священну землю. Пошкодувати за мить до їхньої смерті.

Із хижі не долинало ані звуку. Вона була так вбого зліплена із порубаної сосни та потрісканої глини, що майже боляче було дивитись на таку роботу. Пригнувшись, він пробрався вздовж стіни під мокрим карнизом до рогу і глянув на вулицю. Тоненька кірка свіжого снігу, кілька нових відбитків черевиків і багато-багато старих. В ім’я Творця, які ж недбалі та огидні ці чужинці. Лайно було скрізь. Забагато лайна як на таку кількість тварин. Можливо, люди теж срали на вулиці.

— Дикуни, — прошепотів він, зморщивши носа від смороду диму, спаленої їжі, немитих тіл.

Але жодних ознак людей поки не було. Безсумнівно, всі вони спали п’яні й самовпевнені. Віконниці й двері були глухо зачинені. Світло лилося зі щілин у синій світанок.

— Клятий ти дурень!

Уто ковзалась і важко відсапувалась. Подих парував навколо її обличчя. Але в Скарлаера вже надто кипіла кров, щоб перейматись її претензіями.

— Стій!

Він ухилився від її руки й побіг через вулицю, у тінь іншої халупи. Він озирнувся. Уто кликала його до себе. Решта розповзались табором, як безшумні тіні.

Скарлаер усміхнувся, спітнілий від захвату. Вони поквитаються з цими чужинцями.

— Це тобі не ігри! — гаркнула Уто. Він лише знову посміхнувся й кинувся до оббитих залізом дверей найбільшої будівлі, відчуваючи за спиною натовп, численний і рішучий...

Двері відчинились, і Скарлаер на мить застиг у світлі лампи.

— Доброго ранку! — Старий чоловік із рідким волоссям притулився до одвірка. Він був у пошарпаному хутрі й позолоченому нагруднику, на якому вже проступала іржа. Збоку в нього висів меч, але в руці він тримав лише пляшку. Він підняв її, і напій захлюпав. — Ласкаво просимо до Бікона!

Скарлаер розтулив рота для бойового кличу, а тоді на вежі щось блиснуло, у вухах затріщало, щось сильно вдарило його в груди, і він повалився на спину.

Він застогнав, але не почув себе. Сів, у голові дзижчало, й він витріщився на маслянистий дим.

Ізарульт часто допомагала йому готувати біля плити і всміхалась, коли він, увесь закривавлений, приносив додому здобич, а він усміхався у відповідь, якщо був у щедрому настрої. Її розірвало на шматки. Він упізнав тіло за щитом на руці, але голови не було, як і іншої руки та однієї ноги, тож це не надто нагадувало людину. Сніг навколо був весь у крові, волоссі, уламках дерева й металу. Друзі, коханки та вороги лежали розірвані й тліли.

Торфік, найкращий у світі шкуродер, захитався, зробив два кроки й упав навколішки. Кров з десятка ран зафарбувала хутро, яке він носив, а під оком розповзлась чорна лінія. На його обличчі читався не біль, а сум і здивування від того, що світ так різко змінився. Навколо було тихо, і Скарлаер гадав, що це за магія?

Уто лежала поруч. Він поклав руку їй під голову й підняв. Вона здригалася, сіпалась, стукала зубами, а на губах її зібралась червона піна. Вона намагалась передати йому благословенний мішечок, але той розірвався і священна земля Ашранка висипалась на червоний сніг.

— Уто? Уто? — Він не чув власного голосу.

Побачив, як їм на допомогу мчать друзі. Попереду біг Канто, відважний чоловік, найкращий, кого можна мати поруч у такій ситуації. Він зрозумів, яким дурнем був. І як йому пощастило мати таких друзів. Коли вони пробігали повз курган, з його пащі вирвався дим і Канто полетів на дах найближчої хижі. Решта попадали, качались по землі, хитались, кліпаючи в тумані, закриваючи руками обличчя, ніби від вітру.

Скарлаер побачив, як відкриваються віконниці, й помітив блиск металу. Тихо полетіли стріли. Вони застрягали в дерев’яних стінах, падали в сніг, знаходили живі мішені, що гепались на коліна, на обличчя, стискали рани й нечутно кричали.

Він звівся на ноги. Табір люто крутився навколо нього. Старий досі стояв у дверях, махав пляшкою і щось казав. Скарлаер підняв меч, але той був якийсь дуже легкий. Глянувши на свою закривавлену долоню, він побачив, що в ній нічого немає. Намагався його знайти й помітив, що в нозі стирчить коротка стріла. Боляче не було, але шок накрив його, наче холодна хвиля. Страх не впоратись. Страх загинути. Той жах різко навалився на нього всією своєю вагою.

Він похитнувся й припав до стіни. Повз нього промайнула стріла й упала в сніг. Він плентався далі. Груди його смикались, коли він повз угору схилом. Він озирнувся. Табір був весь у диму, наче Зібрання в Парі Провидіння. Всередині рухались гігантські тіні. Дехто з його людей біг до дерев, спотикаючись і падаючи. Тоді силуети вирвались із туману, як велетенські дияволи. Люди й коні злились в одне жахливе ціле. Скарлаер чув байки про цей огидний Союз і завжди сміявся з їхньої тупості. Але тепер, зіткнувшись із ними, відчув страх, що паралізує. Списи, мечі й обладунки блищали над утікачами, рубаючи їх.

Скарлаер намагався повзти далі, але підстрелена нога майже не ворушилась. Він лишав за собою кривавий слід, яким нісся вершник із клинком у руці. Копита молотили сніг.

Скарлаер мав би принаймні розвернутись і продемонструвати непокору, як гордий Дракононароджений мисливець. Куди ж поділась його відвага? Колись здавалося, що їй кінця-краю немає. А тепер йому хотілось лише втекти, так відчайдушно, як потопельнику дихати. Він не чув вершника позаду, але відчув різкий удар у спину й холод снігу, на який упав обличчям.

Копита гупали довкола, засипаючи його білим пилом. Він спробував устати, але зумів лише спертись на руки й коліна, що тремтіли від напруги. Спина не випрямлялась, він був в агонії, весь горів, схлипував, лютував, але не міг нічого вдіяти. Сльози розтоплювали крихітні дірочки в снігу. Раптом хтось схопив його за волосся.

Брашіо вперся хлопцеві в спину коліном і притиснув до снігу. Дістав ніж і, намагаючись зробити все акуратно, хоч то й було складно, адже хлопець досі смикався, відрізав йому вуха. Потім витер ніж об сніг і сховав його назад у патронташ. Він знову подумав, що патронташ ножів — до біса корисна штука в таких справах. Його дивувало, що така річ досі не набула більшої популярності. Може, хлопець був ще живий, коли Брашіо вже залазив у сідло, але він усе одно нікуди не дінеться. Не з такою раною.

Брашіо всміхнувся своїм трофеям і поїхав вниз, у табір, вирішивши, що зможе лякати ними своїх доньок, коли Коска допоможе йому розбагатіти й він повернеться в Пуранті. Справжні вуха Духів, як вам таке? Він уявив, як ганяється за доньками по вітальні. У його фантазіях вони досі були маленькими дівчатками, і йому стало сумно на думку про те, що, коли він їх знову побачить, вони будуть майже дорослі.

— Як же летить час, — пробурмотів він.

Сворбрек стояв на краю табору з відкритим ротом і дивився, як вершники побігли за останніми дикунами в ліс. Він був кумедним хлопцем, і Брашіо вже звик до нього.

— Ти людина вчена, — гукнув він, під’їхавши й показуючи вуха. — Як думаєш, що мені з ними робити? Висушити? Замаринувати? — Сворбрек не відповів. Просто стояв і дивився з таким виглядом, ніби його зараз знудить. Брашіо вистрибнув із сідла. Він мав би їхати далі, але ж, чорт забирай, він і так уже засапався. Ніхто не молодшає. — Веселіше, — сказав він. — Ми ж перемогли, хіба ні?

І він поплескав письменника по худорлявій спині.

Сворбрек спіткнувся, виставив уперед руку, відчув тепло й побачив, що запхнув пальці в паруючі кишки дикуна, які лежали неподалік від понівеченого тіла.

Коска знову добряче приклався до пляшки. Якби Сворбрек описав ту кількість спиртного, яку зараз щодня випивав старий, йому б ніхто не повірив. Він перевернув ногою труп, зморщив свій рожевий ніс і витер чобіт об найближчий сарай.

— Я бився з північанами, імперцями, людьми Союзу, ґуркцями, різноманітними штирійцями та багатьма іншими персонажами, чийого походження навіть не знаю. — Коска зітхнув. — І я мушу констатувати, що Дракононароджені — дуже переоцінені опоненти. Можеш так і процитувати. — Сворбрек ледве стримав блювоту, а старий базікав собі далі. — Сміливість часто можна використати проти людини, якщо правильно влаштувати засідку. Відвага, як казав Вертуріо, — це чеснота мерця... А. Ти трохи збентежений. Іноді я забуваю, що не всі звикли до подібних сцен. Але ж ти тут, щоб побачити битву, хіба ні? Битви не завжди славетні. Генерал має бути реалістом. Перемога понад усе, розумієш?

— Звісно. — Сворбрек почав затинатись. Він уже погоджувався з Коскою на інстинктивному рівні, які б хибні, сміховинні чи обурливі речі той не казав. Він сумнівався, що колись когось так ненавидів, як цього старого найманця. Або що колись настільки в усьому на когось покладався. — Перемога понад усе.

— Переможені — завжди негідники, Сворбреку. Лише переможці бувають героями.

— Звісно, ви маєте рацію. Лише переможці.

— Єдиний правильний спосіб битися — це той, що вбиває твоїх ворогів і лишає тобі дихання, аби ти міг посміятись...

Сворбрек пішов за ним, щоб побачити обличчя героїзму, а натомість зіткнувся зі злом. Бачив його, говорив із ним. І зло не виявилось чимось грандіозним. Ані насмішкуватим імператором, що прагне поневолити світ. Ані реготливим демоном, що в темряві плете інтриги проти людства. То були маленькі люди з їхніми дрібними вчинками і дріб’язковою мотивацією. То був егоїзм, недбалість і марнотратство. То було невезіння, некомпетентність і тупість. Насилля, відокремлене від совісті та наслідків. Навіть були високі ідеали й огидні методи.

Він дивився, як Інквізитор Лорсен нетерпляче сновигав між тілами, перевертав, аби побачити обличчя, відмахувався від смердючого диму й закочував рукави в пошуках татуювань.

— Я не бачу тут повстанців! — прохрипів він до Коски. — Лише ці дикуни!

Старий зумів відірватись від пляшки й гукнув у відповідь:

— Вони в горах, як сказав наш друг Кантлісс! У їхніх так званих священних місцях! У місті, яке вони називають Ашранк! Ми негайно туди вирушаємо!

Солодкий Деб відвернувся від трупів і кивнув.

— Плакуча Скеля й решта нас чекатимуть.

— Тоді було б нечемно затримуватись! Особливо коли ворог зазнав такого удару. Скількох ми вбили, Любчику?

Сержант махав товстим пальцем, рахуючи мертвих.

— Складно сказати, де чиї рештки.

— Неможливо. Та принаймні ми можемо сказати його ясновельможності Пайку, що його зброя чудово себе проявила. Результат навряд можна порівнювати з тим, що було, коли я підірвав шахту під фортецею Фонтезармо, але ж зараз ми й зусиль менше доклали, чи не так? Потрібен вибуховий порох, Сворбреку, аби запустити кулю, що розіб’ється під час детонації, засипавши все уламками. Бум! — Коска показав процес на пальцях. Абсолютно зайва демонстрація, враховуючи, що свідчення ефективності цієї зброї лежали по всій вулиці, криваві й розірвані, ледь схожі на людей.

— То ось який вигляд має успіх, — пробурмотів Темпл. — А я й не знав.

Юрист усе бачив. Він оглядав сцену біля склепу з широко розплющеними темними очима, стиснувши щелепи. Було приємно знати, що в цій банді лишилась людина, котра в кращій компанії проявила б себе більш гідно, але була такою ж безпорадною, як і Сворбрек. Їм лишалось тільки дивитися. А як це спинити? Сворбрек затулив голову, коли поруч пронісся кінь, засипавши його кривавим снігом. Він був сам, і той не боєць. Його єдиною зброєю була ручка, і як би високо писарі не оцінювали її силу, вона не могла дорівнятись до сокири та обладунків у бою. За останні кілька місяців він засвоїв принаймні це.

— Дімбіку! — заверещав Коска і знову ковтнув із пляшки. Від фляги він відмовився, адже та вже не задовольняла його потреб. Безсумнівно, незабаром він цмулитиме пійло прямо з діжки. — Дімбіку? Ось ти де! Прикінчи решту цих створінь, якщо вони ще є в лісі. Брашіо, готуй своїх людей до походу! Пан Солодкий Деб покаже дорогу! Джубаїр та решта чекають, щоб відчинити браму! Попереду золото, хлопці, не марнуймо часу! І повстанці! — додав він поспіхом. — Звісно ж, і повстанці. Темпле, зі мною. Я хочу бути впевненим в угоді щодо розподілу здобичі. Сворбреку, мабуть, буде краще, якщо ти залишишся тут. Якщо ти не готовий до таких речей, то...

— Звісно, — сказав Сворбрек.

Він страшно втомився. Був так далеко від дому. Від Адуа, від його затишного кабінету з новеньким друкарським верстатом Рімальді, яким він особливо пишався. Все це залишилось так далеко, за цілою прірвою часу, простору та думок. Світ, де важливо поправляти комірець, а поганий вигляд — це катастрофа. Як те фантастичне царство могло існувати в тому самому просторі, що й ця бійня? Він глянув на свої руки: мозолясті, закривавлені, брудні. Невже це ті самі руки, що колись акуратно друкували, всі в чорнилі? Чи зможуть вони ще колись це робити?

Він опустив їх, надто втомлений, щоб їхати верхи чи, тим паче, писати. Люди не розуміють, наскільки складно творити. Не розуміють, як болісно витягуються слова зі змученого розуму. Хто взагалі тут читає книжки? Може, варто трохи полежати. Він поплентався до фортеці.

— Бережи себе, письменнику, — сказав Темпл, похмуро всівшись на коня.

— І ти, юристе, — сказав Сворбрек і поплескав його по нозі.

Лігво дракона

— Коли вже? — прошепотіла Шай.

— Коли скаже Савіан, — почувся голос Лемба. Він був так близько, що вона майже відчувала його подих, але в темряві тунелю бачила лише силует щетинистого черепа. — Коли побачить, як Деб приведе людей Коски в долину.

— А хіба ті драконячі вилупки не побачать їх теж?

— Думаю, побачать.

Вона всоте витерла чоло, змахнувши піт із брів. Дідько, як же спекотно було сидіти там навпочіпки, наче в печі. Піт лоскотав шкіру, рука ковзала по дерев’яному луку, а в роті було липко й сухо від задухи та тривоги.

— Терпіння, Шай. Гори за день не перейдеш.

— Легко казати, — прошипіла вона.

Скільки вони вже тут сиділи? Може, годину, а може, тиждень. Їм уже двічі доводилося ховатись у тунелі, коли поруч проходили Дракононароджені. Вони в паніці притискались одне до одного, а серце в неї так гупало, що аж зуби стукотіли. Сотні тисяч деталей могли піти не за планом, і від цього навіть дихати було важко.

— Що ми робитимемо, коли Савіан дасть сигнал? — спитала вона.

— Відчинимо браму. І триматимемо.

— А потім? — Це якщо вони виживуть, на що вона, власне, не поставила б серйозних грошей.

— Знайдемо дітей, — сказав Лемб.

Тривала пауза.

— Це все менше й менше схоже на план, га?

— Мусимо зробити все можливе з того, що маємо.

Вона надула щоки.

— Як і завжди.

Шай чекала відповіді, але не отримала її. Одних людей небезпека змушує теревенити, а інших — навпаки. На жаль, вона була серед перших, а оточували її другі. Вона поповзла навкарачки до Плакучої Скелі. Камінь під долонями був гарячий. Шай досі гадала, навіщо цій жінці все це. Здається, її не цікавило золото, повстанці чи діти. Але що відбувається під цією непробивною зморшкуватою маскою, годі було здогадатись.

— Який цей Ашранк? — спитала Шай.

— Місто, вирізане в горі.

— Скільки їх там?

— Колись були тисячі. Тепер небагато. Судячи з тих, хто до нас приходив, дуже мало, переважно молодь і старі. Кепські бійці.

— Якщо в тебе встромлять спис, ти помреш, і байдуже, зробить це поганий боєць чи хороший.

— То не давай встромити в себе списа.

— Ти просто скарбниця цінних порад, так?

— Не бійся, — почувся голос Джубаїра. У темряві тунелю вона бачила лише мерехтіння його очей та меча, але відчувала, що він всміхається. — Якщо Бог із нами, він нас захистить.

— А якщо він проти нас? — спитала Шай.

— Тоді нас не захистить жоден щит.

Перш ніж Шай устигла сказати, як це її заспокоїло, позаду почулась якась метушня, а за мить — тріскотливий голос Савіана.

— Пора. Хлопці Коски вже в долині.

— Всі? — спитав Джубаїр.

— Достатньо.

— Ти впевнений?

Від хвилювання Шай мало не задихалась. Кілька місяців вона ризикувала всім, аби знайти Піта й Ро. А тепер настала мить, коли вона, мабуть, усе б віддала, аби це відкласти.

— Звісно, я, бляха, впевнений! Вперед!

Чиясь рука штовхнула її в спину, вона на когось наткнулась, мало не впала, зробила кілька кроків, тримаючись пальцями за каміння, щоб не заблукати. Раптом тунель завернув, вона відчула обличчям холодне повітря, і в очі вдарило світло.

Ашранк був величезним гирлом у схилі гори, вирізаною печерою. Дно було всіяне кам’яними будівлями. Величезний навіс скелі затіняв усе внизу. Вгорі, за страхітливою прірвою, відкривався вид на небо й гори. Позаду скелі були вирізані двері, вікна, сходи, мости, стіни, доріжки. З десяток рівнів напіввмурованиху гору будинків. Місто буквально тонуло в камені.

На них витріщився лисий старий, що не встиг донести до рота ріг. Він щось пробурмотів, злякано відступив, меч Джубаїра розколов йому голову, і він гепнувся, розбризкуючи кров і впустивши ріг.

Плакуча Скеля кинулась праворуч, і Шай побігла за нею. Хтось шепотів: «Лайно, лайно, лайно». Виявилось, то вона сама. Вона бігла вздовж розваленої стіни, важко дихаючи. Кожна частинка її тіла співала від нестерпного страху, паніки, люті. Почуття були такі дикі та потужні, що їй здавалось, ніби вона може вибухнути, виблювати їх, подзюрити ними. Вгорі хтось кричав. Скрізь кричали. Її черевики гупали по відполірованих металевих пластинах із вирізаними письменами, а з підборів летів пісок. Висока арка в ущелині підстрибувала й здригалась. Одна стулка важких подвійних дверей була зачинена, а другу намагались швидко зачинити двоє людей. Хтось третій угорі вказував на Шай, тримаючи лук. Та стала на одне коліно й дістала власну стрілу. Ворожий лучник вистрілив, стріла пролетіла повз одного з найманців і дзенькнула об бронзу. Смикнулась тятива, і Шай теж вистрілила. Бачила, як її стріла ніби зависнула в повітрі. Вона влучила лучнику в бік, і той закричав. То був жіночий голос, а може, й дитячий. Хитнувшись, жінка впала з парапету, вдарилась об гору й гепнулась біля брами.

Двоє Дракононароджених, які зачиняли двері, дістали зброю. Тепер вона побачила, що то дуже старі чоловіки. Джубаїр рубонув одного з них, і той полетів на скелю. Двоє найманців схопили іншого й заходились сікти, колоти, при цьому люто лаючись.

Шай витріщилась на дівчину, яку підстрелила. Здається, вона була не надто старшою за Ро. Можливо, духівського походження, судячи з білизни шкіри та форми очей. Точнісінько як Шай. Це все духівська кров. Вона дивилась на дівчину, а дівчина глянула на неї, швидко дихаючи. Вона нічого не казала. Очі її були темні й вологі, а щока — в крові. Шай безпорадно розтиснула і стиснула вільну долоню.

— Сюди! — проревів Джубаїр, піднявши руку.

Шай почула за воротами глухі крики й побачила озброєних людей Коски, що мчали схилом угору. Здається, помітила Солодкого Деба, що плентався пішки. Решта найманців ширше відчиняли двері, щоб пропустити їх. Металеві двері, чотири пальці завтовшки, відчинились легко, як кришка ящика.

— Бог із нами, — сказав Джубаїр, чиє усміхнене обличчя було поцятковане кров’ю.

Бог, може, й з ними, а от Лемба ніде не було видно.

— Де Лемб? — спитала Шай, роззираючись.

— Не знаю. — Савіан ледве вичавлював із себе слова. Він зігнувся й важко дихав. — Пішов у той бік.

Вона побігла.

— Чекай! — Савіан сіпнувся за нею, але бігти вже був не в змозі.

Шай кинулась до найближчого будинку. Клепки в її пульсуючій голові все ж вистачило, аби закинути лук на плече й дістати меч. Здається, вона ще ніколи не махала ним у гніві. Може, хіба що коли прикінчила того Духа, який убив Ліфа. Хтозна чому зараз це згадала. Вона глибоко вдихнула, зірвала шкуру, що висіла в дверях, і заскочила всередину, мечем уперед.

Можливо, вона сподівалась побачити Літа і Ро, які глянули б на неї повними вдячних сліз очима. Але в кімнаті нікого не було, лише смужки світла на запилюженій підлозі.

Вона увірвалась в інший дім, порожній, як і попередній.

Пробігла сходами крізь арку в скелі. У цій кімнаті були меблі, відшліфовані часом, акуратно складені миски, але жодних ознак життя. Із наступних дверей на Шай вилетів старигань, послизнувся, впав, впустив великий горщик, і той розбився. Він відскочив, підняв неслухняну руку й почав щось бурмотіти. Можливо, проклинав Шай, благав пощадити його чи звертався до якогось забутого бога. Шай підняла над ним меч. Довелось докласти чималих зусиль, аби його не вбити. Її тіло прагнуло цього. Але вона мусила знайти дітей. Перш ніж сюди увірвуться люди Коски і всіх знищать. Треба знайти дітей. Якщо вони тут. Вона дозволила старому відповзти геть.

— Піте! — закричала вона, надриваючи голос.

Побігла східцями вниз, в іншу темну, задушливу, порожню кімнату, потім крізь арку в наступну. То був якийсь лабіринт. Місто явно будували для тисяч людей, як і казала Плакуча Скеля. Як їй, в дідька, знайти тут двох дітей? Звідкись дивною луною долинув рев.

— Лемб? — Вона відкинула з обличчя мокре волосся.

Хтось панічно скрикнув. Тепер люди бігли звідусіль, із кожного будинку внизу. Одні — зі зброєю, інші — з інструментами. Якась сива жінка тримала на руках немовля. Деякі витріщились угору, відчуваючи, що щось сталося, але не розуміючи що. Решта тікали подалі від брами, подалі від Шай, до високої арки в скелі на дальній стороні печери.

Там стояв темношкірий чоловік із посохом і кликав людей у темряву. Ваердінур. А поряд була набагато менша постать, худа й бліда, з лисою головою. Але Шай усе одно її впізнала.

— Ро! — закричала вона, але її голос загубився в цій какофонії. Гуркіт бою відлунював від кам’яної стелі, відбивався від будинків, линув звідусіль і нізвідки. Вона перелізла через парапет, стрибнула в канал, де текла вода, злякалась, коли над нею нависла величезна фігура, але побачила, що то стовбур дерева, вирізаний у формі людини. Вибігла на відкриту ділянку біля низької довгої будівлі і спинилась.

Переднею стояла купка Дракононароджених. Троє літніх чоловіків, дві старших жінки і хлопчик. Усі з голеними головами, озброєні й не налаштовані відступати.

Шай замахнулась мечем і закричала:

— Забирайтеся, бляха, з дороги!

Вона розуміла, що була не дуже страшною, тож здивувалась, коли вони почали відходити. Тоді в живіт одному зі старих впилась стріла, він схопився за рану і впустив спис. Інші розвернулись і побігли. Шай почула позаду тупіт, і повз неї пронеслись найманці, що кричали й гарчали. Один із них рубонув по спині жінку, що шкутильгала геть.

Шай глянула на арку з чорними колонами по боках, сховану в тіні. Ваердінур уже зник всередині. Як і Ро, якщо то була вона. Мала бути вона.

Шай побігла далі.

Небезпека пробуджувала в Косці всі найкращі риси. Темпл поспішав за ним, так щільно притискаючись до стін, що періодично дряпав об них обличчя. Його пальці так завзято смикали сорочку, що він от-от мав повністю її розпустити. Брашіо зігнувся майже вдвоє. Навіть Любчик крався з підозріло згорбленими плечима. Але старий не боявся. Принаймні не смерті. Він ішов стародавнім поселенням абсолютно безтурботно, не зважаючи на стріли, що постійно пролітали поруч. Очі його блищали, хода лише трохи хиталась від випивки, і він вигукував накази, що справді мали сенс.

— Зробіть щось із лучником! — Він тицьнув мечем на літню жінку на даху.

— Зачистіть ці тунелі! — махнув на якісь темні отвори поруч.

— Якщо є можливість, не вбивайте дітей, угода є угода! — повчально помахав пальцем купці кантійців, що вже були в крові.

Складно було сказати, чи звертав хтось на нього увагу. Військо Милосердної Руки було не надто слухняним і в кращі часи, що вже казати про такі.

У Темплі небезпека нічого хорошого не пробуджувала. Він почувався приблизно як під час облоги Дагоски. Пітнів у смердючій лікарні, лаявся, ладнав пов’язки, рвав одяг загиблих на бинти. Цілу ніч у світлі вогню він передавав відра, розхлюпуючи воду, і все марно. Все одно все згоріло. Плакав за кожним померлим. Схлипував з горя. Схлипував з вдячності, що то був не він. Схлипував зі страху, що може бути наступним. Місяці постійного страху. Відтоді він весь час боявся.

Кілька найманців оточили старезного чоловіка, що гарчав нерозбірливі прокльони крізь зціплені зуби. Мова нагадувала староімперську. Обома руками він крутив спис. Темпл швидко зрозумів, що той сліпий. Найманці кидалися вперед-назад. Коли він відвертався, один штрикав його зброєю, він розвертався і хтось інший повторював трюк. Халат старого вже був чорний від крові.

— Може, зупинити їх? — пробурмотів Темпл.

— Звісно, — сказав Коска. — Любчику.

Сержант упіймав спис старого трохи нижче леза, іншою рукою дістав зі свого плаща тесак і одним різким рухом розколов йому голову майже навпіл. Тіло гепнулось на землю, а спис із брязкотом відскочив.

— О Боже, — пробурмотів Темпл.

— У нас є робота! — гаркнув старий розчарованим найманцям. — Шукайте золото!

Темпл відірвав руки від сорочки й натомість вчепився у волосся, вискубуючи його. Після Ейверстока він пообіцяв собі, що більше ніколи не стоятиме й не дивитиметься мовчки на таке. Те саме він обіцяв і в Кадірі. А перед тим — у Штирі!. І ось він знову стоїть і мовчить. І дивиться. Втім, він ніколи не вмів дотримуватись обіцянок.

У носі в Темпла лоскотало й текло. Він тер його рукою, доки не пішла кров. Намагався дивитись лише під ноги, але звуки постійно привертали погляд його вологих очей. Гуркіт, крики, сміх, гарчання, схлипування, булькання, ридання і вереск. Крізь вікна та двері він ловив погляди — погляди, що будуть із ним до кінця життя. Він знову опускав заплакані очі на землю й шепотів: «О Боже».

Скільки разів він це шепотів під час облоги? Знову і знову, коли біг руїнами Нижнього Міста, а вибухи змушували тремтіти землю, коли перевертав тіла, шукаючи вцілілих, коли знаходив їх, але обпеченими, порізаними, майже мертвими. Що він міг удіяти? Він зрозумів, що не здатен на дива. О Боже. О Боже. Тоді допомога не прийшла. Не приходила й тепер.

— Спалити їх? — спитав кривоногий штирієць, стрибаючи, як радісна дитина, що хоче гратись.

Він показував на якісь фігури, вирізані зі старезних дерев, відшліфовані до блиску, дивні і прекрасні.

Коска стенув плечима:

— Якщо треба. Зрештою, навіщо потрібне дерево, якщо не палити його? — Найманець полив статую мастилом і дістав кресало. — На жаль, мені вже байдуже. Мені нудно.

Темпл сіпнувся, коли поруч на землю впало голе тіло. Невідомо, живе воно було чи мертве, поки летіло.

— О Боже, — прошепотів він.

— Обережно! — гаркнув Любчик, насупившись до будинків ліворуч від них.

Кров, що бризнула з розбитого черепа трупа, майже не збила Коску з думки.

— Дивлячись на такі речі, я відчуваю лише... легку тугу. І я собі просто думаю, що буде на вечерю, чому в мене свербить нога або коли й де мені наступного разу посмокчуть член. — Він неуважно почухав гульфик. — Який же жах — нудьгувати від такого? — Полум’я весело оповило найближчу скульптуру, і штирійський піроман радісно кинувся до наступної. — Насильство, зради і втрати — все це я вже бачив. Це вичавило з мене весь ентузіазм. Я затерпнув. Тому ти й потрібен мені, Темпле. Ти маєш бути моєю совістю. Я хочу в щось вірити!

Він ляснув Темпла по плечу, і той сіпнувся, потім почув писк, озирнувся й побачив, як літню жінку пхають ногою в прірву.

— О Боже.

— Я про це й кажу! — Коска знову плеснув його по плечу. — Але якщо Бог існує, чому за всі ці роки він не підняв руки й не спинив мене?

— Можливо, ми і є його рука, — загуркотів Джубаїр, що з’явився у дверях, витираючи кров зі свого меча. — Шляхи його незбагненні.

Коска пирхнув.

— Повія у серпанку — ось що незбагненно. А його шляхи божевільні.

Ніс Темпла залоскотало від ароматного диму спаленого дерева. Такий запах був у Дагосці, коли ґуркці увірвались у місто. Полум’я охопило нетрі, їхніх мешканців, палаючі люди стрибали з розбитих причалів у море. Гамір битви наближався. Обличчя Кадії вигравало помаранчевим світлом, решта тихо молились, Темпл смикав себе за рукав і сказав:

— Вам треба тікати, вони зараз будуть тут. — А старий священник похитав головою, усміхнувся, стиснув його плече і відповів: — Тому я й мушу лишитись.

Що він міг тоді вдіяти? Що він може вдіяти зараз?

Краєм ока він помітив якийсь рух: між двома низькими кам’яними будівлями промайнула маленька постать.

— То дитина? — пробурмотів він, підходячи ближче.

— Чому всі так носяться з дітьми? — гукнув йому Коска. — Зрештою, вони стануть такими ж старими розчаруваннями, як і всі ми!

Темпл майже не слухав. Він підвів Сафіна, підвів Кадію, підвів своїх дружину й доньку. Він присягнувся завжди йти простим шляхом, та, можливо, цього разу зверне за ріг.

Там стояв хлопчик із лисою головою. Блідий. Із червоно-коричневими бровами, яку Шай. Того віку, здається. А що як...

Темпл помітив, що він тримає спис. Короткий, але тримав він його на диво рішуче. Хвилюючись за когось іншого, Темпл хоч раз забув турбуватися про себе. Можливо, це свідчить про певний особистий ріст. Але привітання з цього приводу зачекають.

— Мені страшно, — сказав він, не лукавлячи. — А тобі страшно?

Хлопчик не відповів. Темпл обережно простягнув руку долонею вгору.

— Ти Піт?

Обличчя хлопчика смикнулось від шоку. Темпл повільно опустився на коліно і спробував говорити спокійно, що було непросто, враховуючи шум руйнації з усіх сторін.

— Мене звуть Темпл. Я друг Шай. — Обличчя хлопця знову смикнулось. — Близький друг. — Абсолютне перебільшення, але зрозуміле в цій ситуації. Вістря списа захиталось. — І Лемба. — Вістря почало опускатися. — Вони прийшли по вас. А я прийшов із ними.

— Вони тут? — Було дивно чути, як хлопчик говорить загальною з акцентом Ближнього Краю.

— Вони тут, — сказав Темпл. — Вони по вас прийшли.

— У тебе кров із носа тече.

— Знаю. — Темпл знову витерся рукавом. — Нічого страшного.

Малий поклав спис на землю, підійшов до Темпла і міцно обійняв. Темпл закліпав, нерішуче обхопив його й теж обійняв.

— Тепер ти в безпеці, — сказав він. — Ти в безпеці.

Зрештою, то була не перша його брехня.

Шай ішла коридором, одночасно жадаючи побігти й побоюючись обісратися. Вона відчайдушно хапалась за слизьке руків’я меча. Приміщення освітлювалось лише мерехтливими маленькими лампами, що кидали відблиск на візерунки на підлозі та розбризкану по них кров. Кола в колах, літери, лінії. Її очі метались між тінями, кидались із постаті на постать — Дракононароджені й найманці, порубані й поколоті.

— Лембе? — прошепотіла вона, але так тихо, що й сама не почула.

Звуки відлунювали від теплого каміння, долинали з отворів по обидва боки. Крики й удари, шепіт пари, схлипування і сміх просочувались крізь стіни. Найгіршим був сміх.

— Лембе?

Вона підійшла до арки в кінці коридору й притиснулась до стіни. Повз неї пронісся гарячий протяг. Вона знову відкинула з очей мокре волосся, змахнула з пальців піт і зібрала рештки мужності. Заради Піта і Ро. Назад шляху немає.

Шай прослизнула всередину, і в неї відвисла щелепа. Перед нею відкрилась безмежна порожнеча, величезна тріщина, безодня всередині гори. Виступ попереду був усіяний лавами, ковадлами й ковальським знаряддям. Внизу плив чорний потік, над яким розкинувся міст без поручнів, не більше двох кроків завширшки. Він тягнувся крізь темряву до іншого виступу та іншої арки, кроків за п’ятдесят. Спека була жахлива. Міст підсвічувався вогнями, що вирували далеко внизу. Смуги кришталю блищали на кам’яних стінах. Усе металеве, від молотків, ковадл і злитків до її меча, теж ловило відблиск. Вона рушила до тієї порожнечі, і дальня стіна почала опускатись, нижче, нижче, нижче. Ніби то був якийсь передпокій пекла, який живі ніколи не мали побачити.

— Можна було й довбане поруччя зробити, — пробурмотіла вона.

Ваердінур стояв на мосту з великим квадратним щитом, на якому був зображений дракон. Він стискав спис із блискучим вістрям, перекриваючи шлях. Передним лежав один мертвий найманець, а інший відповзав, люто відмахуючись алебардою. Третій присів біля Шай і дістав лук. Ваердінур кинувся вперед, вправно пронизав пораненого списом і змахнув з мосту. Той беззвучно впав. Не було чути навіть, коли він гепнувся на дно.

Дракононароджений знову приготувався, брязкаючи щитом по мосту, і гукнув щось через плече незрозумілою Шай мовою. Люди за ним шугнули в тінь — старі й діти. Останньою бігла дівчина.

— Ро! — Крик Шай поглинув пульсуючий жар. Дівчину проковтнула темрява на іншому кінці мосту.

Ваердінур присів зі щитом і дивився на неї над обідком. Вона зціпила зуби й зашипіла від розгубленості й люті. Бути так близько й не знайти обхідного шляху.

— Скуштуй оце, вилупку! — Останній найманець випустив стрілу, та відскочила від щита Ваердінура, закрутилась і зникла в чорнильній темряві. — Нікуди він не дінеться. — Лучник дістав із сагайдака ще одну стрілу й натягнув тятиву. — Ще кілька пострілів, і ми його дістанемо. Рано чи пізно. Не переживай...

Краєм ока Шай помітила рух, найманець повалився на стіну, і спис Ваердінура вп’явся точнісінько в нього. Він зойкнув, сповз униз і акуратно поклав лук на землю. Шай ледве ступила вперед, коли хтось торкнувся її плеча.

За нею був Лемб, але це не заспокоювало. Він загубив плащ і стояв лише в шкіряному жилеті, весь у шрамах. Меч його зламався, розколоте лезо було в крові.

— Лембе? — прошепотіла вона.

Він навіть не глянув на неї, лише прибрав з дороги. Чорні очі сяяли вогняним відблиском і дивилися через міст. М’язи випиналися із шиї. Голова похилилась на бік, бліда шкіра була спітніла, заляпана кров’ю, а зуби зціпились в оскалі. Шай відскочила, ніби її плеча торкнулася сама смерть. Може, так і було.

Так, ніби зустріч їхня була давно запланована, Ваердінур витягнув свій довгий прямий меч зі срібною позначкою біля руків’я.

— Колись і в мене такий був. — Лемб кинув свій зламаний меч, і той полетів у порожнечу.

— Робота самого Творця, — сказав Ваердінур. — Треба було зберегти.

— Мій друг його вкрав. — Лемб підійшов до ковадла й обхопив побілілими пальцями величезний залізний прут, заввишки як Шай, що лежав поруч. — Які все інше. — Він потягнув залізяку по підлозі до мосту, й та задеренчала. — І то було краще з того, на що я заслуговував.

Шай хотіла сказати йому зупинитись, але слова застрягли в горлі. Ніби їй не вистачало дихання. Та іншого шляху вона не бачила, відступати було нікуди. Вона сховала меч у піхви й стиснула лук. Ваердінур це помітив і зробив кілька обережних кроків назад, легко переступаючи на своїх босих ногах, наче під ним був танцювальний майданчик, а не вузенька смужка каміння, якою жоден віз би не проїхав.

— Я ж казав, що повернуся, — мовив Лемб, ступивши на міст і тягнучи за собою металевий прут.

— І повернувся, — відповів Ваердінур.

Лемб відштовхнув ногою труп найманця, що лежав на його шляху, й той тихо впав у прірву.

— Я ж казав, що приведу із собою смерть.

— І привів. Мабуть, ти задоволений.

— Я буду задоволений, коли ти відійдеш з дороги.

Лемб зупинився за кілька кроків від Ваердінура, лишивши за собою стежку з блискучих слідів. Двоє старих дивились один на одного, стоячи над безоднею.

— Ти таки думаєш, що правда на твоєму боці? — спитав Дракононароджений.

— Кого хвилює правда?

І Лемб стрибнув, махнувши тим довжелезним шматком металу, що з грюкотом опустився на щит Ваердінура. Шай здригнулась. На драконячому візерунку залишилася чимала вм’ятина, а один кут щита загнувся. Дракононароджений не очікував такого й мало не впав з мосту. Не встигла затихнути луна, як Лемб заревів і знову замахнувся.

Цього разу Ваердінур був готовий. Виставив щит під таким кутом, що прут відскочив, а тоді вдарив у відповідь. Лемб ухилився, швидко, як змія. Меч промахнувся на лічені сантиметри. Тоді північанин різко кинувся вперед, вгатив Ваердінура в щелепу, й той хитнувся, плюючись кров’ю. Втім, він швидко оговтався. Він стрибав ліворуч, праворуч. Летіли іскри, коли Лемб блокував його удари своїм прутом.

Шай натягнула тятиву, але хоч вона й була дуже близько, обидва старі рухались надто швидко — смертоносно швидко, настільки, що кожен крок міг стати останнім, — тож вона сумнівалась, що влучить. Її рука смикнулась, коли вона підійшла до мосту, намагаючись прицілитись. Шай увесь час на мить відставала. Піт лоскотав її повіки. Вона перевела погляд із бою на прірву під ними.

Ваердінур передбачив наступний удар й ухилився досить спритно як на людину його габаритів. Прут ударився об міст із такою силою, що Лемб утратив рівновагу, і цього Дракононародженому було достатньо, аби як слід замахнутись. Лемб смикнув головою, і, замість розколоти йому череп, вістря лишило на обличчі червону смужку. Краплі крові падали у порожнечу. Він ступив три кроки назад, і на останньому його п’яти опинились біля самісінького краю. Дистанція між чоловіками збільшилась, і Ваердінур заніс свій меч для удару.

Може, Шай і не вміла чекати, але коли наставала правильна мить, вміла нею скористатися. Вона навіть не встигла подумати. Її стріла розсікла темряву, облизала обідок щита і влучила Ваердінуру в руку, якою той тримав меч. Він захрипів, вістря клинка опустилось і безпорадно дряпало міст. Шай прибрала лук, не в змозі повірити, що вистрілила, і тим паче що влучила.

Лемб заревів, як скажений бик, і заходився вимахувати залізякою, ніби то була вербова гілочка. Він ганяв Ваердінура по всьому мосту, а той не мав жодного шансу вдарити у відповідь, навіть якби Шай не прострелила йому руки. Все, що він міг робити, — це намагатися встояти на ногах. Лемб не давав йому спуску, невтомний, безжальний. Він зігнав опонента з мосту до виступу на дальньому кінці. Ще один удар вирвав із руки Ваердінура щит, і той зник у темряві. Він припав до стіни. Меч звисав із неслухняної руки, що вже вся була в крові з рани.

З тіні в арці вискочила постать, вихопила ніж і стрибнула на Лемба так, що той аж похитнувся. Він відкинув її до стіни. Дівчина з лисою головою впала на підлогу. Змінилась. Вона так сильно змінилась, але Шай упізнала її.

Вона кинула лук і побігла, не думаючи, якби не впасти. Не думаючи ні про що, крім відстані між ними.

Лемб витяг ніж із плеча разом з цівкою крові і викинув, як використану зубочистку. Його обличчя досі спотворювала усмішка, кривава, як нова рана. Він нічого перед собою не бачив, ніщо не мало для нього значення. Він був не тією людиною, яка сотні кілометрів проїхала з Шай у возі, яка терпляче орала поле, співала дітям чи радила їй бути реалісткою. Іншою людиною. Якщо взагалі людиною. Чоловік, який убив тих двох бандитів в Ейверстоку, який відрубав голову Санджиду, який голими руками прикінчив Ґламу Ґолдена в Колі. Справді ліпший друг смерті.

Він вигнув спину, не відпускаючи своєї довгої залізяки. Порізи й подряпини від меча Творця гнівно блищали. Шай закричала, але марно. У ньому лишилося не більше милосердя, ніж у самій зимі. Вона здолала такий шлях, пройшла такі випробування, але їй не вистачило цих кількох кроків. Його прут розсік повітря.

Ваердінур кинувся на Ро, метал зачепив його величезне передпліччя, зламав, як гілку, пробив плече, лишив чималу рану на голові, й той упав без тями. Лемб знову здійняв прут і закричав. Із його скривлених губ полетіла піна. Шай кинулась вперед, вхопилася за інший кінець і скрикнула, злетівши в повітря. Вітер свистів, печера перевернулась, і вона гепнулась у стіну догори дриґом.

Все стихло.

Залишився тільки слабенький дзвін.

Шурхіт черевиків.

Вставай, Шай.

Не можна ж цілий день тут лежати.

На фермі повно роботи.

Дихати було важко.

Вона відштовхнулась від стіни, чи то від підлоги, чи то від стелі. Світ перевернувся й закрутився, як листочок у струмку.

Вона стояла? Ні. Лежала на спині. Одна рука теліпалась. Звисала над краєм прірви чорноти й далеких вогнів. Погана ідея. Вона перекотилась на інший бік. Зуміла стати навколішки. Все хиталося. Вона намагалась вигнати туман із голови.

Люди кричали невиразними приглушеними голосами. Щось врізалось у неї, і вона знову мало не впала.

Клубок людей, що, здається, боролися. Там був Лемб із диким обличчям, червоним від крові з порізу. Вереск і булькання й близько не нагадували лайку.

Дебелий сержант Коски, Любчик, обхопив його ззаду за шию. На чолі його виступив піт, але обличчя було ледь насуплене.

Солодкий Деб намагався тримати ліву руку Лемба, наче приборкував скаженого коня. Савіан хрипів і тримав праву.

— Зупинись! Зупинись, божевільний виродку!

Шай помітила, що він витягнув ніж, і не могла йому завадити ним скористатись. Та вона й не знала, чи хоче заважати.

Лемб намагався вбити Ро. Вони стільки пройшли, щоб її знайти, а він намагався її вбити. Він би й Шай убив, що б там не обіцяв її матері. Він би всіх їх убив. Вона цього не розуміла. Не хотіла розуміти.

Тоді Лемб заціпенів, мало не зіпхнувши Деба зі скелі. З-під його повік показались білки очей. Він обвиснув, схопив ротом повітря, схлипнув, затулив трипалою долонею обличчя, і бійка раптом скінчилась.

Савіан поплескав Лемба по грудях, досі тримаючи за спиною ніж.

— Спокійно, спокійно.

Шай підвелась. Світ більш-менш став на місце, але голова досі пульсувала, а кров лоскотала потилицю.

— Спокійно, спокійно.

Права рука ледве рухалась, а ребра боліли, тож дихати було складно, але вона все одно пошкутильгала до арки. Чула, як позаду ридає Лемб.

— Спокійно... Спокійно...

Вузький прохід, гарячий як піч, був темний, за винятком мерехтіння попереду і відблиску в плямах на підлозі. Кров Ваердінура. Шай попленталась далі. Згадала про меч, якось дістала його, але ледве могла тримати онімілою правою рукою, тож перекинула в ліву. Хода її ставала все впевненішою. Вона вже мало не бігла. У тунелі світлішало й гарячішало. Попереду на кам’яну підлогу лилося золоте світло. Раптом Шай зупинилася, гепнулась на дупу і сперлася на лікті.

— Чорт забирай, — видихнула.

Вона знала, що їх звуть Дракононародженими. Але не знала, що в них є справжній дракон.

Він лежав посеред величезної куполоподібної кімнати. То було ніби картинка з книжки. Прекрасний, жахливий, дивний. Тисячі тисяч шматочків його металевої луски тьмяно блищали у світлі вогнищ.

Складно було оцінити його розмір, адже він згорнувся, але його конічна голова, мабуть, була завдовжки з дорослу людину. Зуби нагадували леза кинджалів. Пазурів не було. Кожна з численних лап закінчувалась рукою, а на витончених металевих пальцях красувались золоті персні. Під його складеними паперовими крилами клацали шестерні, повільно крутились коліщата, а з ніздрів виривалася пара. Язик, схожий на роздвоєний ланцюг, тихо брязкав, а з-під чотирьох металевих повік трішки визирали смарагдові очі.

— Чорт забирай, — прошепотіла вона знову, глянувши на драконяче гніздо, не менш казкове, ніж саме чудовисько.

Гора грошей. Стародавніх золотих і срібних тарелів. Ланцюгів і чаш, монет і діадем. Позолоченої зброї та обладунків. Інкрустованої дорогоцінним камінням всячини. Срібний штандарт якогось давно забутого легіону притулився поряд. Трон із рідкісного дерева, прикрашений сусальним золотом, звеличувався над усією цією масою. Всього було до абсурду багато. Безцінні скарби в такій кількості здавались абсолютним сміттям.

— Дідько, — пробурмотіла вона знову, чекаючи, коли прокинеться металеве чудовисько й обрушить свій гнів на крихітну чужинку.

Але істота не ворушилася. Погляд Шай ковзнув по землі. Краплі крові перетворились на пляму, тоді на смугу, і вона побачила Ваердінура. Він лежав на спині біля передньої лапи дракона. Поруч сиділа Ро. Обличчя її було в кривавих патьоках від рани на голові.

Шай зіпнулась на ноги й пошкандибала вигнутою підлогою кімнати. Каміння під ногами було вкрите письменами. Вона міцно стискала свій меч, ніби цей нещасний шматочок сталі міг чимось зарадити.

Підійшовши ближче, помітила серед скарбів ще дещо. Папери з важкими печатками. Шахтарські договори. Банківські чеки. Акти на давно неіснуючі будівлі. Заповіти на давно поділене майно. Документи на частки в Товариствах, компаніях і підприємствах, давно не актуальні. Ключі від хтозна-яких замків. А ще черепи. Десятки черепів. Сотні. З їхніх порожніх очниць сипались монети й дорогоцінні камені. Що буває ціннішим за мертвих? Ваердінур дихав неглибоко, мантія його просякла кров’ю, розтрощена рука нерухомо лежала поруч, а іншу, в якій досі стирчала зламана стріла Шай, стискала Ро.

— Це я, — прошепотіла Шай, побоюючись говорити гучніше й підійшовши на відстань витягнутої руки. — Ро. Це я.

Вона не відпускала старого. Але він сам обережно прибрав її руку зі своєї. Підштовхнув її до Шай, щось тихо сказав своєю мовою і підштовхнув трохи сильніше. Ро понурила свою лису голову. В її очах стояли сльози. Вона почала відповзати.

Ваердінур із болем глянув на Шай.

— Ми хотіли для них найкращого.

Шай стала на коліно й обійняла дівчинку. Та була худа, напружена. Вона впиралась. Від її сестри, якою та була колись, не лишилось нічого. Не таке возз’єднання, про яке мріяла Шай. Та все ж возз’єднання.

— Чорт забирай!

Біля входу стояв Нікомо Коска й дивився на дракона та його лігво.

Підійшов сержант Любчик і дістав з плаща свій важкий тесак. Він ступив на купу золота, кісток та паперів, і монети почали осипатись під його ногами. Він простягнув руку й постукав дракону по морді.

Звук був такий, ніби він бив тесаком по ковадлу.

— Це машина, — сказав він, насупившись.

— Найсвященніша робота Творця, — прохрипів Ваердінур. — Річ дивовижна, потужна...

— Безсумнівно. — Коска широко всміхався, обмахуючись капелюхом. Але увагу його привернув не дракон, а його гніздо. — Скільки тут, як думаєш, Любчику?

Сержант вигнув брову й важко видихнув.

— Дуже багато. Мені порахувати?

— Може, потім.

Любчик видавався трохи розчарованим.

— Послухайте мене... — Ваердінур спробував підвестись. Кров текла з-під стріли в його плечі, крапаючи на золото навколо. — Ми майже розбудили дракона. Майже! Робота цілих століть. Цього року... може, наступного. Ви не уявляєте його сили. Ми б могли... ми б могли її розділити!

Коска скривився.

— Як показує практика, я не дуже вмію ділитися.

— Ми виженемо чужинців із гір, і світ знову стане таким, як у Старі Часи. А ви... чого б ви там не хотіли, ви це отримаєте!

Коска усміхнувся і глянув на дракона, взявшись руки в боки.

— Це справді дуже цікаво. Дивовижна реліквія. Але проти кого її застосовувати? Проти легіонів ідіотів? Проти купців і фермерів, виробників різних дрібниць? Проти нескінченного потоку жадібних людей? — Він махнув капелюхом на дракона. — Це настільки ж безглуздо, як натравити корову на мурах. Нікому не потрібне ніщо магічне, загадкове й дивне. Люди прийдуть на ваші священні землі й відкриють кравецькі майстерні. І галантереї. І юридичні консультації. Усе буде точнісінько так, як і скрізь. — Старий найманець задумливо почухав свою подразнену шию. — Ви хочете, аби було інакше. Я хочу, аби було інакше. Але все саме так. Я втомився програвати. Часи таких, як я, минають. А що вже казати про таких, як ви? — Він витер кров з-під нігтів. — Ваш час минув так давно, що, може, його ніколи й не було.

Ваердінур спробував підняти руку. Шкіра на зламаному передпліччі напнулась на розколотих кістках.

— Ви не розумієте, що я вам пропоную!

— Я розумію. — Коска поставив ногу на позолочений шолом і всміхнувся Правій Руці Творця. — Можливо, вас це здивує, але мені робили багато неймовірних пропозицій. Заховані скарби, почесні місця, прибуткові торгові права вздовж узбережжя Кадірі, якось навіть ціле місто, щоправда в кепському стані. І я зрозумів... — Він вдивлявся в задимлену морду дракона. — То було болісне усвідомлення, адже мені, як і всім, подобаються фантазії... — Він підняв одну монету й підніс до світла. — Я зрозумів, що одна марка варта більше тисячі обіцянок.

Ваердінур повільно опустив зламану руку.

— Я намагався... якнайкраще.

— Звісно. — Коска підбадьорливо кивнув йому й кинув монету на купу. — Вірите чи ні, ми теж. Любчику.

Сержант нахилився й акуратно розколов голову Ваердінура тесаком.

— Ні! — заверещала Ро.

Вона так борсалась, що Шай ледве її втримала.

Коску це трохи роздратувало.

— Краще заберіть її звідси. Дитині тут не місце.

Жадоба

Вони рушили веселою юрбою, радіючи, сміючись, вітаючи одне одного з хорошою роботою, міряючись трофеями у вигляді золота й плоті, які вкрали у мертвих. Ро думала, що в житті не побачить гіршої людини, ніж Грега Кантлісс. А тепер вони були скрізь, куди не кинь оком. В одного з них була сопілка Акаріна. Він грав якусь безглузду мелодію на три ноти, і дехто підтанцьовував. Одяг їхній був весь у крові родини Ро.

Вони лишили від Ашранка самі руїни. Статуї були розбиті, дерева перетворились на вугілля, бронзові панелі видлубали, а Довгий Дім палав. Усе було заплямоване смертю. Вони пограбували навіть найсвященніші печери, перекинули дракона, щоб забрати монети з його гнізда, потім запечатали його кімнату й підірвали міст вибуховим порохом. Сама земля тремтіла від жаху та єресі.

— Про всяк випадок, — сказав убивця Коска, нахилившись до чоловіка, на ім’я Савіан. — Ти знайшов свого хлопчину? Мій юрист урятував кілька дітей. Виявилось, у нього талант до цього.

Савіан похитав головою.

— Шкода. Шукатимеш далі?

— Я собі сказав, що дійду сюди. Але не далі.

— Ну. У кожного є свої межі, так? — Коска дружньо плеснув його по руці, потім полоскотав Ро під підборіддям і сказав: — Не журись, оком не встигнеш моргнути, як волосся вже відросте!

Ро дивилась йому в слід і хотіла, аби в неї лишилась відвага чи гнів, щоб знайти ніж і зарізати його, чи роздерти нігтями, чи вгризтись йому в обличчя.

Вони рушили жваво, але незабаром сповільнились, утомлені, побиті, перенасичені руйнуванням. Пітніли й згиналися під вагою награбованого в ящиках і кишенях. Почали штовхатися, лаятись, сперечатися через дрібнички, що випадали на землю. Один вирвав у іншого сопілку й розтрощив об камінь. Той, що грав, ударив його. Дебелий чорний чоловік мусив їх розтягувати й розповідати про Бога, мовляв, той за ними стежить. Ро подумала, що, якби Бог справді щось бачив, невже б він нічого не зробив?

Шай усе говорила й говорила, не така, як раніше. Бліда і втомлена, як догоріла свічка, побита, як собака. Ро ледь упізнала її. Вона нагадувала жінку, яку Ро колись бачила уві сні. У кошмарі. Вона нервово лепетала з маскою усмішки. Спитала дев’ятьох дітей, як їх звуть. Деякі назвали свої старі імена, деякі — нові, вже не розуміючи, хто вони.

Шай присіла біля хлопчика, на ім’я Евін, коли той назвався, і сказала:

— Твій брат Ліф якийсь час був із нами. — Вона затулила рота рукою, і Ро помітила, що та тремтить. — Він загинув дорогою. Ми поховали його в хорошому місці, наскільки там це було можливо. — Тоді вона поклала руку Ро на плече й сказала: — Я хотіла привезти тобі книжку чи ще щось, але... не вийшло. — Світ, у якому існували книжки, був для неї напівзабутим, а мертві обличчя — настільки реальними, що Ро вже нічого не тямила. — Вибач, що ми так довго. Шай глянула на неї вологими рожевими очима: — Скажи щось.

Я тебе ненавиджу, — сказала Ро мовою Дракононароджених, щоб вона не зрозуміла.

Смаглявий чоловік, на ім’я Темпл, сумно глянув на неї і сказав тією ж мовою:

— Твоя сестра здолала довгий шлях, щоб тебе знайти. Вона місяцями тільки про тебе й мріяла.

Ро сказала:

— У мене немає сестри. Передай їй.

Темпл похитав головою.

— Сама скажи.

Весь цей час старий північанин витріщався на них широко розплющеними очима, але дивився наче повз. Ніби побачив щось жахливе в далечині. Ро думала про те, як він стояв над нею з тією диявольською усмішкою, як батько віддав за неї своє життя. Вона гадала, хто цей мовчазний убивця, так схожий на Лемба. Коли з його порізаного обличчя пішла кров, Савіан присів поряд, щоб зашити рану, і сказав:

— Зрештою, не схожі вони на демонів, ці Дракононароджені.

Чоловік, що нагадував Лемба, навіть не сіпнувся, коли голка проштрикнула його шкіру.

— Справжніх демонів ми несемо із собою.

Коли Ро лежала в темряві, навіть запхнувши у вуха пальці, вона чула крики Гірфак, яку вони засмажили на плиті. Повітря було солодке від запаху її плоті. Навіть затуливши руками очі, вона бачила лише обличчя Ульстала, сумне і гідне, коли вони зіштовхнули його зі скелі списами. Він падав без жодного крику. Біля підніжжя лежали понівечені тіла. Хороші люди, з якими вона сміялась, кожен з яких мав свою мудрість, перетворились на м’ясо, і вона не розуміла чому. Ро знала, що мала б усією душею ненавидіти цих чужинців, та чомусь вона просто заніміла і всохла всередині. Вона була мертва, як її родина біля підніжжя скелі, як її батько з розколотою головою, як Ґаллі, повішений на дереві.

Наступного ранку кілька чоловіків зникли разом із золотом і їжею. Хтось казав, що вони просто втекли, хтось — що вночі їх виманили Духи, хтось — що Дракононароджені переслідували їх, аби помститись. Поки вони сперечались, Ро озирнулась на Ашранк. Клубок диму досі висів над схилом у блідій блакиті. Вона відчула, що її знову викрали з дому. Вона залізла рукою під халат і стиснула драконячу луску, яку дав їй батько. Та була холодна.

На камені поруч стояла стара насуплена жінка-Дух.

— Довго озиратись назад — погана прикмета, дівчино, — сказав сивобородий чоловік, на ім’я Солодкий Деб.

Жінці було щонайменше років п’ятдесят, і в її шевелюрі, яку вона зав’язувала ганчіркою, лишилось хіба кілька жовтих волосинок.

— Відчуття не такі приємні, як я очікувала.

— Коли пів життя про щось мрієш, здійснення цієї мрії, як правило, розчаровує.

Ро помітила, що Шай на неї глянула, тоді опустила очі вниз, скрутила губу й плюнула крізь щілину між зубами. Раптом вона згадала, як Шай і Ґаллі влаштовували змагання з плювків у горщик. Ро сміялась, Піт сміявся, Лемб дивився на це й усміхався. Ро відчула у грудях біль і невідомо чому відвернулась.

— Може, гроші трохи все виправлять, — сказав Деб.

Стара жінка похитала головою.

— Багатий дурень — той самий дурень. От побачиш.

Втомившись чекати своїх зниклих товаришів, ватага пішла далі. Вони відкривали пляшки, напивались і йшли все повільніше під вагою здобичі. Повзли розбитими скелями, тужились, лаялись, ніби золото було ціннішим за їхню плоть, за їхнє дихання. Втім, вони все одно впускали деякі дрібнички, що блистіли, як слід слимака. Їх підбирали ті, хто йшов позаду, але потім теж впускали. За ніч пішло ще більше їжі та води. Вони сварились за рештки. Кусень хліба міняли на шмат золота такої ж ваги, потім на вдесятеро важчий. Діаманти віддавали за пів фляжки випивки. Один чоловік убив іншого за яблуко, й Коска наказав його повісити. Вони покинули його на гілці. На шиї в нього лишились срібні ланцюжки.

— Потрібно підтримувати дисципліну! — заявив п’яний Коска, хитаючись у сідлі свого нещасного коня.

У Лемба на плечах сидів Піт і всміхався. Ро усвідомила, що давно не бачила його усмішки.

Священні місця лишились позаду, і вони опинилися в лісі. Пішов сніг, що згодом насипав цілі кучугури. Земля більше не мала драконячого тепла, тож стало холодно. Темпл і Шай роздали дітям хутра. Дерева ставали все вищими й вищими. Деякі найманці викинули верхній одяг, аби нести більше золота, і тепер, замість пітніти, трусилися. Їхня лайка перетворювалась у повітрі на пару, а ноги кусав холодний туман.

Вони знайшли двох мерців, яких застрелили у спину, коли ті срали. Стрілами, які найманці покинули в Ашранку, аби й сагайдаки напхати здобиччю.

Вони відправили кілька людей знайти і вбити тих, хто це зробив, але ті не повернулись. Тож незабаром вони рушили далі, але вже в паніці, оголивши зброю, вдивляючись у хащі й лякаючись кожної тіні. Люди зникали одні за одними. Хтось когось підстрелив, повважавши того ворогм. Коска розкинув руки і сказав: «На війні немає прямих ліній». Вони сперечались, тягнути пораненого чи кинути, але поки вирішували, він усе одно помер. Вони забрали його речі й зіпхнули тіло в розщелину.

Деякі діти всміхались одне одному, бо знали, що їхня родина йде за ними, лишаючи трупи як послання. Евін підійшов до Ро і сказав мовою Дракононароджених:

— Сьогодні ми втечемо.

Ро кивнула.

Опустилася темрява без місяця й зірок. Сніг падав густий і м’який. Ро чекала, тремтячи від бажання втекти і страху бути впійманою. Вона рахувала нескінченний час за сонним диханням чужинців. Шай дихала швидко й рівномірно, у Савіана хрипіло у грудях, а жінка-Дух щось бурмотіла, коли переверталась. Вона уві сні говорила більше, ніж удень. Ро чекала, доки не дійшла черга вартувати Солодкого Деба, котрого вона визначила як найповільнішого бігуна тут. Він забурчав і пішов на інший бік табору. Ро поплескала Евіна по плечу, він кивнув і подав знак решті. Мовчазною шеренгою діти рушили в темряву.

Вона розбудила Літа, й той сів.

— Пора йти. — Але він тільки кліпав. — Пора йти! — зашипіла вона, стискаючи його руку.

Він похитав головою:

— Ні.

Вона почала його тягнути, але він упирався й закричав:

— Я не піду! Шай!

Хтось почав скидати ковдри, дзенькнула бляшанка, Ро відпустила руку Літа й побігла, борсаючись у снігу, далеко за дерева. Перечепилась черевиком об корінь, упала й покотилась. З останніх сил вона почала підводитись. Цього разу вона втече. А тоді величезна вага обхопила її коліна, і вона гепнулась.

Вона верещала, била ногами й руками, але з таким самим успіхом можна було боротися з каменем, деревом чи самою всемогутньою землею. Вага навалилась їй на стегна, тоді на груди. Вона нічого не могла вдіяти. Здається, побачила в завірюсі Евіна. Той озирнувся, вона простягнула до нього руку й закричала:

— Допоможи!

Але він зник у темряві. Чи то вона.

— Будь ти проклятий!

Ро гарчала, плакала, звивалась, але марно.

Вона почула над вухом голос Лемба.

— Я вже проклятий. Але я не втрачу тебе знову.

І він обхопив її так міцно, що вона ледве могла ворухнутись. Ледве могла дихати.

То був кінець.

Частина 5
Халепа

Кожна земля у світі породжує своїх поганців, а з часом — нових, які вбивають перших заради загального блага.

Емерсон Гаф

Підрахунок

Вони вловили запах Бікона задовго до того, як його побачили. Відчувши аромат смаженого м’яса, голодна ватага побігла вниз, крізь дерева. Люди ковзали, збивали одне одного, розкидаючи сніг. Кмітлива продавчиня взялась готувати м’ясо високо на схилі над табором. На жаль для неї, найманці були не в настрої платити. Не звертаючи уваги на її протести, вони змели кожну крихту, не менш вправно, ніж рій сарани. Сперечались і бились навіть за зовсім недосмажене. У цій метушні руку одного чоловіка притиснули до розпеченої жаровні, й тепер він скиглив, стоячи навколішки в снігу і стискаючи почорнілу долоню. Темпл пройшов повз, знемагаючи від холоду.

— Які ж люди, — пробурмотіла Шай. — Багатші за Гермона, та все одно радше вкрадуть.

— Погані вчинки стають звичкою, — відповів Темпл, у якого цокотіли зуби.

Запах наживи, мабуть, донісся аж до Криза, бо табір кишів людьми. Вони заполонили ще кілька курганів і халуп, де з димарів завзято валив дим. Торгівці відкривали нові крамниці, повії розкладали матраци, готові надавати послуги відважним завойовникам. Ціни потай росли, з урахуванням ваги золота й срібла на плечах чоловіків.

Коска єдиний досі сидів верхи, очолюючи процесію на виснаженому мулі.

— Вітаю! — Він запхнув руку в сідельну сумку й недбалим помахом підкинув у повітря жменю старовинних монет. — І з днем народження вас усіх!

Прилавок перекинувся, застукали каструлі й пательні, коли люди кинулись на монети. Вони тулилися до копит коня старого, штовхаючись, наче голуби біля насіння. Виснажений скрипаль, якого не бентежила відсутність кількох струн, вшкварив веселу мелодію й кинувся до найманців, беззубо всміхаючись.

Під знайомою вивіскою «Маджуд і Карнсбрік: металоконструкції», до якої акуратно приклеїли «Зброя та обладунки: виробництво і ремонт», стояв Абрам Маджуд. Двоє наймитів підтримували жар у портативній кузні, яку встановили на вузькому клапті землі.

— Ти знайшов нову ділянку, — сказав Темпл.

— Невеличку. Збудуєш мені на ній дім?

— Може, пізніше.

Темпл потиснув руку купця і з певною ностальгією згадав, як чесно працював на напівчесного господаря. Ностальгія ставала його улюбленим хобі. Дивно, як ми не помічаємо найкращих митей нашого життя, поки вони не минуть.

— Це ті діти? — спитав Маджуд, присівши біля Піта й Ро.

— Ми їх знайшли, — сказала Шай без особливого тріумфу.

— Я радий. — Маджуд простягнув хлопчикові руку. — Ти, мабуть, Піт.

— Так, — сказав той з урочистим потиском.

— А ти Ро.

Дівчина насуплено відвернулась і не відповіла.

— Це вона, — сказала Шай. — Принаймні була.

Маджуд плеснув себе по колінах.

— І я впевнений, що знову нею стане. Люди змінюються.

— Ти певен? — спитав Темпл.

Купець поклав руку йому на плече.

— Хіба доказ цього не стоїть переді мною?

Поки він гадав, жарт то чи комплімент, почувся знайомий вереск Коски.

— Темпле!

— Твій хазяїн кличе, — сказала Шай.

Який сенс із цим сперечатися? Він вибачливо кивнув і поплентався до форту, як побитий собака, яким він і був. Пройшов повз чоловіка, що розривав руками смажену курку, весь вимащений жиром. Двоє інших сварились за фляжку елю, випадково зірвали пробку, і між ними пірнув третій, марно намагаючись зловити розлите відкритою пащекою. Залунали вигуки, коли троє чоловіків підняла на плечі повію, прикрасивши її старовинним золотом і перекошеною діадемою. Вона горлала:

— Я королева довбаного Союзу! Я довбана королева довбаного Союзу!

— Я радий, що ти цілий. — Сворбрек поплескав Темпла по руці, судячи з усього, цілком щиро.

— Принаймні живий. — Давно вже він не почувався нормально.

— І як там?

Темпл подумав.

— Боюсь, історій про героїзм для тебе немає.

— Я вже й не сподіваюся їх знайти.

— Від надії краще відмовитись якомога раніше, — пробурмотів Темпл.

Старий і троє його капітанів змовницьки тулились у тіні великого укріпленого екіпажа його ясновельможності Пайка.

— Мої вірні друзі, — одразу почав він з брехні. — Ми стоїмо на п’янкій вершині наших здобутків. Але як людина, котра часто бувала в такому становищі, скажу, що менш надійного положення годі й шукати, а тому, хто втрачає опору, доводиться довго падати. Успіх — це значно складніше випробування для дружби, ніж провал. Ми маємо вдвічі пильніше стежити за нашими людьми й утричі більше остерігатися чужих.

— Згоден, — кивнув Брашіо, колихнувши щелепою.

— Так, — усміхнувся Дімбік, у якого від холоду порожевів ніс.

— Бачить Бог, це так, — загуркотів Джубаїр, закотивши очі до неба.

— Ну і як я можу зазнати невдачі, коли мене підтримують три такі стовпи? Перше завдання — зібрати здобич. Якщо лишимо її хлопцям, вони ще до світанку віддадуть її цим стерв’ятникам.

Найманці були в захваті, коли хтось відкоркував велику діжку вина, забризкуючи червоними плямами сніг, і радісно почали платити за кожен келих вдесятеро більше, ніж коштувала вся діжка.

— До світанку вони вже, мабуть, будуть у боргах, — зауважив Дімбік, відкинувши облизаним пальцем пасмо волосся.

— Я пропоную негайно зібрати цінні речі, а потім під нашим спільним наглядом сержант Любчик їх порахує, пан Темпл це зафіксує, і ми все замкнемо на три замки в екіпажі. — Коска стукнув по екіпажу, ніби рекламуючи надійність свого плану. — Дімбіку, постав на варті своїх найвірніших людей.

Брашіо дивився, як один чоловік крутить інкрустований діамантами золотий ланцюжок на голові.

— Вони не дуже зрадіють, що треба віддавати здобич.

— Як завжди, але якщо ми триматимемось купи й відволічемо їх, вони здадуться. Скільки у нас зараз людей, Любчику?

— Сто сорок три, — сказав сержант.

Джубаїр похитав головою, розчарований невірністю людства.

— Військо сильно зменшилось.

— Більше не можемо дозволяти дезертирства, — сказав Коска. — Пропоную зібрати всіх коней і відвести в загін, де їх охоронятимуть троє вартових.

— Ризиковано. — Брашіо стурбовано почухав складку на підборідді. — Серед них є норовливі...

— Такі вже коні. Займись цим. Джубаїре, я хочу, щоб з десяток твоїх найкращих людей подбали, аби наш маленький сюрприз пішов за планом.

— Уже чекають твого наказу.

— Який сюрприз? — спитав Темпл. Бачить Бог, навряд він витримає ще хоч одну несподіванку.

Генерал-капітан вишкірився.

— Якщо про сюрприз розповісти, це вже буде не сюрприз. Не хвилюйся! Я певен, тобі сподобається. — Темпла це зовсім не переконало. Його уявлення про хороше з кожним днем все менше перетиналися з уявленнями Коски. — Тоді всі за роботу, а я звернусь до людей.

Поки Коска дивився вслід трьом своїм капітанам, усмішка його поступово зів’яла, а очі звузились до підозріливих щілин.

— Не довіряю я цим покидькам.

— Я теж, — сказав Любчик.

— Я теж, — сказав Темпл.

Насправді єдина людина, якій він довіряв ще менше, стояла поруч із ним.

— Я хочу, щоб ви двоє порахували скарби. Кожен шмат латуні треба записати й покласти на зберігання.

— Порахувати? — сказав Любчик.

— Саме так, мій старий друже. І подбай, щоб в екіпажі була їжа й вода, а коні — запряжені. Якщо ситуація вийде з-під контролю, нам, можливо, доведеться швидко відкланятись.

— Вісім коней, — сказав Любчик. — Чотири пари.

— А тепер допоможи. Треба виголосити промову.

Із неабияким кривлянням і бурчанням старий забрався спершу на сидіння, а тоді на дах екіпажа. Він уперся кулаками в дерев’яний парапет і витріщився на табір. Помітивши це, ті, хто ще були не зовсім зайняті, почали співати на його честь, вимахуючи зброєю, пляшками й напівз’їденими тушками у вечірнє небо. Втомившись від свого тягаря, вони безцеремонно скинули новоспечену королеву Союзу в багно й забрали в неї позичені цінності.

— Коска! Коска! Коска! — заревіли вони, коли генерал-капітан зняв свій капелюх, розгладив сиві пасма й розкинув руки, купаючись у їхній прихильності. Хтось забрав у жебрака скрипку й розтрощив, а тоді ще й заїхав йому в пику, аби не патякав.

— Мої шановні товариші! — вигукнув старий. Може, час і притлумив деякі його здібності, але голос досі був у порядку. — Ми впорались! — Захоплені вигуки. Хтось кидав у повітря гроші, провокуючи огидні бійки. — Сьогодні ми святкуємо! Сьогодні ми п’ємо, співаємо й веселимось, як і належить тріумфаторам, гідним слави героїв давнини! — Крики, братерські обійми, плескання по спинах.

Темпл сумнівався, що герої давнини святкували б, скинувши кілька десятків літніх людей зі скелі. Втім, цілком можливо. Такі вже герої.

Коска підняв вузлувату руку, вимагаючи тиші, і зрештою всі замовкли, за винятком парочки, що зарано почала святкувати.

— Однак, на жаль, перед гулянням має відбутися підрахунок. — Настрій миттєво змінився. — Кожен має здати свою здобич... — Залунало сердите бурмотіння. — Всю свою здобич! — Ще сердитіше. — Ніхто не ковтає діаманти, ніхто не пхає в дупу монети! Нікому не хочеться їх там шукати. — Народ почав свистіти. — Це для того, аби наш величний здобуток можна було належним чином оцінити, зафіксувати і покласти на зберігання під три замки ось у цей екіпаж, щоб роздати, коли ми дістанемось цивілізації!

Атмосфера була на межі вибуху. Темпл помітив, що кілька людей Джубаїра обережно пробираються крізь натовп.

— Вирушаємо завтра! — проревів Коска. — А сьогодні кожен отримає по сто марок як бонус, котрі може витрачати так, як йому заманеться! — Це трохи пом’якшило удар. — Не псуймо нашого тріумфу сварками! Якщо зберігатимемо єдність, то залишимо цю темну країну такими багатими, якими й не мріяли стати. А якщо обернемось один проти одного, то справедливо приречемо себе на невдачу, сором і смерть. — Коска вдарив кулаком по своєму нагруднику. — Як і завжди, я дбаю лише про безпеку нашого благородного братерства! Що швидше ми підрахуємо здобич, то швидше почнемо веселитись!

— А як щодо повстанців? — пролунав пронизливий голос. Інквізитор Лорсен проштовхувався крізь тисняву до екіпажа. Судячи з виразу його обличчя, можна було й не сподіватись, що веселощі скоро почнуться. — Як щодо повстанців, Коско?

— Повстанців? А, так. Дивина. Ми перерили весь Ашранк. Темпле, у цьому випадку можна сказати «перерили»?

— Гадаю, так, — відповів Темпл.

Принаймні вони розрили все, в чому могло бути золото.

— І жодного сліду? — прогарчав Лорсен.

— Нас обдурили! — Коска стукнув по парапету. — Чорт забирай, слизькі типи, ці повстанці! Союз між ними та Дракононародженими виявився обманом.

— Їхнім обманом чи твоїм?

— Інквізиторе, зрозумійте мене! Я не менш розчарований, ніж ви...

— Я дуже в цьому сумніваюсь! — гаркнув Лорсен. — Ти просто набивав свої кишені.

Коска розкинув руки, ніби безпорадно вибачаючись.

— Такі вже найманці.

Військо засміялось, але їхньому очільнику було невесело.

— Ти зробив мене співучасником грабунку! Вбивств! Різанини!

— Я вам кинджал біля горла не тримав. Якщо не помиляюсь, його ясновельможність Пайк просив хаосу...

— З певною метою! А ви влаштували безглузду бійню!

— А осмислена бійня була б кращою?

Коска зареготав, але Послідовники Лорсена в чорних масках почуття гумору не мали.

Інквізитор чекав тиші.

— Ти хоч у щось віриш?

— Ні, якщо є така можливість. Самою вірою нема чого пишатися, Інквізиторе. Безпідставна віра — це характерна риса дикунів.

Лорсен вражено похитав головою.

— Ти справді огидний.

— Не можу з вами не погодитись. От лише ви не помічаєте, що самі ще гірші. Ніхто не здатен на таке зло, як людина, котра думає, що за нею правда. Немає злішої мети, ніж висока мета. Я без проблем визнаю, що я злодій. Тому ви мене й найняли. Але я не лицемір. — Коска вказав на рештки свого війська, що мовчки стежили за суперечкою. — Мені треба годувати людей. Ви можете просто піти додому. Якщо хочете творити добро, зробіть щось, чим можна було б пишатися. Відкрийте пекарню. Свіжий хліб щоранку — благородна річ!

Тонкі губи Інквізитора Лорсена скривилась.

— У тобі немає нічого, що відрізняє людину від тварини. Ти позбавлений совісті. Абсолютна відсутність моралі. У тебе немає жодних принципів, крім егоїзму.

Обличчя Коски напружилось, і він нахилився вперед.

— Можливо, коли ви переживете стільки розчарувань та зрад, як я, то зрозумієте, що не існує інших принципів, крім егоїзму, Інквізиторе, а люди і є тваринами. Совість — це ярмо, в яке ми добровільно запрягаємось. Мораль — це побрехеньки, які ми собі розповідаємо, щоб тягар здавався легшим. У моєму житті було безліч випадків, коли я хотів, аби все було інакше. Але все саме так, як є.

Лорсен повільно кивнув, не зводячи палаючого погляду з Коски.

— За все доведеться платити.

— Я сподіваюся. Хоч тепер це вже здається трохи безглуздим, адже його ясновельможність Пайк обіцяв мені п’ятдесят тисяч марок.

— За те, що ти вполюєш ватажка повстанців Контуса!

— Саме так. Ось він.

Почувся скрегіт сталі, клацання спускових гачків, брязкіт обладунків, коли з десяток людей Джубаїра вийшли наперед. Ціле коло мечів, заряджених луків і палиць раптом направились на Лемба, Солодкого Деба, Шай та Савіана. Маджуд обережно потягнув переляканих дітей до себе.

— Пане Савіане! — гукнув Коска. — Мені дуже шкода, але я вимушений просити вас опустити зброю. Усіх вас, будь ласка!

Без жодних емоцій Савіан повільно простягнув руку, розстібнув ремінь на грудях, і лук та стріли впали в багнюку. Лемб на це глянув і спокійно вгризся в курячу ніжку. Безсумнівно, стояти й дивитись було найпростішим варіантом. Бачить Бог, Темпл дуже часто обирав найпростіше. Мабуть, надто часто...

Він підійшов до екіпажа й прошипів Косці на вухо:

— Ви не мусите цього робити!

— Не мушу? Звісно, не мушу.

— Будь ласка. Що вам із цього?

— Мені? — Старий вигнув брову, поки Савіан розстібав плащ і скидав решту зброї. — Мені з цього абсолютно нічого. У цьому й уся суть безкорисливості та милості.

Темпл лише стояв і кліпав.

— Хіба не ти завжди кажеш мені чинити правильно? — спитав Коска. — Хіба ми не підписали договору? Хіба не прийняли благородних мотивів Інквізитора Лорсена, як власних? Хіба не потягнули його в цю веселу подорож у таку далечінь? Будь ласка, помовч, Темпле. Не думав, що таке скажу, але ти заважаєш моєму моральному росту. — Він розвернувся і гукнув: — Ви б не могли закачати рукави, пане Савіане?

Савіан відкашлявся. Забряжчав метал, коли нервово заворушились найманці. Він розстібнув гудзик на рукаві, потім наступний, потім ще один. Бійці, торгаші й повії мовчки спостерігали за цією драмою. Геджес теж, як помітив Темпл, чомусь із гарячковою усмішкою на обличчі. Савіан скинув сорочку. Все його тіло, від блідої шиї до таких самих рук, було вкрите письменами, маленькими й великими літерами, гаслами на десятку мов: Смерть Союзу. Смерть королю. Хороший середземець — мертвий середземець. Ніколи не прихиляй колін. Ніколи не здавайся. Жодної пощади. Жодного миру. Свобода. Правосуддя. Кров. Він був увесь синій.

— Я просив лише закачати рукави, але, думаю, суть зрозуміла, — сказав Коска.

Савіан ледь помітно всміхнувся.

— Що, як я скажу, що я не Контус?

— Сумніваюсь, що ми вам повіримо. — Старий глянув на Лорсена, який вирячився на Савіана з голодною напругою. — Власне, дуже сумніваюсь. У вас є якісь заперечення, пане Дебе?

Солодкий Деб оглянув спрямовані на Савіана вістря й обрав легкий шлях.

— Ні. Як і всі, я шокований, що все так обернулось.

— Мабуть, вас дуже збентежив той факт, що весь цей час ви подорожували в компанії масового вбивці. — Коска вишкірився. — Ну, власне, в компанії двох, так, пане Лембе? — Північанин досі жував гомілку, ніби ніхто й не наставляв на нього зброї. — Щось хотіли б сказати від імені свого друга?

— Більшість своїх друзів я вбив, — сказав Лемб із напханим ротом. — Я прийшов по дітей. Решта мене не цікавить.

Коска вибачливо поклав руку на свій нагрудник.

— Я був на вашому місці, пане Савіане, і дуже вам співчуваю. Зрештою, всі ми самі за себе.

— Жорстокий, бляха, світ, — сказав Савіан, не дивлячись довкола.

— Взяти його, — прогарчав Лорсен, і його Послідовники кинулись уперед, як собаки, котрих спустили з ланцюга.

На якусь мить здалося, що рука Шай потягнулась до ножа, але Лемб схопив її, не підводячи очей, а Послідовники повели Савіана у фортецю. Інквізитор Лорсен пішов за ними, похмуро усміхнувшись, і грюкнув дверима.

Коска похитав головою.

— Навіть не подякував. Чинити правильно — це безперспективно, Темпле. Шикуйтесь, хлопці, час підрахунку!

Брашіо і Дімбік заходились зганяти людей у чергу. Захват від арешту Савіана вже розсіювався. Темпл витріщився на Шай, а вона — на нього, але що вони могли вдіяти?

— Нам потрібні мішки й ящики! — кричав Коска. — Знайдіть в екіпажі стіл. А тоді зачиніть двері! Сворбреку? Тягни перо, чорнило й бухгалтерську книгу. Не зовсім те, що ти збирався писати, але теж почесне завдання!

— Матиму за честь, — прохрипів письменник.

Вигляд він мав трохи хворобливий.

— Нам уже час рушати. — Солодкий Деб підійшов до екіпажа. — Мабуть, відвеземо дітей у Криз.

— Звісно, друже, — вишкірився до нього Коска. — Нам тебе дуже бракуватиме. Без твоїх умінь, вже не кажучи про страшні навички пана Лемба, ця місія була б нездійсненною. У твоєму випадку байки не брешуть, га, Сворбреку?

— Це легенди, що втілились у життя, генерал-капітане, — пробурмотів письменник.

— Ми присвятимо їм окремий розділ. А то й два! Усього найкращого тобі й твоїм супутникам. Я скрізь тебе рекомендуватиму!

І Коска розвернувся, ніби на тому й усе.

Солодкий Деб глянув на Темпла, але той лише смикнув плечима. Він теж нічого не міг удіяти.

Старий розвідник прокашлявся.

— Залишилося тільки обговорити нашу частку. Якщо не помиляюсь, ми говорили про двадцяту частину...

— А моя частка? — Кантлісс проштовхався повз Деба. — Це я вам сказав, що там є повстанці! Це я знайшов тих покидьків!

— Саме так! — сказав Коска. — Ти справжній пророк серед викрадачів дітей. Ми завдячуємо тобі нашим успіхом!

Налиті кров’ю очі Кантлісса загорілись жадобою.

— То що я отримаю?

Ззаду підійшов Любчик, накинув петлю, а коли Кантлісс озирнувся, Джубаїр усією своєю істотною вагою потягнув мотузку, перечеплену через балку на розбитій вежі. Мотузка затріщала, коли бандит піднявся над землею. Одна нога вдарила чорнильницю Сворбрека, бризки заляпали книгу, і письменник мало не впав. Кантлісс хапався за петлю зламаною рукою, а очі його вилазили з орбіт.

— Сплачено повністю! — крикнув Коска.

Кілька найманців щось вигукували без особливого ентузіазму. Хтось засміявся. Один кинув огризком від яблука, але промахнувся. Більшість же ледь бровою повели.

— О Боже, — прошепотів Темпл, смикаючи свої гудзики й дивлячись на просмолені дошки під ногами. Та він усе одно бачив, як звивається тінь Кантлісса. — О Боже.

Любчик намотав мотузку на пеньок і зав’язав. Геджес, який саме пробирався до екіпажа, відкашлявся й обережно відступив, більше не всміхаючись. Шай сплюнула крізь щілину між зубами й відвернулась. Лемб дивився, поки Кантлісс не перестав борсатись. Одну руку він тримав на мечі, якого забрав у Дракононароджених. Тоді насуплено глянув на двері, в які завели Савіана, і викинув кісточку від курки в багно.

— Сімнадцять разів, — сказав похмуро Любчик.

— Що сімнадцять разів? — спитав Коска.

— Він смикнувся. Не рахуючи останнього.

— Останнє було схоже на судому, — сказав Джубаїр.

— Сімнадцять — це багато? — спитав Коска.

Любчик знизав плечима:

— Середньо.

Коска глянув на Солодкого Деба, вигнувши сиві брови.

— Здається, ти щось казав про свою долю?

Старий розвідник подивився, як хитається туди-сюди Кантлісс, трохи ослабив гачкуватим пальцем комір і знову пішов простим шляхом.

— Мабуть, щось не так зрозумів. Гадаю, піду я назад у Криз, якщо ви не проти.

— Як скажеш. — Перший чоловік у черзі поруч перевернув свій рюкзак, із якого посипалось золото та срібло. Генерал-капітан начепив капелюх і смикнув перо. — Вдалої подорожі!

Зворотний шлях

— Довбаний старий шмат лайна! — прогарчав Солодкий Деб, ударивши палицею гілку, що затуляла дорогу, і засипавши себе снігом. — Лайномо сраний Срака! Клятий старий вилупок!

— Здається, ти це вже казав, — пробурмотіла Шай.

— Він казав клята стара дупа, — сказала Плакуча Скеля. — Перепрошую. Це абсолютно інше.

— А ти що, бляха, не згодна? — гаркнув Деб.

— Та згодна, — сказала Шай. — Так, він той ще вилупок. — Лайно... бляха... лайно... бляха... — Деб пришпорив коня й зі злості ляснув по дереву. — Я поквитаюся з тим гнилим покидьком, це я вам обіцяю!

— Забудь, — прохрипів Лемб. — Іноді нічого не вдієш. Треба бути реалістом.

— Він украв мою довбану пенсію!

— Але ж ти ще живий, так?

— Легко тобі казати! Не ти втратив цілий статок!

Лемб глянув на нього.

— Я багато втратив.

Деб покрутив щелепою, востаннє вилаявся й пожбурив палицю в хащі.

Зависла важка холодна тиша. Залізні колеса воза Маджуда скрипіли, якась деталь апарату Карнсбріка гупала під брезентом, копита рипіли на засніженій дорозі, побитій підприємцями, що їхали сюди з Криза. Піт і Ро лежали під ковдрою позаду, притулившись одне до одного, і мирно спали. Шай дивилась, як вони легенько похитуються разом із возом.

— Здається, у нас вийшло.

— Ага, — сказав Лемб, котрий, утім, мав зовсім не святковий вигляд. — Гадаю, так.

Дорога востаннє завернула й пішла різко вниз. Рівчак поруч наполовину замерз. Нерівні шматки льоду стирчали з обох берегів і майже зустрічались посередині.

Шай не хотіла нічого казати. Та коли якась думка вже оселялась у її голові, вона не вміла її там тримати, а ця не давала їй спокою від самого Бікона.

— Вони ж його допитуватимуть, так? Ставитимуть запитання.

— Савіана?

— А кого ще?

Пошрамована сторона обличчя Лемба трохи смикнулась.

— Це факт.

— І факт кепський.

— Такі зазвичай факти.

— Він мене врятував.

— Ага.

—.Він і тебе врятував.

— Це правда.

— І ми його просто, бляха, кинемо?

Обличчя Лемба знову смикнулось, щелепа напружилась, і він похмуро задивився на горизонт. Дерева почали рідшати. Повний місяць висів у зоряному небі, розливаючи світло на високе плато. Величезні простори сухої землі й колючих чагарників мали такий вигляд, ніби на них ніколи не існувало життя. Зараз усе було наполовину присипане блискучим снігом. Посередині, як поріз від меча, тягнулась смужка старої імперської дороги, наче шрам через увесь край, що завертав до Криза й упирався в чорне скупчення гір на горизонті.

Кінь Лемба сповільнив крок, а тоді спинився.

— Зробимо привал? — спитав Маджуд.

— Ти мені сказав, що ми друзі довіку, — мовив Лемб.

Купець кліпнув.

— І я говорив щиро.

— Тоді їдьте далі. — Лемб озирнувся в сідлі. Позаду, десь високо в складчастих лісистих хребтах щось світилося. Величезне вогнище, яке розпалили посеред Бікона найманці, святкуючи. — Тут хороша дорога, та й місяць веде. Якщо їхати всю ніч, до завтрашнього вечора будете в Кризі.

— Навіщо так поспішати?

Лемб глибоко вдихнув, подивився в зоряне небо й хрипко видихнув пару.

— Будуть неприємності.

— Ми повертаємось? — спитала Шай.

— Ти — ні. — Тінь від капелюха впала йому на очі, що тепер нагадували двох світлячків. — Я повертаюсь.

— Що?

— Ти забираєш дітей. А я повертаюсь.

— Ти так і планував, хіба ні?

Він кивнув.

— Просто хотів відвести нас подалі. У мене мало друзів, Шай. А таких, з якими я гідно вчинив, ще менше. На одній руці перелічити можна. — Він перевернув ліву руку й глянув на обрубок пальця. — Навіть на цій. Так треба.

— Ніяк не треба. Я тебе самого не відпущу.

— Відпустиш. — Він притримав коня і глянув їй в очі. — Ти знаєш, що я відчув, коли ми виїхали з-за пагорба й побачили спалену ферму? Перед смутком, страхом і гнівом?

Шай ковтнула клубок у горлі. У роті було липко й сухо. Вона не хотіла відповідати. І не хотіла знати відповідь.

— Радість, — прошепотів Лемб. — Радість і полегшення. Бо одразу знав, що маю робити. Ким маю бути. Одразу зрозумів, що зможу покласти край десятьом рокам брехні. Кожен має бути тим, ким він є, Шай. — Він знову глянув на руку й скрутив чотирипалий кулак. — Я не... почуваюся злим. Але те, що я робив, — як ще це назвати?

Ти не злий, — прошепотіла вона. — Ти просто...

— Якби не Савіан, я б тебе вбив у тій печері. Тебе й Ро.

Шай знову ковтнула клубок. Вона чудово це знала.

— Якби не ти, ми б ніколи не повернули дітей.

Лемб глянув на них. Ро обійняла однією рукою Літа. Щетина вже почала проростати, майже вкривши подряпину на її голові. Вони обоє так змінились.

— А ми їх повернули? — спитав він різко. — Іноді мені здається, що ще й себе загубили.

— Я така, як і була.

Лемб кивнув, і, здається, в очах його блиснули сльози.

— Ти — можливо. Але що стосується мене, не думаю, що в мене є шлях назад. — Він нахилився й міцно її обійняв. — Я люблю тебе. І їх. Але моя любов — це тягар, який ніхто не повинен нести. Щасти тобі, Шай. Усього тобі найкращого. — Він розвернув коня й поїхав назад до дерев та пагорбів.

— А як же бути реалістом? — гукнула вона.

Він на мить спинився, самотня постать у білому місячному сяйві.

— Це завжди здавалось правильним, але, якщо чесно, мені це ніколи не підходило.

Повільно й заніміло Шай відвернулась. Відвернулась і рушила через плато за возом Маджуда і його наймитів, за Солодким Дебом і Плакучою Скелею. Вона дивилась на білу дорогу перед собою, але нічого не бачила. Длубала язиком між зубами, а нічне повітря заморожувало груди з кожним подихом. Холодно й порожньо. Вона думала про те, що сказав їй Лемб. Про те, що вона сказала Савіану. Думала про незліченні кілометри, які здолала за останні місяці, про небезпеки, з якими зіткнулась, але тепер не знала, що робити. Просто так має бути.

Втім, коли люди казали Шай, як має бути, вона завжди намагалась переконати їх у зворотному.

Віз наскочив на вибоїну, і Піт прокинувся. Він сів, закліпав, озирнувся і сказав:

— Де Лемб? — Руки Шай ослабили поводи, вона зупинила коня і застигла.

Маджуд озирнувся.

— Лемб сказав не зупинятись!

— А ти маєш робити все, що він каже? Він же тобі не батько.

— Гадаю, ні, — відповів купець, спиняючи коней.

— А мені батько, — пробурмотіла Шай.

Саме так. Може, він не той батько, якого вона хотіла б. Але єдиний, якого мала. Єдиний, якого мали вони втрьох. Досить їй у житті жалю.

— Я маю повернутися, — сказала вона.

— Божевілля! — гаркнув Солодкий Деб. — Чортове божевілля!

— Знаю. І ти підеш зі мною.

Зависла пауза.

— Ти ж розумієш, що там більше сотні найманців? Убивць.

— Солодкий Деб, про якого я чула стільки історій, не злякався б кількох найманців.

— Не знаю, чи ти помітила, але Солодкий Деб, про якого ти чула ті історії, не дуже схожий на того, що в моїй шкурі.

— Але я чула, що ти таким був. — Вона під’їхала ближче. — Я чула, ти був ще той мужик.

Плакуча Скеля повільно кивнула:

— Це правда.

Деб суворо зиркнув на жінку, тоді на Шай, потім на землю, почухав бороду й нарешті обвиснув у сідлі.

— Був. Ти молода, у тебе ще багато мрій. Ти не знаєш, як воно. Одного дня ти хтось перспективний, сповнений надій, такий великий, що цілого світу тобі замало. А потім кліпнути не встигнеш — як вже старий, і розумієш: усе, що ти планував, ніколи не станеться. Усі двері, в котрі, здавалось, ти не пролізеш, уже зачинені. Відчинені лише одні, і ведуть вони в нікуди. — Він зняв капелюх і почухав брудними нігтями сивину. — Ти втрачаєш голову, а коли втратив, де її шукати? Я злякався, Шай Саус. А коли лякаєшся, вороття вже немає, просто немає...

Шай схопила його за шубу й смикнула до себе.

— Я так просто не здамся, ти мене чуєш? Але я, бляха, не така, як ти! Зараз мені потрібен покидьок, який голими руками вбив червоного ведмедя біля витоку Сокваї, було таке чи ні. Чуєш мене, лайно старе?

Він закліпав.

— Я тебе чую.

— То що? Хочеш поквитатися з Коскою чи просто про це патякатимеш?

Плакуча Скеля теж під’їхала ближче.

— Може, зробиш це заради Ліфа, — сказала вона. — І інших, похованих у пустелі.

Деб витріщився на її обвітрене обличчя якимось дивним навіженим поглядом. А тоді його рот скривився в усмішці:

— Яким чином ти й досі така прекрасна? — спитав він.

Плакуча Скеля знизала плечима, мовляв, факт є факт, і встромила між зубів люльку.

Солодкий Деб відштовхнув руку Шай і поправив шубу. Потім перехилився В СІДЛІ й плюнув.

— Якщо мене вб’ють, я довіку переслідуватиму твою кістляву дупу.

— Якщо тебе вб’ють, сумніваюсь, що я проживу набагато довше. — Шай зістрибнула із сідла, підійшла задубілими ногами до воза й глянула на брата із сестрою. — Треба дещо владнати, — сказала вона, ніжно торкнувшись їх. — Їдьте з Маджудом. Він трохи скупий, але загалом хороший.

— А ти куди? — спитав Піт.

— Я дещо забула.

— Ти надовго?

Вона зуміла всміхнутись.

— Не надовго. Мені прикро, Ро. Прикро за все.

— І мені, — сказала Ро.

Можливо, це вже щось. Принаймні найбільше, на що вона поки могла розраховувати.

Шай провела пальцями Літу по щоці.

— Побачимось у Кризі. Ви й оком не встигнете кліпнути. Ро сиділа сонна й похмура, не бажаючи на неї дивитись, а Піт не зводив із неї очей, увесь у сльозах. Вона не знала, чи справді побачиться з ними в Кризі. Божевілля, як і сказав Солодкий Деб. Здолати такий шлях, щоб знову їх відпустити. Але нема сенсу довго прощатись. Іноді краще щось зробити, ніж усе життя цього боятися. Так казав Лемб.

— Їдьте! — гукнула вона Маджуду, поки не передумала. Він кивнув, смикнув поводи, й віз покотився.

— Краще зробити, — прошепотіла вона в нічне небо, залізла в сідло, розвернула коня й пришпорила.

Почуті молитви

Темпл пив. Пив так, як після смерті дружини. Ніби на дні пляшки було щось, чого він відчайдушно жадав. Наче то був забіг, на який він поставив своє життя. Ніби пияцтво було професією, в якій він планував досягнути колосальних вершин. Зрештою, більшість інших професій він уже пробував.

— Тобі треба зав’язувати, — сказав стурбований Сворбрек. — А тобі варто почати, — відповів Темпл і засміявся, хоч йому ще ніколи не було менш смішно. Він відригнув, відчув огидний присмак і залив його ще одним ковтком.

— Потрібно трохи збавити оберти, — сказав Коска, який жодних обертів ніколи не збавляв. — Пиятика — це мистецтво, а не наука. Треба пестити пляшку. Дражнити. Зачаровувати. Ковток... ковток... ковток... — Він цілував повітря з кожним повторенням, а повіки його сіпались. — Пиятика — це як... кохання.

— Що ти в біса знаєш про кохання?

— Більше, ніж хотів би, — відповів старий, задивившись у далечінь своїми жовтуватими очима, і гірко реготнув. — Мерзенні люди теж кохають, Темпле. Теж відчувають біль. Теж лікують рани. Можливо, їм болить сильніше, ніж усім іншим. — Він плеснув Темпла по спині, ковтнув, пекучий напій пішов не в те горло, і він болісно закашлявся. — Але годі сумувати! Ми багаті, хлопче! Ми всі багаті. А багатим людям не треба вибачатись. Тепер у Віссерин. Забрати все, що я втратив. Усе, що в мене вкрали.

— Усе, що ти викинув, — пробурмотів Темпл, достатньо тихо, аби його не почули за всім цим галасом.

— Так, — задумався Коска. — Незабаром звільниться вакансія генерал-капітана. — Він махнув рукою на переповнену галасливу задушливу кімнату. — Усе це буде твоїм.

То був рафінований дебош, запхнутий в однокімнатну халупу, освітлений однією-єдиною лампою. Скрізь витав дим чагги, лункий сміх і балачки різними мовами. Двоє дебелих північан боролись, чи то заради розваги, чи то аби вбити один одного. Усі періодично ухилялись від них. Двоє уродженців Союзу й імперець на щось нарікали. На їхньому столі розгорілась картярська гра й хитались пляшки. Троє штирійців передавали один одному люльку з соломкою і блаженно валялись на подертому матраці в кутку, перебуваючи десь між сном і реальністю. Любчик сидів схрестивши ноги й кидав кості, знову і знову, знову і знову. Він насуплено дивився на них із шаленою зосередженістю, ніби от-от мали випасти відповіді на все.

— Стривай, — пробурмотів Темпл. Його понівечений розум лише почав наздоганяти. — Моїм?

— А хіба є кращі кандидати? Ти вчився у найкращого, хлопче! Ти дуже схожий на мене, Темпле, я завжди це казав. Видатні люди часто рухаються в одному напрямку. Це Столікус сказав?

— Схожий на тебе? — прошепотів Темпл.

Коска постукав по своїй жирній сивій голові.

— Мізки, хлопче, у тебе є мізки. Твоя мораль іноді буває жорсткуватою, але вона пом’якшиться, коли доведеться приймати складні рішення. Ти добре говориш, помічаєш людські слабкості, а головне — ти розумієш закон. Сильна рука й усе таке вже виходить із моди. Тобто для цього завжди знайдеться місце, але закон, Темпле, — ось де будуть усі гроші.

— А як же Брашіо?

— У нього родина в Пуранті.

— Правда? — Темпл глипнув на Брашіо, котрий енергійно обіймався з дебелою кантійською жінкою. — Він про це ніколи не казав.

— Дружина і дві доньки. А хто розповідає про родину таким покидькам, як ми?

— А Дімбік?

— Ха! У нього немає почуття гумору.

— Джубаїр?

— Ненормальний, як сливове желе.

— Але я не солдат. Я сраний боягуз!

— Гідна якість для найманця. — Коска виставив підборіддя й почухав подразнену шию жовтими нігтями. — Я значно більше б досягнув, якби мав здорову повагу до небезпеки. Ти ж сам не махатимеш мечем. Тобі треба тільки говорити. Бла-бла-бла. І великий капелюх не завадить. А ще треба розуміти, коли не варто дотримуватись свого слова. — Він помахав вузлуватим пальцем. — Я завжди був збіса емоційний. Надто, чорт забирай, вірний. Але ти. Ти віроломний покидьок, Темпле.

— Я?

— Коли тобі було зручно, ти кинув мене і знайшов нових друзів, а тоді кинув їх і повернувся без особливих нарікань!

Темпл кліпнув.

— Я думав, що інакше ти мене вб’єш.

Коска відмахнувся.

— Деталі! Я вже давно бачу в тобі свого наступника.

— Але... мене ніхто не поважає.

— Бо ти сам себе не поважаєш. Сумніви, Темпле. Нерішучість. Ти забагато переймаєшся. Рано чи пізно тобі доведеться щось зробити, інакше ти вже нічого ніколи не зробиш. Якщо перебореш себе, станеш чудовим генерал-капітаном. Одним із найкращих. Кращим за мене. Кращим за Сазіна. Навіть кращим за Меркатто. Але, можливо, з випивкою доведеться пригальмувати. — Коска пожбурив порожню пляшку, витягнув зубами корок з іншої й виплюнув. — Огидна звичка.

— Я більше не хочу цього робити, — прошепотів Темпл.

Коска знову відмахнувся.

— Ти постійно це кажеш. Але ось ти тут.

Темпл підскочив.

— Треба подзюрити.

Холодне повітря вдарило так сильно, що він мало не навалився на одного з вартових, що стояв із кислою пикою, бо не міг пити. Спотикаючись, він проплентався, тримаючись за гігантський екіпаж його ясновельможності Пайка. Подумав про те, як близько його долоня від неймовірного багатства. Проминув неспокійних коней, які дихали парою, ступив кілька кроків до дерев, що приглушили гамір веселощів. Він кинув пляшку в замерзлий сніг і розстібнув неслухняними пальцями штани. Чорт забирай, як же холодно. Він відхилився назад, кліпаючи до неба. Яскраві зорі крутились і танцювали між чорними гілками.

Генерал-капітан Темпл. Цікаво, що б на це сказав Гаддіш Кадія. Цікаво, що б на це сказав Бог. Як до цього дійшло? У нього завжди були добрі наміри, хіба ні? Він завжди старався з усіх сил.

Тільки от сили його — лайно собаче.

— Господи, — гукнув він до неба. — Ти, покидьку, там, угорі. — Може, зрештою, Бог справді такий підлий розбійник, яким його описує Джубаїр. — Просто дай мені знак, гаразд? Малесенький. Просто спрямуй мене. Просто... просто підштовхни мене.

— Я тебе підштовхну.

Він завмер, хоч і далі дзюрив.

— Боже? Це ти?

— Ні, дурню. — Почувся хрускіт, і хтось дістав зі снігу його пляшку.

Він озирнувся.

— Я думав, ти поїхала.

— Повернулась. — Шай перехилила пляшку й ковтнула. Одна сторона її обличчя була в тіні, а іншу підсвічувало мерехтливе вогнище табора. — Вже думала, ти звідти не вийдеш, — сказала вона, витерши рота.

— Ти чекала?

— Трохи. Ти що, п’яний?

— Трохи.

— Нам це підходить.

— Мені теж.

— Я бачу, — сказала вона, глянувши вниз.

До нього дійшло, що він не застібнув штани, й почав вовтузитись.

— Якщо так хотіла побачити мій член, могла просто попросити.

— Безсумнівно, це прекрасна штука, але я прийшла не по неї.

— Десь є вікно, з якого треба вистрибнути?

— Ні. Мені може знадобитись твоя допомога.

— Може знадобитись?

— Якщо все мине добре, зможеш і далі топити свою печаль.

— А часто в тебе все минає добре?

— Нечасто.

— Буде небезпечно?

— Трохи.

— Точно трохи?

Вона знову ковтнула.

— Ні. Дуже.

— Йдеться про Савіана?

— Трохи.

— Господи, — пробурмотів він, потираючи перенісся й мріючи, щоб світ припинив крутитись. Сумніви, ось у чому його проблема. Нерішучість. Він надто переймається. Аби ж він був не такий п’яний. Або ще п’яніший. Але ж він просив знаку, чи не так? Навіщо він його просив? Він же не сподівався його отримати.

— Що потрібно? — тихо пробурчав він.

Гострі краї

Послідовник Вайл просунув палець під маску й почухав місця, в яких вона йому натерла. Не найгірша частина його роботи, але й далеко не найкраща. — Ось так, — сказав він, перекладаючи карти, ніби від цього вони могли стати кращими. — Думаю, вона вже знайшла когось іншого.

— Якщо має клепку, — прохрипів Пот.

Вайл збирався стукнути по столу, але побоявся поранити руку й передумав.

— От про що я постійно говорю! Ми маємо підтримувати одне одного, а ти весь час мене опускаєш!

— У клятвах, які я давав, не було нічого про те, що не можна тебе опускати, — сказав Пот, переклавши пару карт і взявши ще пару з колоди. — Вірність його величності, — додав Болдер, — покора його преосвященству і безжальне знищення зрадників, але нічого про підтримку одне одного.

— І все ж це було б непогано, — пробурчав Вайл, знову перекладаючи свої кепські карти.

— Ти плутаєш своє уявлення про світ із тим, яким він насправді є, — сказав Болдер. — Знову.

— Трохи солідарності — це все, чого я прошу. Ми всі в одному дірявому човні.

— То припини, чорт забирай, скиглити. — Пот теж почухав під маскою. — Весь час, що ми тут, ти лише скиглиш. Повінь. Холод. Маска натирає. Твоя кохана. Я хроплю. Звички Болдера. Характер Лорсена. Достатньо, аби люди почали дратуватись.

— І це при тому, що життя саме собою дратує, — сказав Феррінг, який уже не грав і майже годину сидів, закинувши ноги на стіл. Феррінг мав надприродну здібність нічого не робити.

Пот глянув на нього.

— Твої черевики дуже, бляха, дратують.

Феррінг зиркнув на нього у відповідь своїми гострими синіми очима.

— Черевики є черевики.

— Черевики є черевики? Що це взагалі означає? Черевики є черевики?

— Якщо нема чого путнього сказати, може, б ви помовчали? — Болдер кивнув своєю Гулястою головою на їхнього бранця. — Беріть із нього приклад.

Старий не сказав ані слова під час допиту Лорсена. Лише трохи рохкав, навіть коли вони його палили. Просто примружено дивився на блискучу плоть між своїми татуюваннями.

Феррінг перевів погляд на Вайла.

— Думаєш, стерпів би такі опіки?

Вайл не відповів. Йому не подобалось думати про опіки. Не подобалось і палити когось іншого, що б він там не обіцяв і яку б зраду, вбивства чи масову різанину не вчинила людина. Одна річ — говорити про справедливість за тисячу кілометрів звідси. Інша — втискати розпечений метал у плоть. Йому взагалі не подобалось про це думати.

Інквізиція — це стабільне життя, як казав йому батько. Краще ставити питання, ніж на них відповідати, га? Вони вдвох із цього посміялись, хоч Вайлу було й не смішно. Він багато сміявся з несмішних речей, які казав його батько. Зараз би не сміявся. Хоч, можливо, він був зависокої про себе думки. Була в нього така погана звичка.

Іноді Вайл гадав, чи існує праведна мета, заради якої людей можна палити, різати й калічити іншим чином. Якщо подумати, не схоже на справедливість, чи не так? Та й користі з цього було мало. Хіба що біль, страх і каліцтва й були метою. Може, саме цього вони й прагнули.

Інколи Вайлу здавалось, що тортури і є причиною тієї невірності, яку Інквізиція намагалась викорінити, але він тримав ці думки при собі. Щоб іти в атаку, потрібна відвага, але там за твоєю спиною є інші люди. А щоб встати й самому сказати «Мені не подобається, як усе є», потрібні інші, більш рідкісні якості. Особливо, якщо казати це треба ватазі катів. У Вайла ніякої відваги не було. Тож він просто робив що кажуть, намагався про це не думати й гадав, як воно — мати роботу, в котру ти справді віриш.

У Феррінга такої проблеми не було. Він любив свою роботу. Це читалось у його неймовірно блакитних очах. Він вишкірився, глянув на старого в татуюваннях і сказав:

— Сумніваюсь, що він так легко терпітиме опіки аж до Старікланду. — Бранець сидів і дивився. Помальовані ребра здіймались із кожним хрипким вдихом. — Попереду ще багато ночей. І, можливо, багато опіків. Так, справді. Гадаю, він стане більше балакучим, коли...

— Я вже просив вас заткнутись, — сказав Болдер. — Тепер думаю, може, висловити це в формі наказу. Що ви...

У двері постукали. Три швидкі стуки. Послідовники здивовано перезирнулись. Лорсен повернувся з новою порцією запитань. Коли йому вже спало щось на думку, він довго не чекатиме відповіді.

— Може, відчиниш? — сказав Пот Феррінгу.

— Чому я?

— Ти найближче сидиш.

— А ти найнижчий.

— А це, бляха, яке значення має?

— Мене це веселить.

— Може, ніж у твоїй дупі повеселить мене! — Пот вихопив із рукава ніж. Лезо з’явилось наче нізвідки. Йому подобалось це робити. Довбаний показушник.

— Діти, ви можете, будь ласка, заткнутись? — Болдер кинув карти, підвівся зі стільця й відштовхнув ніж Пота. — Я сюди приїхав відпочити від своїх клятих дітей, а не панькатися ще з трьома.

Вайл знову переклав карти, зважуючи свої шанси виграти. Один виграш, хіба він багато просить? Але ж карти такі жахливі. Його батько завжди казав, що не існує поганих карт, існують погані гравці, але Вайл вважав інакше.

Знову наполегливий стукіт.

— Гаразд, іду! — гаркнув Болдер, схопивши стріли. — Це ж не...

Почувся стукіт, Вайл підняв очі й побачив, що Болдер повалився на стіну, а повз нього хтось увірвався всередину. Якось надто жорстко, нехай вони й довго не відчиняли. Болдер, очевидно, теж так думав, бо відкрив рота, аби поскаржитись, та натомість почав плюватися кров’ю. Тоді Вайл і помітив руків’я ножа, що стирчало з його жирного горла.

Він упустив карти.

— Га? — сказав Феррінг, намагаючись встати, але його черевики зачепились за стіл. Стукав не Лорсен, а здоровенний північанин, той, що весь у шрамах. Він влетів у кімнату, оскаливши зуби. Встромив ножа Феррінгу в обличчя аж до хрестовини, що приплюснула ніс, із якого заюшила кров. Феррінг захрипів, вигнувся й перекинув стіл. Карти й монети полетіли додолу.

Вайл спіткнувся, північанин обернувся до нього, весь заляпаний кров’ю, дістав із плаща ще один ніж і...

— Стій! — зашипів Пот. — Або я його вб’ю! — Він якось добіг до бранця, присів за стільцем, до якого той був прив’язаний, і приставив йому до горла лезо. Пот завжди швидко метикував. Добре, що хоч хтось.

Болдер сповз на підлогу. Він видавав схожий на гудіння звук, а кров із нього збиралась у все більшу калюжу.

Вайл зрозумів, що затамував подих, і потужно видихнув.

Північанин перевів погляд із Вайла на Пота, потім назад, трохи підняв підборіддя й опустив ніж.

— Поклич на допомогу! — гаркнув Пот. Він запустив пальці у сиве волосся в’язня й смикнув його голову назад, лоскочучи щетинисту шию вістрям. — Я тут розберусь.

Вайл обійшов північанина на хитких колінах і відкинув шкіряну завісу, що розділяла кімнату, намагаючись триматись від нього якнайдалі. Він послизнувся в крові Болдера й мало не впав, тоді вискочив у двері й побіг.

— Допоможіть! — закричав він. — Допоможіть!

Один із найманців опустив пляшку й глянув на нього косими очима.

— Що?

Святкування ще жевріло. Жінки сміялись, чоловіки співали й волали, наче в ступорі. Нікому це особливо не подобалось, та вони все одно рухались, наче труп, що досі смикається. Все це було яскраво освітлене багаттям. Вайл послизнувся в багнюці, випростався й стягнув маску, щоб можна було голосніше кричати.

— Допоможіть! Північанин! В’язень!

Хтось тицяв на нього пальцем і сміявся, хтось гукнув, щоб він заткнувся, а хтось блював біля намету. Вайл витріщався навколо, шукаючи хоч когось, хто був трохи при тямі, аж раптом його схопили за руку.

— Про що ти торочиш? — Ніхто інший, як генерал Коска. В його вологих очах виблискував вогонь, а на поцяткованій висипом щоці лишилась жіноча пудра.

— Той північанин, — запищав Вайл, хапаючи генерал-капітана за заляпану сорочку. — Лемб! Він убив Болдера! І Феррінга! — Він показав тремтячим пальцем на фортецю. — Там!

Треба віддати йому належне, Коску не довелося вмовляти.

— Вороги в таборі! — заревів він, викинувши порожню пляшку.

— Оточити фортецю! Ти — до дверей, дивись, щоб ніхто не вийшов! Дімбіку, заводь людей ззаду! Ти — постав цю жінку! До зброї, нещастя!

Хтось кинувся виконувати наказ. Двоє найманців дістали луки й непевно націлили на двері. Один випадково випустив у вогонь стрілу. Інші збентежено дивились, продовжували гуляння або усміхались, вважаючи, що це такий жарт.

— Що в біса сталося? — З’явився Лорсен у чорному плащі поверх нічної сорочки. Волосся в нього на голові дико стирчало.

— Здається, наш друг Лемб спробував звільнити вашого полоненого, — сказав Коска. — Відійдіть від тих дверей, ідіоти, думаєте, це жарт?

— Звільнити? — пробурмотів Сворбрек із вигнутими бровами й перекошеними окулярами. Очевидно, він щойно виліз із ліжка.

— Звільнити? — гаркнув Лорсен, вчепившись Вайлу в комір.

— Пот схопив в’язня... в’язня. У нього все під контролем...

Із відчинених дверей фортеці вивалилась постать і зробила кілька непевних кроків, тримаючись за груди. Пот. Він гепнувся обличчям униз, і сніг довкола порожевів.

— Що ти там казав? — крикнув Коска. Якась жінка заверещала й затулила рукою рота. Із наметів і халуп почали виповзати люди із затуманеними очима. Вони натягували одяг і обладунки, вовтузились зі зброєю, видихаючи пару в морозне повітря.

— Більше луків сюди! — заревів Коска, дряпаючи лискучу шию нігтями. — Зробіть подушечку для голок із усього, що висунеться! І приберіть звідси довбаних цивільних!

Лорсен зашипів в обличчя Вайлу:

— Контус ще живий?

— Гадаю, так... був, коли я... коли я...

— Втік, як боягуз? Одягни маску, чорт забирай, ганьбисько!

Мабуть, Інквізитор мав рацію. З Вайла був паршивий Послідовник. І він, як не дивно, цим пишався.

— Чуєте мене, пане Лембе? — гукнув Коска, коли сержант Любчик допоміг йому влізти в позолочений іржавий нагрудник — поєднання помпезності й занепаду, як і його власник.

— Ага, — почувся голос північанина від чорного входу фортеці. У таборі запала така тиша, якої не було, відколи найманці напередодні повернулися з тріумфом.

— Мені так приємно, що ви знову порадували нас своєю присутністю! — Генерал-капітан показав напівголим лучникам у тіні обходити халупи. — Але треба було попередити, що приїдете, ми б тоді влаштували гідний прийом!

— Вирішив зробити вам сюрприз.

— Ми цінуємо ваш жест! Але, маю сказати, у мене тут десь сто п’ятдесят бійців! — Коска глянув на хиткі луки, косі очі й жовті обличчя свого війська. — Дехто дуже п’яний, та все ж. І, яким би великим поціновувачем поразок я не був, зараз я не бачу для вас вдалої розв’язки!

— Я ніколи не був прихильником вдалих розв’язок, — прогарчав Лемб. Вайл не уявляв, якою треба бути людиною, щоб так спокійно говорити в цій ситуації.

— Я теж, але, можливо, ми зуміємо влаштувати таку розв’язку для всіх! — Кількома жестами Коска відправив ще людей оточувати форт і наказав принести йому нову пляшку. — Поклади зброю, виходь, і ми все обговоримо, як цивілізовані люди!

— Прихильником цивілізації я теж ніколи не був, — гукнув Лемб. — Думаю, вам доведеться самим по мене прийти.

— Кляті північани, — пробурмотів Коска, діставши корок з останньої пляшки. — Дімбіку, у тебе є тверезі люди?

— Ти хотів, щоб вони якнайсильніше напились, — сказав капітан, заплутавшись у своїй пошарпаній стрічці.

— А тепер вони мені потрібні тверезими.

— Може, ті кілька, що були на варті...

— Давай їх сюди.

— І Контус потрібен нам живим! — гавкнув Лорсен.

Дімбік вклонився.

— Зробимо все можливе, Інквізиторе.

— Але нічого не обіцяємо. — Коска добре приклався до пляшки, не зводячи очей із будинку. — Цей північний покидьок пошкодує, що повернувся.

— Не треба було повертатись, — прохрипів Савіан, заряджаючи арбалет.

Лемб трохи прочинив двері й визирнув.

— Я вже про це шкодую. — Стукіт, уламки. Блискуче вістря стріли впилось у дошку. Лемб смикнувся назад і ногою зачинив двері. — Все пішло не так, як я сподівався.

— Так можна сказати про більшість речей у житті.

— У моєму точно. — Лемб висмикнув із горла Послідовника ніж, витер об чорний жакет мерця й кинув Савіану. Той упіймав і запхнув собі за пояс.

— Ножів забагато не буває, — сказав Лемб.

— За цим правилом і варто жити.

— Чи вмирати, — сказав Лемб, кинувши ще один. — Сорочка потрібна?

Савіан розкинув руки й глянув на свої татуювання. Слова, яким підпорядковувалось його життя.

— Який же сенс їх набивати, якщо ти ними не хизуєшся? Я надто довго їх ховав.

— Гадаю, треба бути тим, хто ти є.

Савіан кивнув.

— От би ми познайомились років тридцять тому.

— Не шкодуй. Я тоді був навіженим покидьком.

— А зараз?

Лемб устромив ніж у стільницю.

— Мені здавалось, я чогось навчився. — Він увігнав ще клин у дверну раму. — Але ось я тут, роздаю ножі.

— Ми самі обираємо свій шлях, чи не так? — Савіан заходився натягувати тятиву на іншому арбалеті. — Думаємо, що це лише до завтра. А потім через тридцять років озираєшся і бачиш, що обрав шлях на все життя. Якби знав це тоді, може, подумав би ретельніше.

— Може. Чесно кажучи, я ніколи не був із тих, хто ретельно думає.

Нарешті Савіан натягнув тятиву й глянув на слово свобода, витатуйоване в нього на зап’ястку, як браслет.

— Завжди думав, що помру в бою за якусь мету.

— Так і буде, — сказав Лемб, далі розкидаючи по кімнаті зброю. — Мета — врятувати мою стару товсту дупу.

— Благородне покликання. — Савіан зарядив стрілу. — Мабуть, я піду нагору.

— Так, іди. — Лемб дістав меч, який забрав у Ваердінура — довгий і тьмяний, з блискучою срібною літерою. — Нема часу м’ятися.

— У тебе тут усе буде гаразд?

— Краще будь нагорі. Той навіжений покидьок тридцятирічної давнини іноді навідується.

— Тоді залишу вас тут удвох. Не треба було повертатись. — Савіан простягнув руку. — Але я радий, що ти тут.

— Нізащо б таке не пропустив. — Лемб потиснув руку Савіана, й вони зазирнули одне одному в очі. Порозуміння між ними було таке, ніби вони справді познайомились тридцять років тому. Але часи для дружби минули. Савіан завжди більше уваги приділяв ворогам, ніж друзям, а перших йому не бракувало. Він розвернувся й пішов на горішню мансарду, перестрибуючи по три сходинки за раз. У кожній руці мав арбалет, а за плечима — стріли.

Чотири вікна — два спереду, два ззаду. Солом’яні піддони навколо стін і низький столик із запаленою лампою, а в її мерехтливому світлі — мисливський лук, сагайдак зі стрілами й металева шпичаста булава. Що добре в найманцях, то це те, що вони скрізь лишають зброю. Він присів навпочіпки, обережно поставив один із арбалетів під вікном ліворуч, потім шмигнув з іншим праворуч, відчинив віконниці й визирнув назовні.

Надворі почався неабиякий хаос, підсвічений багаттям. У повітрі літали іскри, люди бігали туди-сюди. Дехто, очевидно, прийшов сюди, лише аби розбагатіти на недоїдках війська, і зовсім не очікував опинитись в епіцентрі битви. Біля дверей лежав труп одного з Послідовників, але Савіан не збирався за ним плакати. У дитинстві він був тонкосльозий, але з часом його очі пересохнули. Мусили. Інакше в цілому світі не вистачило б солоної води для його сліз, враховуючи все, що він бачив і робив.

Він помітив лучників, що присіли біля халуп, націливши зброю на фортецю. Швиденько запам’ятав позиції, кути, відстань. Тоді побачив людей, що бігли із сокирами напоготові. Він схопив зі столу лампу й запустив у темряву. Та розбилась об солом’яний дах однієї з халуп, і смуги вогню жадібно злетіли в повітря.

— Вони біжать до дверей! — гукнув він.

— Скільки? — почувся знизу голос Лемба.

— Десь п’ятеро! — Його погляд метався між тінями навколо багаття. — Шестеро! — Він упер приклад арбалета в плече. Знайоме тепле відчуття, наче обіймати коханку. Шкода, що він частіше обіймав арбалет, ніж коханок, але він сам обрав свій шлях і зараз був наступний крок. Він натиснув на спусковий гачок, відчув, як смикнувся арбалет, один із найманців із сокирою хитнувся й гепнувся.

— П’ятеро! — крикнув Савіан, ковзнувши до іншого вікна.

Поклав перший арбалет і взяв другий. Чув, як стріли стукають у віконну раму. Одна зникла в темноті кімнати. Він опустив арбалет, помітив чорну фігуру на тлі вогню, відчув постріл, найманець смикнувся, спіткнувся й повалився в багаття. Навіть крізь увесь цей галас Савіан чув його вереск.

Він пригнувся й сів спиною до вікна. Побачив, як над ним пролетіла стріла й встромилась у крокву. На мить на нього напав кашель, але він зумів його вгамувати й тепер хрипко дихав. Свіжі опіки на ребрах боліли. Найманці з сокирами вже були біля дверей. Він чув, як вони гупали. Доведеться лишити їх на Лемба. На єдину людину, якій він був готовий довірити таке завдання. Він чув позаду голоси, хоч і тихі. Звівся на ноги, кинувся до задньої стіни й схопив мисливський лук. Часу як слід вдягнути сагайдак не було, тож він просто запхнув його за пояс.

Савіан протяжно хрипко вдихнув, стримав кашель, зарядив стрілу, натягнув тятиву, просунув один кінець лука за віконницю, відчинив її, висунувся й повільно видихнув крізь стиснуті губи.

У тіні біля задньої стіни присіли люди. Один підняв здивовані очі, й Савіан поцілив йому прямісінько в рота. Повз нього пролетіла стріла, зачепивши волосся. Він спокійно натягнув лук. Помітив, як зблиснуло вістря стріли одного з лучників. Влучив йому в груди. Дістав ще стрілу. Хтось пробіг повз. Поцілив його теж, і той гепнувся в сніг. Останній кинувся тікати. Савіан прицілився й влучив йому в спину, той поповз, скиглячи й кашляючи. Савіан дістав наступну стрілу й поцілив у нього вдруге, тоді зачинив ліктем віконниці й вдихнув.

Знову напав кашель, і він стояв, здригаючись, біля стіни. Почув внизу рев, брязкіт сталі, лайку, гуркіт.

Він знову кинувся до передніх вікон, зарядив стрілу, помітив двох, що бігли до дверей, і влучив одному в обличчя так, що той аж ноги закинув. Інший забуксував і кинувся вбік. Стріли, що летіли в будівлю, ніби застигли у світлі вогнища. Савіан сховався.

Почувся тріск біля заднього вікна, й Савіан побачив нічне небо. Потім помітив на підвіконні руку, кинув лук і дістав булаву, замахнувся і вгатив по шолому, збивши когось у ніч.

Він розвернувся. На горище заповзав чоловік із ножем у зубах. Савіан кинувся до нього, й вони зіткнулись. Сікли й гарчали один на одного. Савіан відчув, як у кишках йому запекло, й упав біля стіни, а чоловік навалився зверху. Він потягнувся до ножа. Побачив, як одна сторона обличчя найманця вишкірилась, і встромив у неї лезо. Чорна розпорота плоть звисала, і, спотикаючись, він заходився сліпо метатись по горищу. Чіпляючись нігтями за підлогу, Савіан підвівся, кинувся на нього й повалив. Він кашляв і різав, доки той не завмер. Тоді став біля нього навколішки. Кашель роздирав рану в його нутрощах.

Унизу пролунав гучний вереск. Савіан почув, як хтось відчайдушно кричить: «Ні! Ні! Ні!».

Тоді Лемб загарчав:

— Так, вилупку! — Два важкі удари, й довга тиша.

Потім Лемб заревів, і знову почувся гуркіт, наче він щось перекинув.

— Ти цілий? — гукнув він якимось напруженим дивним голосом.

— Досі дихаю! — відповів Лемб ще дивніше. — А ти?

— Трохи подряпався. — Савіан прибрав руку від свого татуйованого живота, й звідти полилась темна кров. Багато крові.

Хотів би він востаннє поговорити з Корлін. Сказати їй усі ті речі, про які людина думає, але не каже, бо казати таке важко та й час ще буде. Як же він пишався тим, якою вона стала. Як же пишалась би її матір. Треба продовжувати битву. Він скривився. А може, краще здатись? Життя дається лише раз. Хто захоче озиратись на нього й бачити лише кров на своїх руках?

Але вже було запізно щось їй казати. Він обрав свій шлях, що закінчувався ось тут. Загалом вийшло не так і погано. Трохи хорошого, трохи поганого, трохи гордості, трохи ганьби, як і в більшості людей. Він пошкандибав уперед, узяв арбалет і заходився вовтузитись із тятивою липкими руками. Кляті руки. Сила в них уже не та.

Він підвівся біля вікна. Люди досі сновигали внизу, а халупа, в яку він кинув лампу, тепер палала. Він заревів у ніч:

— Це все, на що ви здатні?

— На жаль для тебе, ні! — почувся голос Коски.

У темряві щось заіскрило й зашипіло, а тоді спалахнуло, наче настав день.

Шум був такий, як голос Божий, що, згідно з писанням, самим шепотом зрівняв із землею місто зухвалого Немая. Джубаїр відірвав руки від вух, але світ досі дзвенів. Він примружено глянув на фортецю. Дим почав розсіюватись.

Будівлі добряче дісталось. У стінах першого поверху було повно дірок завширшки з палець, кулак і навіть голову. Половини верхнього поверху не стало. Місцями розколовшись, тліли дошки. Три зламані балки досі тримались купи в одному кутку, нагадуючи, яку форму колись мала споруда. Почувся скрип, і половина даху обвалилась, розкидаючи черепицю.

— Вражаюче, — сказав Брашіо.

— Наче блискавка, — пробурмотів Джубаїр, насупившись до латунної труби. Її мало не вирвало вибухом з екіпажа, й тепер вона була перекошена. Дим досі м’яко линув із її почорнілого рота. — Така потужність має належати лише Богові.

Він відчув на плечі руку Коски:

— Але він позичає її нам, щоб ми виконували його роботу. Відправ туди кілька людей, нехай знайдуть тих двох старих покидьків.

— Контус потрібен мені живим! — гаркнув Лорсен.

— Якщо вийде. — Старий нахилився ближче й прошепотів: — Але мертвий нічим не гірший.

Джубаїр кивнув. Він ще багато років тому дійшов висновку, що Бог іноді говорив через Нікомо Коску. Нетиповий пророк, скаже хтось. Підступний непокірний рожевий п’яниця, який за все своє довге життя не промовив жодної молитви. Але коли Джубаїр уперше побачив його в бою й помітив, що той не має страху, він відчув у ньому якусь дещицю божественного. Звісно ж, він ходив у тіні Господа, як Пророк Халул, котрий пройшов голим під дощем стріл і вийшов неушкодженим, а потім примусив імператора Гуркула виконати обіцянку й принизитись перед Всевишнім.

— Ви троє, — вказав він пальцем на своїх людей. — За моїм сигналом, ідете до дверей. Ви троє — зі мною.

Один із них, північанин, вирячив очі на повний місяць.

— Це... він, — прошепотів він.

— Він?

— Це... це... — У приголомшеній тиші він загнув середній палець на лівій руці.

Джубаїр пирхнув.

— Ну, будь тут, дурню.

Він пішов довкола фортеці, крізь глибоку тінь. Йому було байдуже, адже він мав у собі світло Боже. Його люди злякано дивились на будівлю, важко дихаючи. Вони думали, що світ складний, сповнений небезпек. Джубаїру було їх шкода. Світ насправді був простий. Єдина небезпека — йти проти Божого задуму.

Уламки дерева, сміття й пил вкривали сніг за будівлею. А ще кілька підстрелених чоловіків. Один сперся на стіну й тихо булькав, тримаючись за стрілу, що стирчала в нього з рота.

Джубаїр не звернув на них уваги й тихо підійшов до задньої стіни фортеці. Зазирнув на зруйноване горище. Поламані меблі, подерті солом’яні матраци. Жодних ознак життя. Він змів кілька вуглинок, заліз усередину й дістав меч. Безстрашний, праведний, благочестивий. Пройшов трохи далі, дивлячись на темні сходи. Почув знизу звук, звичайний стукіт.

Визирнув з переднього вікна й побачив трьох своїх людей. Він шикнув на них, перший штовхнув ногою двері й ввалився всередину. Джубаїр показав двом іншим на сходи. Розвернувся й відчув щось під ногою. Рука. Нагнувся й відкинув шмат дерева вбік.

— Тут Контус! — гукнув він.

— Живий? — пронизливо спитав Лорсен.

— Мертвий.

— Прокляття!

Джубаїр зібрав те, що лишилось від повстанця, й перекинув через рештки стіни. Тіло, поламане й закривавлене, впало на сніг, якого намело біля будівлі. Татуювання були подерті ранами. Джубаїр згадав притчу про горду людину. Бог судить усіх — і великих, і малих. Всі однаково безсилі перед Всевишнім, кара його невідворотна. Так і було. Лишився тільки північанин, але яким би страшним він не був, Бог уже виніс йому вирок...

Крик розколов ніч. Унизу почувся гуркіт, рев, стогін, скрегіт металу, потім дивний сміх і знову крик. Джубаїр підійшов до сходів. Тепер почув голосіння, жахливе, як у грішників, відданих до пекла. А тоді все знову стихло. Вістря меча Джубаїра торувало шлях. Страшний, праведний... Він завагався, облизуючи губи. Відчувати страх означає не мати віри. Людині не дано зрозуміти Божий задум. Вона може лише прийняти своє місце в ньому.

Тож він зціпив зуби й пішов сходами вниз.

Внизу світло розтинало темряву мерехтливими червоними, помаранчевими й жовтими променями, продираючись крізь діри в стіні й відкидаючи химерні тіні. Тхнуло смертю, як у пеклі. Запах був такий сильний, що, здавалось, матеріалізувався. Джубаїр напівзатамував подих, спускаючись крок за скрипучим кроком. Очі поступово звикали до темряви.

Яке одкровення?

Шкіряні завіси, що розділяли кімнату, були подерті, в чорних плямах і легенько ворушились, наче від вітру, хоч його тут не було. Черевик наступив на щось на нижній сходинці, й він глянув униз. Відірвана рука. Насупившись, він пішов за блискучим слідом до чорної плями. Плоть лежала купою, нелюдськи пошматована й сплутана в ненормальних формах. Нутрощі валялись розмотаними клубками. Посередині стояв стіл, а на ньому — купа голів. Коли на них упало світло, вони зиркнули на Джубаїра порожніми поглядами, божевільно глузливими, дивно запитальними й гнівно звинувачувальними.

— Господи... — сказав він.

Джубаїр, звісно, вчиняв різанину в ім’я Всевишнього, але нічого подібного ще не бачив. Такого не було в жодному писанні, окрім, можливо, забороненої сьомої із семи книг, запечатаної в скинії Великого Храму Шаффи, в якій ішлось про всі ті речі, які Ппастрод приніс із пекла.

— Господи, — пробурмотів він.

Із тіні почувся рваний булькотливий сміх. Шкури лопотіли, а кільця, на яких вони висіли, брязкали. Джубаїр кинувся вперед, колов, різав, рубав темряву, але не влучив ні в що, крім шкури. Лезо заплуталось у ній, він послизнувся на крові, впав, піднявся, крутився, а сміх лунав навколо нього.

— Боже? — пролепетав Джубаїр.

Він ледве міг вимовити священне слово через дивне відчуття, що виникло в його нутрощах і розповзалося вгору і вниз вздовж хребта. Шкіра на голові поколювала, а коліна тремтіли. Найстрашніше те, що він ледве пам’ятав це відчуття. Якийсь дитячий спогад, загублений у пітьмі. Адже, як казав Пророк, якщо людині знайомий страх, вона почувається вільно в його товаристві. А як дивитись цьому жахливому незнайомцю у вічі людині, яка страху не знає?

— Господи... — заскиглив Джубаїр, відступаючи до сходів, аж раптом його схопили чиїсь руки.

— Його нема, — почувся шепіт. — Але є я.

— Прокляття! — знову гаркнув Лорсен.

Його давня мрія віддати сумнозвісного Контуса Відкритій Раді, скутого, упокореного, вкритого татуюваннями, що могли б фактично означати дайте Інквізитору Лорсену підвищення, він давно заслужив, розвіялась, наче дим. Або ж утопилась у крові. Заради цього він тринадцять років керував колонією для ув’язнених в Англандії. Скільки стоптаних доріг, жертв, принижень. Попри всі його старання, ця експедиція перетворилась на фарс, і він точно знав, на чию мерзенну голову звалити провину. Він люто ляснув себе по нозі.

— Він мені був потрібен живий!

— Припускаю, сам він теж хотів вижити. — Коска примружився крізь серпанок диму в бік зруйнованої фортеці. — Доля не завжди милосердна до нас.

— Легко тобі казати! — гаркнув Лорсен.

До всього, він за один вечір утратив половину своїх Послідовників, і то кращу половину. Він насупився до Вайла, який досі вовтузився з маскою. Як міг Послідовник мати такий жалюгідно незагрозливий вигляд? Ця людина буквально випромінювала сумніви. Достатньо, аби сім’я цих сумнівів проросло в усіх навколо. Лорсен мав чимало сумнівів за ці роки, але він зробив так, як мусив. Утрамбував їх у маленьку коробочку глибоко всередині, де вони не змогли б витекти й отруїти його призначення.

Зі скрипом, повільно відчинилися двері, й лучники Дімбіка нервово заворушились, націлившись на квадратик темряви.

— Джубаїре? — гавкнув Коска. — Джубаїре, ти його взяв? Відповідай, чорт забирай!

Щось вилетіло, раз підскочило з глухим стуком і покотилось ближче до багаття.

— Що це? — спитав Лорсен.

Коска ворухнув щелепою.

— Голова Джубаїра.

— Доля не завжди милосердна, — пробурмотів Брашіо.

З дверей вилетіла ще одна голова й покотилась у вогонь. Третя приземлилась на дах халупи, скотилась і гепнулась у канаву. Четверта впала біля лучників. Один із них випустив стрілу, й та вп’ялась у діжку неподалік. Ще голови, і ще. Волосся їхнє розвівалось, язики висолопились, скрізь розліталася кров.

Остання високо бризнула, зробила дугу навколо вогнища й ляпнула прямісінько біля Коски. Лорсен був не з тих, кого лякає трішки крові, але навіть він мусив визнати, що такий прояв неймовірної жорстокості вибив ЙОГО З КОЛІТ.

Менш гидливий генерал-капітан сердито буцнув голову у вогонь.

— Скільки людей убили ці двоє старих покидьків? — Хоч сам він був значно старший за них обох.

— Вже близько двадцяти, — сказав Брашіо.

— Такими темпами, бляха, у нас нікого не залишиться! — Коска люто розвернувся до Сворбрека, який несамовито щось шкрябав у записнику. — Що, чорт забирай, ти записуєш?

Письменник підняв очі. Язики полум’я танцювали в його окулярах.

— Ну це... досить драматично.

— Думаєш?

Сворбрек мляво вказав на зруйновану фортецю.

— Він прийшов рятувати друга, хоч шанси такі нерівні...

— І його вбили. Невже людину, яка йде на такий ризик, прийнято вважати героєм, а не невиправним ідіотом?

— Межа між цими поняттями завжди була розмитою... — пробурмотів Брашіо.

Сворбрек підняв долоні.

— Я тут заради історії, від якої закипатиме кров...

— А я тобі таку не зумів дати, так? — гаркнув Коска. — Навіть мій клятий біограф дезертирує! Безсумнівно, я виявлюсь лиходієм у книжці, яку сам і замовив, а божевільного, який відрубує голови, всі прославлятимуть! Що ти на це скажеш, Темпле? Темпле? Де цей клятий юрист? А ти, Брашіо?

Штирієць витер своє вологе око.

— Думаю, час покласти кінець баладі про дев’ятипалого північанина.

— Нарешті, хоч у когось лишився глузд! Несіть іншу трубу. Я хочу, щоб цю пародію на фортецю зрівняли з землею. Я хочу, щоб того дурня перетворили на кашу, чуєте мене? Принесіть мені хтось ще пляшку. Мені набридло, що мене так легковажно сприймають! — Коска вибив записник із рук Сворбрека. — Трохи поваги, хіба я так багато прошу? — Він відвісив біографу ляпаса, й той різко сів у сніг, здивовано тримаючись рукою за щоку.

— Що це за шум? — спитав Лорсен і підняв руку, вимагаючи тиші.

З темряви долинав тупіт і гуркіт, голосніше й голосніше. Лорсен нервово ступив до найближчої халупи.

— Хай мені грець, — сказав Дімбік.

З пітьми вискочив кінь із дикими очима, а за мить — ще десятки. Вони мчали вниз схилом до табору. Сніг летів з-під цієї киплячої маси, що перейшла на галоп.

Люди кидали зброю, бігли, падали, котились хоч у якісь укриття. Лорсен перечепився через свій плащ і гепнувся в грязюку. Він почув вигук і мигцем побачив Солодкого Деба, що їхав у хвості ватаги, дико всміхаючись і привітально підіймаючи капелюх. Коні були вже поміж будівель. Зчинилось пекло. Стукіт, гупання копит, крик, борсання. Тварини ставали дибки. Лорсен безпорадно притиснувся до найближчої халупи, вчепившись нігтями в грубо спиляну деревину.

Щось ударило його по голові, він мало не впав, але втримався. Шум був такий, ніби настав кінець світу. Сама земля тремтіла від сили всіх цих божевільних істот. Він задихався, крехтів, стискав зуби й очі так сильно, що ті аж боліли. Уламки, бруд і каміння кололи його щоки.

Аж раптом настала тиша. Пульсуюча дзвінка тиша. Лорсен відклеївся від халупи й ступив пару хитких кроків по втоптаному копитами багну, кліпаючи від диму.

— Вони злякали коней, — пробурмотів він.

— Ти так, бляха, думаєш? — заверещав Коска від найближчого одвірка.

Табір був знищений. Кілька наметів просто зникли. Брезент разом із вмістом, як людським, так і матеріальним, просто втоптали в сніг. Розбита фортеця й далі тліла. Дві халупи добряче горіли. Палаюча солома падала на землю й утворювала менші пожежі. Тіла валялись між будинками, розчавлені чоловіки й жінки в різному вбранні. Покалічені люди завивали або блукали довкола, ошелешені й закривавлені. Де-не-де лежали поранені коні, мляво смикаючись.

Лорсен торкнувся своєї голови. Волосся було липке від крові. Цівка лоскотала його брову.

— Солодкий, чорт забирай, Деб! — гаркнув Коска.

— Я казав, що в нього ще та репутація, — пробурмотів Сворбрек, дістаючи з багна записник.

— Можливо, варто було заплатити йому його частку, — сказав задумливо Любчик.

— Можеш тепер віддати її йому, якщо твоя ласка! — Коска показав пальцем. — Вона в... екіпажі. — Він захрипів, не вірячи своїм очам.

Укріплений екіпаж, подарунок його ясновельможності Пайка, в якому вони перевозили вогняні труби, в якому був надійно схований величезний скарб Дракононароджених. Його не було. Поряд із фортецею лишилась тільки порожня пляма темряви.

— Де він?

Коска відштовхнув Сворбрека й побіг туди, де стояв екіпаж. У сніжній багнюці, серед відбитків копит чітко виднілись дві глибокі колії від коліс, що спускалися схилом до імперської дороги.

— Брашіо. — Голос Коски ставав усе вищим, доки не перетворився на божевільний вереск. — Знайди, чорт забирай, якихось коней — і за ними!

Штирієць витріщився на нього.

— Ти сказав, аби ми зібрали всіх коней докупи. Їх злякали й погнали!

— Якісь же мали відбитися від табуна! Знайди півдесятка — і гайда за тими вилупками! Бігом! Бігом! Бігом! — Він люто підгилив ногою сніг і мало не впав. — Де в біса Темпл?

Любчик, який роздивлявся сліди, підняв голову й вигнув брову.

Коска стиснув руки в кулаки, й ті затремтіли.

— Всі, хто можуть, готуйтесь рушати).

Дімбік обмінявся з Лорсеном стурбованими поглядами.

— Пішки? Аж у Криз?

— Коней зберемо по дорозі!

— А що робити з пораненими?

— Всіх, хто може йти, ласкаво просимо. А кожен, хто не може, — це зайва частка винагороди для нас. Збирай їх, клятий ідіоте!

— Так, сер, — сказав Брашіо, ідучи геть і кисло знімаючи свою пошарпану стрічку, яку ще й заляпав гноєм, коли пірнав в укриття.

Любчик кивнув на фортецю.

— А що з північанином?

— До біса північанина, — прошипів Коска. — Облийте все мастилом і підпаліть. Вони вкрали наше золото! Вони вкрали мої мрії, ти розумієш? — Він похмуро глянув на імперську дорогу. Сліди екіпажа зникали в темряві. — Я не дозволю знову мене розчарувати.

Лорсен стримався, щоб не повторити Косці його ж слова про те, що доля не завжди милосердна. Поки найманці збирались, натикаючись один на одного, він стояв і дивився на поламане й покинуте тіло Контуса біля фортеці.

— Все марно, — пробурмотів він.

З усякого погляду. Але Інквізитор Лорсен завжди був практичною людиною. Людиною, яка не відступає перед труднощами й тяжкою роботою. Він узяв своє розчарування й замкнув у ту маленьку коробочку, разом із сумнівами. А тоді зосередився на тому, що ще можна врятувати.

— Ти заплатиш за це, Коско, — пробурмотів він у спину генерал-капітану. — Ти заплатиш.

Жодного ефекту

Кожен гвинтик, підшипник, дошка та кріплення в цьому гігантському екіпажі стукали, гупали, скрипіли в божевільній какофонії, такій оглушливій, що Темпл ледве чув власні нажахані верески. Сидіння било його по дупі, він стрибав, як купа дешевого ганчір’я. Здавалось, ніби зараз повилітають усі зуби. Дерева вискакували з темряви, чіплялись за екіпаж і лупили його по обличчю. Одна гілка зірвала з Шай капелюх, і її волосся розвівалось довкола очей. Вона витріщилась на дорогу, закопилила губи й вигукувала коням найстрашніші прокляття.

Будь-якої миті усе це диво інженерної думки могло розвалитись на шматки, прихопивши їх із собою. Але страх був частиною життя Темпла. Та й що ще він міг зробити, окрім чіплятись за цю машину смерті. М’язи палали від кінчиків пальців до пахв, у животі пекло від випивки й жаху. Він уже не знав, страшніше заплющити очі чи розплющити.

— Тримайся! — крикнула йому Шай.

— А що, бляха, по-твоєму, я...

Вона смикнула важіль гальм, черевики вперлися в підлогу, а плечі — в спинку сидіння. Жили на шиї напнулись від напруги. Колеса верещали, як прокляті в пеклі, з обох боків летіли іскри, наче феєрверки на дні народження імператора. Іншою рукою Шай потягнула за поводи, й увесь світ почав обертатись, перехилятись, а два величезні колеса попрощалися з землею.

Час сповільнив свій плин. Темпл кричав. Шай кричала. Екіпаж кричав. Дерева навіжено летіли на них, а разом із ними — смерть. Тоді колеса знову гепнулись об землю, Темпл мало не полетів коням під копита, прикусив язика, захлинувся власним вереском і знову впав на сидіння.

Шай відпустила гальма і ляснула поводами.

— Цього разу, мабуть, вийшло надто швидко! — крикнула вона йому на вухо.

Межа між жахом і радістю завжди була тонкою, і цього разу Темпл її таки прорвав. Він махнув кулаком у повітря й завив:

— Пішов ти, Коско-о-о-о-о-о! — Він кричав у ніч, доки в легенях не скінчилось повітря й він почав задихатись.

— Полегшало? — спитала Шай.

— Я живий! Я вільний! Я багатий! — Звісно ж, Бог існує. Доброзичливий, розуміючий добрий дідусь, який навіть зараз поблажливо йому всміхається. Рано чи пізно тобі доведеться щось зробити, інакше ти вже нічого ніколи не зробиш, казав Коска.

Цікаво, чи щось таке він мав на увазі. Навряд. Темпл схопив Шай, наполовину її обійняв і закричав на вухо:

— Ми це зробили!

— Ти впевнений? — прохрипіла вона, знову ляскаючи поводами.

— А хіба ні?

— Це було найпростіше.

— Та?

— Вони просто так нас не відпустять, — гукнула вона крізь порив вітру, коли вони прискорились. — Не відпустять грошей! Не відпустять образи!

— Вони нас переслідуватимуть, — пробурчав він.

— У цьому й була суть!

Темпл обережно підвівся й озирнувся, шкодуючи, що так напився. Нічого, крім снігу й грязюки, що летіли з-під задніх коліс, а також дерев, що зникали в пітьмі.

— Але ж у них немає коней? — Його голос мав нотки плаксивої надії.

— Деб погнав їх униз, але вони повернуться! А ця штуковина не надто швидка!

Темпл знову озирнувся, шкодуючи, що не напився сильніше. Межа між жахом і радістю завжди була тонкою, і тепер він швидко переступав її назад.

— Може, краще спинитись? Взяти двох коней! Кинути гроші! Принаймні більшу частину...

— Ми маємо виграти час для Лемба і Савіана, не забув?

— А, так. Це.

Біда відважної самопожертви полягає в самопожертві.

Йому це ніколи не здавалось природним. Наступна вибоїна підкинула порцію палаючого блювотиння Темплу в горло. Він спробував його проковтнути, але захлинувся й відчув, як воно обпалило все аж до носа. Він глянув угору. Зорі зникли, й небо перефарбовувалось із чорного на металево-сіре. Наближався світанок.

— Обережно!

Із мороку вигулькнув ще один поворот, і Шай знову смикнула гальма. Темпл чув, як позаду ковзав вантаж, щиро прагнучи всією своєю вагою скинути їх із гори.

Коли вони виїхали на рівну дорогу, почувся потужний тріск, Шай засмикала ногою, закричала й почала вивалюватись із сидіння. Рука Темпла вхопила її за пояс і потягнула назад. Кінчик її лука мало не вийняв йому око, коли вона впала на нього.

Вона щось тримала в руці. Важіль гальм, який, очевидно, відірвався.

— Гальмам каюк!

— Що нам робити?

Вона кинула важіль через плече, й той застрибав по дорозі.

— Не зупинятись?

Екіпаж вискочив на плато. Перші проблиски світанку пробивались зі сходу. Яскраве проміння виднілося за пагорбами, забарвлюючи каламутне небо в блідо-синій, а смугасті хмари — у блідо-рожевий. Замерзлий сніг нагадував блискучу ковдру.

Шай ляскала поводами й знову заходилась обзивати коней. Темпл подумав, що це не зовсім справедливо, але потім згадав, що на нього образи діяли значно краще, ніж підбадьорювання. Коні опустили голови, їхні гриви розвівались, екіпаж набирав швидкість на рівнині. Повз них пролітали засніжені чагарники, вітер батожив Темплу обличчя, щипав щоки, вривався в ніс.

Далеко попереду він побачив коней, що розбіглись по плато. Безсумнівно, Солодкий Деб і Плакуча Скеля були ще далі з більшою частиною табуна. Не драконячі скарби, з якими можна було б вийти на пенсію, але на парі сотень коней вони теж непогано зароблять. Коли йшлось про найнеобхідніше, людей тут більше цікавила ціна, ніж походження товару.

— За нами хтось є? — гукнула Шай, не зводячи очей з дороги.

Темпл примудрився відірвати руку від сидіння, щоб встати й озирнутись. Лише нерівна темрява дерев і все більша біла смуга між ними й екіпажем.

— Ні! — крикнув він, ідо нього почала повертатися впевненість. — Нікого... Стривай! — Він помітив рух. Вершник. — О Боже, — пробурмотів він, і його впевненість миттєво випарувалась. Їх ставало все більше. — О Боже!

— Скільки?

— Троє! Ні! П’ятеро! Ні! Семеро! — Вони були на кількасот метрів позаду, але наздоганяли їх. — О Боже, — сказав він знову і впав на сидіння. — Який у нас план?

— Плану більше немає!

— У мене було неприємне передчуття, що ти так скажеш.

— Візьми поводи! — крикнула вона, кидаючи їх йому.

Він відсмикнув руки.

— І що мені робити?

— Ти вмієш водити?

— Погано!

— Я думала, ти всім займався.

— Погано!

— Мені зупинитись і, бляха, повчити тебе? Веди! — Вона дістала з-за пояса ніж і теж простягнула йому. — Або ж можеш битися.

Темпл ковтнув клубок у горлі. Тоді взяв поводи.

— Я поведу.

Звісно, Бог існує. Злий маленький шулер, що надриває дупу, регочучи з Темпла. І це далеко не вперше.

Шай гадала, скільки часу в житті шкодувала про свої рішення. Забагато, це точно. І, здається, сьогодні вона оратиме ту саму борозну.

Вона перелізла через дерев’яний парапет і видерлась на вимащений смолою дах, що смикався під ногами, наче навіжений бик, котрий намагався скинути наїзника. Вона лягла, дістала лук, відкинула волосся й примружилась.

— Лайно, — пробурмотіла.

Семеро вершників, як і сказав Темпл, наздоганяли їх. Усе, що їм треба було зробити, — це обігнати екіпаж, збити пару коней, і це буде кінець. Вони ще були задалеко, аби стріляти в них, та й з таким самим успіхом можна було стріляти з плота, що стрибав порогами. Вона непогано давала раду луку, але дива творити не вміла. Її погляд упав на люк, вона поклала лук, дістала меч, підповзла ближче і встромила лезо в навісний замок. Той був дуже міцний і важкий. Втім, смолу навколо завіс наносили абияк, а дерево вже гнило. Вона встромила туди вістря меча, крутила, длубала кріплення й завісу.

— Вони ще за нами? — крикнув Темпл.

— Ні! — вичавила вона крізь зціплені зуби, просунула меч під завісу і потягнула. — Я їх всіх убила!

— Правда?

— Ні, бляха, неправда!

Вона підскочила на дупі, коли люк зірвався із завіс. Відкинула добряче погнутий клинок, кінчиками пальців підняла люк і почала спускатись у темряву. Екіпаж на щось налетів, підстрибнув, драбина вирвалась у неї з рук, і вона гепнулась обличчям вниз.

Ззовні крізь шпарини навколо вузьких вікон пробивалося світло. З обох боків були важкі ґрати на замках. Скрині, ящики й сумки стрибали, стукали, дзвеніли, скарби висипались, золото блищало, дорогоцінні камені мерехтіли, монети ковзали по дощатій підлозі. Вистачило б на п’ять королівських викупів, ще й на кілька палаців лишилося б. Під нею теж лежали кілька мішків, що хрустіли грошима. Вона підвелась, гепаючись об ґрати, коли екіпаж кидало то вліво, то вправо. Взяла мішок і потягнула до смужки світла між задніми дверима. Збіса важкий, але свого часу вона перетягала чимало мішків і не збиралась дозволяти цьому надерти їй дупу. Шай часто надирали дупу, але їй ніколи це не подобалось.

Лаючись, вона навпомацки відкрутила засуви. Піт лоскотав їй чоло. Потім, міцно тримаючись за ґрати, вона відчинила ногою двері. Всередину увірвався вітер, і перед нею відкрилась яскрава біла порожнеча. Колеса стукали, і з-під них летів сніг. Чорні силуети вершників були вже ближче. Значно ближче.

Вона витягла ніж і розпорола мішок, запхнула туди руку і викинула на дорогу цілу жменю монет, потім ще одну, іншою рукою, тоді обома. Вона кидала золото, наче засівала поле на фермі. Подумала, як же завзято вона билась, коли була бандиткою, як же гарувала, коли була фермеркою, як же торгувалась за дещицю того, що зараз викидала з кожним рухом. Наступну жменю вона поклала в кишеню. Зрештою, чому б не померти багатою? Потім узяла обома руками ще, викинула порожній мішок і пішла по наступний.

Віз наїхав на вибоїну, Шай підкинуло, вона вдарилась головою об низьку стелю й розпласталась. Кілька секунд усе навколо крутилось, але вона встала і підтягла наступний мішок до дверей, проклинаючи екіпаж, стелю й свою скривавлену голову. Притислась до ґрат і виштовхнула мішок ногою. Той відкрився на снігу, розкидаючи навколо золото.

Двоє вершників спинились. Один уже стояв навкарачки й збирав монети. Вони швидко зникали вдалечині. Але інші рухались далі, більш рішуче налаштовані, ніж вона сподівалась. От тобі й сподівання. Вона вже майже бачила обличчя найближчого найманця, що низько зігнувся на своєму коні. Двері гупали, вона полізла назад драбиною й знов опинилась на даху.

— Вони ще за нами? — верещав Темпл.

— Так!

— Що ти робиш?

— Трохи, бляха, полежу, поки не наздогнали!

Екіпаж вискочив на нерівну місцевість, посічену маленькими струмками, всіяну валунами й крученими скелями. Дорога спустилась у неглибоку долину. Повз них пролітали круті схили, а колеса гуркотіли ще сильніше, ніж досі. Шай витерла з чола кров, ковзнула в задню частину екіпажа, схопила лук і зарядила стрілу. На мить присіла, важко дихаючи.

Краще зробити, ніж усе життя боятись. Краще зробити.

Вона підійшла до краю. Найближчий вершник був кроків за п’ять від відчинених задніх дверей. Він глянув на неї своїми широко розплющеними очима. Мав жовтаве волосся і широке підборіддя, а щоки його були рожеві від холоду. Здається, вона бачила, як він писав комусь листа в Біконі.

І при цьому плакав. Вона вистрілила коню в груди. Його голова закинулась назад, одне копито перечепилось об інше. Кінь і вершник полетіли додолу, перекидаючись знову і знову, ремені й інше причандалля сплелись у клубок. Решта переслідувачів озирнулись, а вона пригнулася й дістала наступну стрілу. Здається, Темпл щось бурмотів.

— Ти що, молишся?

— Ні!

— То краще починай!

Шай випросталась, і стріла впилась у дошку поруч із нею. Вершник, чорний на тлі сонця, порівнявся з ними. Копита його коня розпливались. Він майстерно став у стременах і вже знову натягував тятиву.

— Лайно!

Вона кинулась униз, стріла пролетіла над нею і застрягла в парапеті з іншого боку. За мить з’явився ще один. Шай уже чула, як решта вершників щось кричать одне одному трішки позаду. Вона підняла голову, й стріла врізалась між двома дошками, за якихось кілька сантиметрів від її обличчя, тож вона знову пригнулась. Вона бачила, як деякі Духи непогано стріляли на ходу, але не так, як ці типи. Це, бляха, було не чесно. Але чесність ніколи не актуальна в бою на смерть.

Вона зарядила стрілу, глибоко вдихнула й підняла лук над парапетом. Між каркасом і тятивою миттєво пролетіла стріла, і Шай випросталась. Вона розуміла, що не рівня йому, але це й не страшно. Кінь — досить велика ціль.

Її стріла влучила тварині між ребер, та одразу втратила рівновагу, звалилася на бік, вершник із криком вилетів із сідла, а його лук закрутився в повітрі. Обоє покотилися схилом униз.

— Ха! — крикнула Шай і розвернулась, саме вчасно помітивши, як через парапет перестрибнув чоловік.

Вона зиркнула на нього. Кантієць із вузькими очима. Зуби його стирчали серед чорної бороди. В обох руках він мав по закрученому клинку. Очевидно, завдяки їм він і заліз сюди. Шай могла б навіть захоплюватись цим, якби він не хотів її вбити. Загроза смерті затьмарює захоплення.

Вона кинула в нього стрілу, він її відбив однією рукою, а іншою замахнувся. Вона кинулась убік, і лезо вдарилось у парапет. Шай упіймала другу його руку й вгатила йому по ребрах. Екіпаж підскочив, і вона завалилась на бік. Він крутив свій вигнутий кинджал, але не міг витягнути з дошки. Зрештою, просто висмикнув руку з ремінця на зап’ястку. Вона встигла підвестись, дістати ніж і тепер малювала вістрям маленькі кола в повітрі. Вони не зводили одне з одного очей. Обоє широко розставили ноги й зігнули коліна. Несамовитий екіпаж намагався повалити їх, а вітер погрожував здути з даху.

— Чудове місце для бою на ножах, — пробурмотіла вона.

Екіпаж трохи підстрибнув, він спіткнувся й на секунду відвів від неї погляд. Цього було достатньо. Вона кинулась на нього, занесла ніж, ніби хотіла вдарити зверху, потім різко опустила вниз і рубонула по нозі. Тоді обійшла, щоб ударити в спину, але екіпаж знову підскочив, вона закрутилась і врізалась у парапет.

Коли вона розвернулась, він, ревучи, нісся на неї й рубав повітря. Шай ухилилась від першого випаду, відмахнулась від другого. Дах екіпажа був підступний, як сипучий пісок. Її очі прикипіли до шматка металу перед нею. Третій випад вона впіймала на власний клинок. Сталь заскрипіла об сталь, його ніж зіскочив і порізав їй ліве передпліччя, розпоровши рукав.

Вони стояли одне навпроти одного, обоє важко дихаючи, обоє трохи порізані, але нічого особливо не змінилось. Рука занила, коли вона стиснула закривавлені пальці, але вони досі рухались. Вона зробила обманний рух, і ще один, намагаючись змусити його помилитись, але він був уважний і вимахував перед собою тим кривим кинджалом, ніби намагався підчепити рибу. Долина тим часом проносилась повз них.

Екіпаж добряче підскочив, і Шай на мить утратила рівновагу. Кантієць махнув, але не влучив, вона відповіла, але лезо лише облизало його щоку. Ще одна вибоїна, і їх кинуло одне на одного. Вільною рукою він схопив її зап’ясток і спробував ударити, але його ніж заплутався в її плащі. Вона теж схопила його за зап’ясток і викрутила вгору. Не те щоб вона так хотіла, але відпустити вже не могла. Обидва ножі безпорадно дивилися в небо, вкриті їхньою кров’ю, а вони кружляли хитким дахом.

Шай вдарила його в коліно, й те підігнулось, але сили йому не бракувало. Крок за кроком він притиснув її до парапету й почав перехиляти через нього, навалившись усією вагою. Чоловік крутнув ножем й ослабив її хватку. Обоє гарчали й сипали слиною. Дерево впивалось їй у спину, колеса гатили по землі досить близько від її голови, краплі бруду щипали щоки, а його скажене обличчя було все ближче і ближче, і ближче...

Шай смикнулась уперед і вчепилась зубами йому в ніс. Кусала й кусала, в роті стало солоно від крові, а він крутився й виривався. Раптом її кинуло назад, подих захрипів, вона перевалилась через парапет, вдарилась об борт екіпажа й застогнала. Ніж випав і пострибав по дорозі. Якимось чином вона трималась однією рукою. М’язи в плечі були на межі розриву. Вона звивалась, дорога неслась під нею. Шай виціджувала божевільні звуки крізь стиснуті зуби, а ноги її теліпались у повітрі. Вона намагалась ухопитись за парапет другою рукою, але промахнулась. Колесо зачепило черевик і мало не зірвало її. Спробувала ще раз і ухопилась пальцями. Совала рукою, стогнала, схлипувала, майже без сил. Все тіло заніміло, але вона не збиралась давати надерти собі дупу й полізла вгору.

Найманець хитався, обхопивши Темпла рукою за шию. Їхні обличчя були поруч. Обоє скреготіли вишкіреними зубами. Вона кинулась на кантійця, мало не падаючи, схопила руку, якою він тримав ніж, і викрутила обома своїми. Його щелепи тремтіли, з роздертого носа сочилась кров, очі скосились на вістря ножа, яке вона опускала до нього. Хитаючи головою, він казав щось кантійською, але вона була не в настрої слухати, навіть якби розуміла. Він захрипів, коли вістря пробило сорочку й увійшло йому в груди. Рот широко відкрився, коли лезо ковзнуло далі, аж по самісіньке руків’я. Вона навалилась, і кров полилася на дах екіпажа.

Щось було у неї в роті. Кінчик його носа. Вона виплюнула його й пробелькотіла до Темпла:

— Хто веде?

Екіпаж перехилився, почувся скрегіт, і Шай полетіла сторч.

Темпл застогнав, перевернувся і глянув у небо, широко розкинувши руки. Холодний сніг приємно торкався його шиї...

— Ай! — Він сів, скривившись від болю й дико роззираючись довкола.

Неглибокий каньйон зі стінами зі смугастого каменю, землі й утрамбованого снігу, дорога посередині, валуни, колючий чагарник. Екіпаж лежав на боці кроків за десять від нього. Одні двері відламались, а інші висіли. Одне переднє колесо відпало, а друге досі плавно оберталось. Упряж відірвалась, і коні побігли далі, в захваті від раптового звільнення. Вони вже зникали в далечині.

Сонце лише заповзало в каньйон, змушуючи золото сяяти. Слід зі скарбів простягнувся метрів на тридцять від розбитого екіпажа. Посеред усього цього сиділа Шай.

Він побіг, одразу впав, наївся снігу, виплюнув маленьку золоту монетку й поплентався далі. Вона намагалася встати. Розідраний плащ зачепився за чагарник. Поки він дійшов, вона знову впала.

— Моїй нозі каюк, — процідила вона крізь зуби. Волосся її сплуталось, а обличчя було в кривавих смугах.

— Поворушити можеш?

— Ні. Тому й каюк.

Він обхопив її рукою і не без зусиль зумів підвести їх обох на ноги. Її — на одну здорову, себе — на дві хиткі.

— Маєш план?

— Вбити тебе і сховати труп?

— Краще, ніж у мене.

Він роззирнувся на стіни каньйону, гадаючи, як вибратись, і пошкутильгав у найкращу точку. Шай стрибала поруч, обоє хрипіли від болю й натуги. Це було б навіть смішно, якби він не знав, що його колишні колеги десь поруч. Але він це знав. Тож було не смішно.

— Вибач, що вплутала тебе в це, — сказала вона.

— Я сам вплутався. Давно.

Він ухопився за кущ, але той вирвався й безнадійно впав, потягнувши за собою потік ґрунту, більша частина якого потрапила прямісінько Темплу в рот.

— Покинь мене й тікай, — сказала Шай.

— Спокусливо... — Він спробував видертись нагору в іншому місці. — Я вже намагався, але нічого доброго з того не вийшло. — Він вхопився за якесь коріння, й на нього посипався гравій. Схил був такий же ненадійний, як і він сам. — Зараз я намагаюсь не повторювати тих самих помилок...

— І як, вдається? — прохрипіла вона.

— Зараз могло б бути й краще.

Край каньйону був за кілька метрів над його рукою, але це було все одно, що й кілька кілометрів, адже він не міг...

— Гей, гей, Темпле!

Один-єдиний вершник неквапливо їхав між коліями, які лишив екіпаж. Усі інші схуднули, відколи вони поїхали зі Старікланду, але тільки не Брашіо. Він спинився неподалік, нахилився в сідлі й заговорив штирійською.

— Ну й погоня. Не думав, що ти на таке здатен.

— Капітан Брашіо! Яка приємна несподіванка!

Темпл розвернувся й став між Шай та найманцем. Така жалюгідна спроба продемонструвати галантність, що він майже її засоромився. Але відчув, що вона взяла його за руку липкими від крові пальцями, і був за це вдячний. Хоч, мабуть, вона просто намагалася не впасти.

Ззаду знов осунулась земля, і, розвернувшись, він побачив ще одного вершника із зарядженим арбалетом. Темпл відчув, як тремтять його коліна. Господи, якби ж він був сміливим. Хоч у ці останні миті.

Брашіо ліниво пришпорив свого коня.

— Я казав старому, що тобі не можна довіряти, але він завжди мав на тебе сліпоту.

— Ну, хорошого юриста складно знайти.

Темпл роззирався, ніби спосіб їхнього порятунку міг раптом вигулькнути поруч. Але цього не сталося. Він намагався додати впевненості своєму голосу.

— Відведи нас до Коски, й, можливо, я зумію все залагодити...

— Не цього разу. — Брашіо дістав свій важкий меч, шкрябнула сталь, і пальці Шай сильніше стиснули руку Темпла. Може, мови вона не розуміла, але оголений клинок не потребує перекладу. — Коска вже Іде, і, думаю, він хоче, аби до його приїзду ми вже все тут владнали. Це означає твою смерть, якщо не зрозумів.

— Так, я зрозумів, — прохрипів Темпл. — Коли ти дістав меч. Але дякую, що пояснив.

— Це найменше, що я міг зробити. Ти мені подобаєшся, Темпле. Завжди подобався. Тебе легко полюбити.

— Але ти все одно мене вб’єш.

— Ти так кажеш, наче є вибір.

— Це я винен. Як завжди. Але... — Темпл облизав губи, висмикнув руку з пальців Шай, глянув Брашіо в його стомлені очі й спробував зібрати всю свою серйозність. — Може, відпустиш дівчину? Ти ж можеш.

Брашіо похмуро глянув на Шай, котра сперлась на стіну каньйону й мовчки сиділа.

— Я б хотів. Віриш чи ні, мені не подобається вбивати жінок.

— Звісно ж, ні. Навряд тобі хочеться нести за собою когось, схожого на своїх доньок.

Брашіо невпевнено знизав плечима, ножі на його череві заворушились, і Темпл відчув, що за це можна вчепитися. Він упав навколішки в сніг, плеснув у долоні й заходився подумки молитись. Не за себе, а за Шай. Вона заслуговувала порятунку.

— Це була моя ідея. Повністю. Я її підговорив. Ти ж мене знаєш, а вона, бідолашка, легковірна, як дитина. Відпусти її. Потім тобі буде легше від цього. Відпусти її. Благаю.

Брашіо вигнув брови.

— Власне, це дуже зворушливо. Я думав, ти в усьому звинувачуватимеш її.

— Я теж зворушений, — погодився чоловік з арбалетом.

— Ми не монстри. — Брашіо витер своє сльозливе око. Інше було сухе. — Але вона намагалась нас пограбувати, чия б це не була ідея, до того ж її батько... Ні. Коска не зрозуміє. Та й ти не заплатиш за таку послугу, чи не так?

— Ні, — пробурмотів Темпл. — Ні, я про це не думав. — Він шукав якісь слова, щоб хоч відтягнути неминуче. Щось, що виграє йому ще кілька секунд. Зайвий подих. Дивно. Адже не можна сказати, що він собі подобався. — Допоможе, якщо я скажу, що був дуже п’яний?

Брашіо похитав головою.

— Ми всі були.

— Паскудне дитинство?

— Матуся зачиняла мене в шафі.

— Паскудна дорослість?

— А в кого інакше? — Кінь Брашіо підступив ближче, і його величезна тінь упала на Темпла. — То, може, встанеш? Я б краще зробив усе швидко. — Він покрутив плечем тієї руки, в якій тримав меч. — Нікому не потрібно, щоб я тебе рубав.

Темпл озирнувся на Шай, закривавлену й виснажену.

— Що він сказав? — спитала вона.

Він утомлено знизав плечима. Вона втомлено кивнула. Здається, навіть у неї не лишилося сил битися. Він звівся на ноги й закліпав до неба. Непоказне сіре небо. Якщо Бог існує, у нього немає почуття гумору. Він холоднокровний педант, який записує борги в якусь космічну бухгалтерську книгу. Усі беруть позики і зрештою мусять платити.

— Нічого особистого, — сказав Брашіо.

Темпл заплющив очі. Сонце пробивалося рожевим сяйвом крізь повіки.

— Складно не сприймати це як особисте.

— Мабуть.

Почулось якесь деренчання. Темпл скривився. Він завжди мріяв, що прийме смерть із гідністю, як Кадія. Але гідність треба тренувати, а в Темпла практики зовсім не було. Він не міг стримати сльози. Цікаво, наскільки це боляче, коли тобі відрубують голову. Чи відчуває щось людина? Він почув кілька клацань, бурчання і здригнувся. Як можна цього не відчути? Кінь Брашіо хрипів, нюхаючи землю, пролунав металевий брязкіт меча.

Темпл розплющив одне око. Брашіо ошелешено дивився вниз. З його шиї стирчала стріла, і ще дві — з грудей. Він відкрив рот, кров полилась на сорочку, почала крапати із сідла. Він повільно похилився і гепнувся обличчям додолу біля Темпла. Одна нога його застрягла в стремені.

Темпл озирнувся. Чоловік із луком зник. Його кінь спокійно стояв біля краю каньйону.

— Оце так сюрприз, — прохрипіла Шай.

Наближався інший кінь. У сідлі, схрестивши руки, сиділа Корлін. Вітерець ворушив її коротке волосся.

— Сподіваюся, приємний.

— Трохи з запізненням. — Шай ухопилась за обвислу руку Темпла й, кривлячись, підвелась. — Але, гадаю, це ми переживемо.

З усіх сторін долини мчали коні з вершниками. Десятки три. Всі добре озброєні й в обладунках. Були там і чоловіки, і жінки, старі й молоді. Декого Темпл знав ще з Криза, інших не знав узагалі. Троє-четверо тримали заряджені луки. Вони цілились не в Темпла, але й не далеко від нього. У декого було видно передпліччя й татуювання на них. Смерть Союзу. Смерть королю. Повстаньте!

— Повстанці, — прошепотів Темпл.

— Ти завжди мав талант казати очевидне. — Корлін вистрибнула із сідла, вибила ногу Брашіо зі стремена, перевернула труп, і той вирячився в небо. Гладке обличчя було все в багнюці. — Рука в порядку?

Шай відтягнула розпоротий рукав, скривилась і показала довгий поріз. Кров досі стікала їй на пальці. Від цього видовища в Темпла підігнулись коліна. Ще сильніше, ніж до цього. Дивно, що він узагалі досі стояв.

— Трохи болить, — сказала вона.

Корлін дістала з кишені бинт.

— Здається, ми таке вже проходили, правда? — Вона глянула своїми неймовірно блакитними очима на Темпла й почала обмотувати руку Шай. Здавалось, вона ніколи не кліпала. Темпла це могло б змусити нервуватись, якби в нього ще залишились нерви. — Де мій дядько?

— У Біконі, — прохрипів він.

Повстанці злазили з коней і спускали тиху каньйон, розкидаючи землю.

— Живий?

— Ми не знаємо, — сказала Шай. — Вони дізналися, що він Контус.

— Та невже? — Корлін узяла Темпла за слабку руку й поклала її Шай на зап’ясток. — Потримай. — Вона почала розстібати свій плащ.

— Лемб повернувся по нього, але вони вскочили в халепу. Тоді ми й вкрали екіпаж. Деб погнав коней, щоб виграти їм трохи... часу...

Корлін зняла плащ і кинула коню на шию. Її жилаві руки були всі в літерах, словах, гаслах, від плеча до зап’ястка.

— Я Контус, — сказала вона, діставши з-за пояса ніж.

Зависла пауза.

— О, — сказав Темпл.

— А, — сказала Шай.

Корлін, чи Контус, одним різким рухом перерізала бинт і закріпила булавкою. Її примружені очі глянули на розбитий екіпаж, спокійно роздивляючись сяюче золото.

— Здається, ви надибали трохи грошенят.

Темпл відкашлявся.

— Трохи. Останнім часом юристам платять значно більше...

— Нам треба пару коней. — Шай висмикнула забинтовану руку з пальців Темпла й поворушила пальцями. — Нікомо Коска вже недалеко.

— Ви просто не можете баз неприємностей, так? — Корлін погладила коня Брашіо по шиї. — У нас є двоє запасних. Але не задарма.

— Припускаю, торгуватись ти не маєш настрою?

— З тобою? Ні. Назвемо це вашим щедрим внеском у звільнення Старікланду.

Вона кивнула своїм товаришам, і ті заметушились, уже наготувавши мішки й сумки. Один дебелий хлопець так поспішав, що мало не збив Темпла. Дехто став навкарачки й заходився згрібати розкидане золото. Інші залізли в екіпаж і почали ламати ґрати та ящики. Драконячий скарб крали вже втретє цього тижня.

Кілька хвилин тому Темпл був непристойно багатий, але оскільки потім він мало не лишився без голови, було б неввічливо скаржитись.

— Благородна мета, — прошепотів він. — Ні в чому собі не відмовляйте.

Часи змінюються

Мер стояла у своїй звичній позі на балконі, поклавши руки на відполіровані поручні, й дивилась, як люди Карнсбріка наполегливо працюють на його новому підприємстві. Над амфітеатром уже височів величезний каркас. На тому місці, де колись був Білий Дім Папи Рінга, тепер здіймались будівельні конструкції. То була огидна в усіх сенсах будівля. Будівля, на яку вона роками спрямовувала свою ненависть, підступність і лють. І як же тепер їй цього бракувало.

Коли труп Рінга перестав гойдатись у петлі, вона стала королевою Дальнього Краю, але не встигла вхопитись за паросток тріумфу, як той зів’яв. Через різанину й пожежу населення зменшилося вдвічі. Ходили чутки, що золото закінчувалось. А тоді прийшли звістки про повстання на південь від Гоупа, і люди почали сотнями тікати з Криза. Оскільки воювати вже не було з ким, вона розпустила більшість своїх бійців. Невдоволені цим, на шляху з міста вони влаштували кілька підпалів, і велика частина того, що ще вціліло, теж згоріла. Будівлі стояли порожні, тож ніхто не платив ренти. Ділянки в місті й у горах, за які колись убивали, знецінились в одну мить. Більшість ігрових зал і будинків розпусти стояли забиті дошками. Лише мізерна цівка людей текла в її Церкву Костей, де вона колись гребла гроші так, ніби керувала монетним двором.

Криз був її єдиним бастіоном. І він став майже нічого не вартий.

Іноді у Мера виникало враження, що вона все життя щось будувала потом і кров’ю, а зараз дивилась, як воно руйнується. Через її власну гординю, мстивість інших і сліпу непередбачуваність бандитської долі. Одна втеча за іншою. Зрештою, вона навіть позбулася свого імені. Ще й зараз завжди тримала напоготові спаковані речі. Мер осушила келих і налила ще.

От що таке відвага. Приймати свої розчарування і невдачі, провину і сором, отримані й завдані рани. Приймати й лишати в минулому. Починати спочатку. Плювати на вчора і дивитись у завтра з високо піднятою головою. Часи змінюються. Процвітають ті, хто вміє це передбачати, будує плани й змінюється сам. Тож вона уклала угоду з Карнсбріком і знову розділила свою вистраждану маленьку імперію, без зайвих суперечок.

На той момент його маленьке підприємство вже стало збіса великим, адже він переобладнав порожній бордель. Чорний дим линув із двох олов’яних димарів, а потім і з трьох цегляних, заповнюючи всю долину й переслідуючи нечисленних повій, котрі досі мляво пропонували свої послуги з балконів.

Судячи з усього, димарі його нового підприємства виростуть удвічі. Найбільша споруда на сотню кілометрів. Вона навіть не знала, що він там робитиме, за винятком того, що це якось пов’язано з вугіллям. Зрештою виявилось, що золота в горах мало, а цю чорну субстанцію вони продукували у величезних кількостях. Коли підприємство розрослось, Меру почало здаватися, що, можливо, їй було краще мати через дорогу Папу Рінга. Принаймні його вона розуміла. Але Рінга не стало, як не стало й світу, за який вони воювали. Розвіявся, як дим. Карнсбрік привозив людей, які будували, копали й топили печі. Чистіших, спокійніших і тверезіших людей, ніж ті, до яких звик Криз, але їх теж треба було розважати.

— Часи змінюються, га? — Вона підняла келих, ніби салютуючи комусь. Можливо, Папі Рінгу. Або колишній собі, котра ще мала якесь ім’я. Вона помітила щось крізь келих і опустила його. Головною вулицею їхали двоє вершників. Один тримався за поранену руку. То була та дівчина, Шай Саус. Вона і Темпл, юрист.

Мер насупилась. Коли двадцять років тікаєш від катастроф, вчишся внюхувати небезпеку за тисячу кроків, і тепер, коли ці двоє спинились біля її дверей, у носі їй аж залоскотало. Темпл сповз із коня, впав у грязюку, встав і заходився допомагати Шай, яка сильно кульгала.

Мер осушила склянку і прицмокнула. Застібаючи під горло комірець, вона глянула на буфет, де лежали спаковані речі, гадаючи, чи не настане сьогодні їхній день.

Деякі люди — це суцільна халепа. Наприклад, Нікомо Коска. І Лемб. А ще є люди недуже проблемні, але котрі якось примудряються запускати небезпеку всередину щоразу, як відчиняють двері. Вона завжди підозрювала, що Темпл був одним із таких. Мер збігла сходами, сперлась на стійку, глянула на нього і знову в цьому переконалася. Його одяг був роздертий, у крові та пилюці. Обличчя було дике, а груди важко підіймались і опускались.

— Здається, ти дуже поспішав, — сказала вона.

Він подивився на неї з малесеньким проблиском провини в очах.

— Можна й так сказати.

— А по дорозі втрапив у якусь халепу.

— Так теж можна сказати. Наллєте мені випити?

— А заплатити в тебе є чим?

— Ні.

— У мене не благодійна організація. Що ти тут робиш?

Він узяв паузу, щоб підготуватись, а тоді, наче ілюзіоніст, продемонстрував свій вираз максимальної серйозності. Вона одразу насторожилась.

— Мені більше нікуди податися.

— Певен, що все спробував? — Вона примружилась. — Де Коска?

Він ковтнув клубок у горлі.

— Смішно, що ви спитали.

— Я не сміюсь.

— Ні.

— То, мабуть, це не смішно?

— Ні. — Він швидко відмовився від серйозності на користь звичайного страху. — Гадаю, він за кілька годин їзди звідси.

— Він їде сюди?

— Думаю, так.

— З усіма своїми людьми.

— З усіма, що лишились.

— А скільки їх?

— Дехто загинув у горах, дехто втік...

— Скільки?

— Гадаю, все ж не менше сотні.

Мер стиснула кулаки, й нігті впились у долоні.

— А Інквізитор?

— На місці, наскільки мені відомо.

— Чого їм треба?

— Інквізитор хоче тортурами прокласти собі шлях у світле майбутнє.

— А Коска?

— Коска хоче скарб у вигляді древнього золота, який він вкрав у Дракононароджених і який... — Темпл нервово смикав свій потертий комір. — Я вкрав у нього.

— І де тепер це двічі вкрадене багатство?

Темпл скривився.

— Вкрали. Забрала жінка, на ім’я Корлін. Виявилось, що вона лідер повстанців, Контус. Якийсь день несподіванок, — закінчив він тупо.

— Здається, так, — прошепотіла Мер. — Де Корлін?

Темпл безпорадно стенув плечима, як він любив.

— Здиміла.

Меру це не сподобалось.

— У мене немає стільки людей, щоб з ними битися, — сказала вона. — У мене немає стільки грошей, щоб від них відкупитись. У мене немає стародавніх скарбів для Нікомо клятого Коски і точно немає світлого майбутнього для Інквізитора довбаного Лорсена! Чи є шанс, що їх задовольнить твоя голова?

Темпл ковтнув клубок.

— Боюсь, ні.

— Я теж так думаю. Але за відсутності кращих варіантів, можливо, мені доведеться зробити їм таку пропозицію.

— Насправді... — Темпл облизав губи. — У мене є варіант.

Мер схопила Темпла за сорочку й смикнула до себе.

— Хороший? Найкращий варіант, що я колись чула?

— Дуже сумніваюсь, але оскільки так склалися обставини... У вас ще є той договір?

— Я втомився, — сказав капрал Брайт, байдуже дивлячись на купу халуп, якою був Криз.

— Ага, — відповів Старий Ког.

Доводилось докладати чималих зусиль, щоб не давати повікам опуститися. А вони були важкі після вчорашньої гулянки, потім від жаху перед скаженими кіньми, від довгої прогулянки пішки й важкої поїздки.

— І весь брудний, — сказав Брайт.

— Ага.

Дим учорашніх пожеж, качання по землі під час втечі від коней, а потім рівномірний душ із багна з-під копит скакунів, що їхали попереду.

— Усе болить, — сказав Брайт.

— Не сумніваюсь.

Знову вчорашня гулянка, ще одна поїздка. У Кога досі боліла рука після падіння в горах, а стара рана на дупі взагалі ніколи не заспокоювалась. Хто б міг подумати, що стріла в дупі може зіпсувати людині все життя. Дупні обладунки. Ось ключ до успішного життя найманця.

— Важкий цей похід, — сказав Ког.

— Якщо так можна сказати про пів року їзди, пияцтва, вбивств і грабунку.

— А про що ж ще?

Брайт замислився.

— Правда. Але ж ти бачив і гірше? Ти вже стільки років із Коскою.

— На Півночі було холодніше. У Кадірі було більше пилюки. У тій останній штирійській катавасії було більше крові. Якоїсь миті все військо підняло бунт. — Він посунув кайдани на поясі. — Довелось відмовитися від ланцюгів І вішати за кожне порушення. Але якщо добре подумати, то ні. Гіршого я не бачив.

Ког добряче відхаркався, задумливо покрутив шмарклі в роті, відхилився назад і плюнув у відчинене вікно халупи.

— Ніколи не бачив, щоб хтось так плював, — сказав Брайт.

— Просто потрібна практика, — сказав Ког. — Як і в усьому.

— Не зупинятись! — гаркнув через плече Коска, який їхав на чолі колони.

Якщо вісімнадцять людей можна назвати колоною. Але їм ще пощастило. Решта війська, швидше за все, досі брела через плато пішки. Ті, хто вижив.

Думки Брайта, очевидно, линули в тому ж напрямку.

— Багато хороших людей ми втратили за останні тижні.

— Хороші — відносне поняття.

— Ти мене зрозумів. Не можу повірити, що Брашіо мертвий.

— Це втрата.

— І Джубаїр.

— Я не дуже шкодую, що голова того чорного вилупка більше не з тілом.

— Так, він був дивним, але такий союзник не завадить, коли стає складно.

— Краще просто не втрапляти в складні ситуації.

Брайт скоса на нього глянув і трохи притримав коня, щоб попереду ніхто не почув.

— Повністю згоден. Я хочу повернутись додому, от про що я.

— А де дім у таких, як ми?

— Тоді хочу податись куди завгодно, аби тут не залишатися.

Ког глянув на сплутану масу деревини й руїн, на яку перетворився Криз. Це місце ніколи не тішило культурну публіку, а тим паче тепер, коли, судячи з усього, більша частина міста згоріла, а решта стояла майже безлюдна. Ті, хто лишились, здавалося, просто не мали змоги поїхати або опинились надто далеко, щоб намагатися. Надзвичайно жалюгідний на вигляд жебрак прошкутильгав за ними кілька кроків із простягнутою рукою, а тоді гепнувся в канаву. На іншому боці вулиці сміялась беззуба жінка. Божевільна. Або ж почула щось дуже смішне. Та, швидше за все, божевільна.

— Я розумію, про що ти, — сказав Ког. — Але ж треба знайти гроші.

Хоч він і не був абсолютно певен, що хоче їх знайти. Усе життя він хапався за кожну монету, до якої могли дотягнутись його бородавчасті пальці. Аж раптом отримав стільки золота, що, здавалось, воно вже нічого не варте. Враховуючи це, світ загалом утратив будь-який сенс.

— А ти хіба не прихопив трохи?

— Звісно. Трохи.

Власне, більш ніж трохи. Насправді мішечок у нього під пахвою був забитий монетами. Не так, щоб нести було важко, але цілком пристойно.

— Ми всі прихопили, — пробурмотів Брайт. — Виходить, насправді ми шукаємо гроші Коски, чи не так?

Ког насупився.

— Є ще принципи й усе таке.

— Принципи? Серйозно?

— Не можна просто так дозволяти людям тебе грабувати.

— Ми самі це золото вкрали, забув? — сказав Брайт. Із цим важко було сперечатись. — Кажу тобі, воно прокляте. З тієї секунди, як ми його торкнулися, стає все гірше й гірше.

— Не існує ніяких проклять.

— Скажи це Брашіо і Джубаїру. Скільки нас вийшло зі Старікланду?

— Якщо вірити Любчику, понад чотири сотні, а він не помиляється в підрахунках.

— А скільки нас тепер?

Ког відкрив рота й закрив. Суть була очевидною.

— Отож, — сказав Брайт. — Поблукаємо тут ще трохи, і не лишиться нікого.

Ког щось пробурчав і знову сплюнув, цього разу у вікно на першому поверсі. Зрештою, митець має кидати собі виклики.

— Я вже давно з Коскою.

— Часи змінюються. Ти подивись на це місце. — Брайт кивнув головою на порожні халупи, що місяць чи два тому кишіли людьми. — Що це взагалі за сморід?

Ког наморщив ніс. Звісно, тут завжди тхнуло, але той здоровий бадьорий сморід лайна і нікчемного життя завжди нагадував йому дім. Тепер же тут тхнуло чимось їдким і скрізь висіла пелена коричневого диму.

— Не знаю. Мені й байдуже.

— Я хочу додому, — сказав нещасний Брайт.

Колона наближалась до центру міста, якщо можна було це так назвати. На одному боці вулиці щось будували. Риштування і високо складені матеріали ходили ходором. На іншому боці стояла Церква Костей, де Ког провів кілька приємних вечорів місяць чи два тому. Коска попереду підняв кулак, даючи сигнал спинитись, з допомогою сержанта Любчика виліз із сідла й важко спустився на землю.

Мер чекала на сходах у чорній сукні, застібнутій під горло. Яка ж жінка. Леді, подумав Ког, викопавши це слово з найглибших закутків пам’яті.

— Генерале Коско, — сказала вона, тепло всміхаючись. — Не думала...

— Не вдавай здивування! — гаркнув він.

— Але я таки здивована. Ви не дуже вчасно, ми саме чекаємо...

— Де моє золото?

— Вибачте?

— Можеш скільки завгодно вдавати невинність. Але ми обоє знаємо правду. Тоді де мій клятий юрист?

— Всередині, але...

Старий проштовхнувся повз неї і пошкандибав сходами. Любчик, Сворбрек і капітан Дімбік пішли за ним.

Мер акуратно схопила Лорсена за руку.

— Інквізиторе Лорсене. Я протестую.

Він насупився.

— Моя дорога пані Мер. Я протестую вже місяцями. Але це не дуже допомагає.

Коска, здається, не звернув уваги на півдесятка головорізів, що стояли біля дверей. Але Ког звернув, піднімаючись сходами за рештою. І, судячи зі стурбованого виразу на обличчі Брайта, той теж їх зауважив. Може, військо й мало більше людей, а ще більше плентались сюди через плато, але Ког не дуже хотів битися тут і зараз.

Битись у нього не було жодного бажання.

Капітан Дімбік поправив уніформу, хоч спереду вона була вся в багні. Хоч і розходилась по швах. Хоч він уже не був причетним до армії, не мав нації, бився без мотивів і принципів, прийнятних для нормальної людини. Хоч він абсолютно загубився, відчайдушно приховуючи бездонну ненависть і жалість до себе.

Все одно краще мати акуратний вигляд.

Заклад змінився з їхнього останнього візиту. З ігрової зали повиносили чимало начиння, лишивши голі скрипучі дошки. Столи для гри в кості й карти зсунули до стін, жінок вигнали, клієнтів не було. Лишилось тільки з десяток добре озброєних головорізів Мера, що розійшлись по залі й пильно стежили. За довгою стійкою витирав склянки чоловік, а посеред кімнати стояв один-единий стіл. Очевидно, його нещодавно почистили, та все одно було помітно, який він старий. Темпл сидів за ним зі стосом паперів, на диво спокійний, враховуючи, що його оточили люди Дімбіка.

Та чи можна взагалі назвати їх людьми? Вони були максимально обідрані й виснажені, а їхній бойовий дух, що ніколи й не був сильним, сягнув дна. Вони ніколи не були перспективними представниками людської раси. Колись давно Дімбік намагався привити їм трохи дисципліни. Після того, як його звільнили з армії. Після тієї ганьби. Невиразно, наче дивився через заповнену димом кімнату, він пригадав свій перший день в уніформі. Він був такий гарний, натхненний карколомними історіями. Перед ним відкривалась прекрасна кар’єра. Він знову поправив нещасні рештки форми. Як він міг так низько впасти? Він був навіть не покидьком. Лакеєм для покидьків.

Сумнозвісний Нікомо Коска шурував порожньою залою, його зігнуті шпори бряжчали, очі впилися в Темпла, а на щурячому обличчі застиг вираз мстивої ненависті. Він пішов до стійки, куди ж іще? Узяв пляшку, витягнув зубами корок і одним махом видудлив добру чверть.

— А ось і він! — прохрипів старий. — Зозуля в гнізді! Змія за пазухою! Ця... ця...

— Личинка в лайні? — припустив Темпл.

— Чому б і ні, якщо на те пішло? Як там казав Вертуріо? Не бійся ворогів, бійся друзів, завжди. Однозначно мудріша людина, ніж я! Я пробачив тобі! Пробачив тобі, а ти мені як відплатив? Сподіваюсь, ти записуєш, Сворбреку! Можеш скласти невелику притчу про спокуту й ціну зради. — Письменник кинувся шукати олівець, коли похмура посмішка Коски зів’яла. — Де моє золото, Темпле?

— У мене його нема. — Юрист підняв стос своїх паперів. — Але є ось це.

— Сподіваюсь, це щось цінне, — гаркнув Коска і приклався до пляшки. Сержант Любчик пішов до одного зі столів і розкладав кості на купки, очевидно, не помічаючи довколишньої напруги. Інквізитор Лорсен коротко кивнув Дімбіку, коли увійшов. Дімбік шанобливо кивнув у відповідь, облизав палець і поправив волосся, гадаючи, чи серйозно говорив Інквізитор, коли обіцяв йому місце в Королівській Службі, щойно вони повернуться в Адуа. Мабуть, не серйозно, але всім потрібні мрії, за які можна триматися. Надія на другий шанс, якщо не на перший...

— Це договір. — Темпл говорив достатньо голосно, аби всі чули. — Згідно з ним, Криз і прилеглі території переходять у підданство Імперії. Підозрюю, що його світлість імператор не зрадіє, коли дізнається, що на його територію зазіхають озброєні люди, яких спонсорує Союз.

— Я тобі таке посягання влаштую, що довіку не забудеш. — Коска поклав ліву долоню на руків’я меча. — Де в біса моє золото?

Ситуація неминуче наближалась до кровопролиття. Розстібались плащі, нетерплячі руки тягнулись до клинків у піхвах, очі примружувались. Двоє людей Дімбіка зняли запобіжники з гачків своїх арбалетів. Чоловік, який витирав склянки, потягнувся до чогось під стійкою, і Дімбік не сумнівався, що те щось має вістря. Він дивився на все це з безпорадним відчуттям наростаючого жаху. Він ненавидів насилля. Дімбік став солдатом заради уніформи. Заради еполетів, парадів, оркестрів...

— Чекайте! — вискочив посеред кімнати Лорсен. Дімбік зрадів, що в когось авторитетного ще є здоровий глузд. — Його ясновельможність Пайк чітко сказав, що не повинно бути жодних сутичок з Імперією! — Він вихопив договір у Темпла. — Ця експедиція і так катастрофа, не вистачало ще почати війну!

— Ти ж не сприймаєш цю шараду серйозно? — реготнув Коска. — Він бреше, щоб вижити!

— Не цього разу. — Мер ковзнула в кімнату в супроводі ще двох людей. Один з них не мав ока, але це лише робило його більш загрозливим. — Цей документ схвалено обраними представниками міста Криз, і він має юридичну силу.

— Гадаю, це моя найкраща робота. — Якщо Темпл і брехав, робив він це значно більш само вдоволено, ніж зазвичай. — Договір спирається на принцип недоторканності права власності, закріплений при утворенні Союзу, посилається на давні імперські територіальні претензії та навіть підпадає під дію гірничого права. Я певен, що його визнає будь-який суд.

— На жаль, мій юрист покинув службу, — процідив крізь зуби Коска. — Тож якщо ми оскаржуватимемо твій договір, то зробимо це в суді гострих клинків.

Лорсен пирхнув.

— Він навіть не підписаний. — І кинув документ на стіл.

Коска зіщулив свої червоні очі.

— А якби й був підписаний? Ти, Темпле, точно мав би знати, що єдиний закон, який має значення, — це той, що підкріплений силою. Найближчі імперські загони за кілька тижнів їзди звідси.

Темпл всміхнувся ще ширше.

— О, вони трохи ближче.

Двері раптом настіж відчинилися, і під ошелешені погляди озброєної до зубів ватаги до Церкви Костей зайшли солдати. Імперські військові в позолочених наголінниках і нагрудниках, із широкими списами в руках і короткими мечами на поясах, із круглими щитами, на яких була зображена рука Ювенса, п’ять блискавок і сніп пшениці. Здавалось, вони вийшли з прадавніх часів.

— Якого біса... — пробурмотів Коска.

Оточений цією почесною вартою, йшов старий. Його коротка борода була біла, як сніг, а позолочений шолом прикрашав високий плюмаж. Він ішов повільно, ніби йому щось боліло, але тримався чудово. Він не дивився довкола, наче Коска зі своїми людьми, Мер зі своїми, Темпл, Лорсен та решта були якимись комахами. Ніби він був богом, якому довелось спуститися до мерзенних смертних. Найманці нервово розступались, більше налякані не легіонами імператора, а недоторканною аурою старого. Мер упала йому в ноги під шурхіт своїх спідниць.

— Легате Сармісе, — видихнула вона. — Ваша високоповажносте, для нас невимовна честь бачити вас...

У Дімбіка відвисла щелепа. Легат Сарміс, який розбив ворогів імператора у Третій Битві при Дарміумі й наказав стратити всіх полонених. Який на все Світове Коло славився своєю військовою геніальністю та безжальністю. Котрий, як вони думали, був за сотні кілометрів на південь звідси. І от він перед ними, власною персоною. Дімбіку здалось, що він уже десь бачив це надзвичайне обличчя. Можливо, на монетах.

— Честь, адже моя присутність — це присутність його світлості імператора Ґолтуса Першого, — виголосив старий.

Може, тіло легата й ослабло з віком, але голос його, приправлений легким імперським акцентом, був величним і страхітливим, як грім над головою. Коліна Дімбіка, що завжди слабнули, коли відчували владу, поривались зігнутися.

— Де приладдя? — сказав легат.

Мер встала й покірно вказала на стіл, де Темпл уже поклав ручку й документ. Сарміб щось пробурчав і схилився над ним.

— Я підписую іменем Голтуса, адже його рука — це рука імператора. — Із такою пишністю, що була б недоречною за інших обставин, він поставив підпис. — Готово. Тепер ви стоїте на імперській землі та стаєте підданими Імперії під захистом його світлості! Зігрітими його щедрістю. Упокореними його законом.

Коли відлуння стихло, він насупився, ніби лише щойно помітив найманців. Його безжальний погляд ковзнув по них, і Дімбіка пройняли дрижаки.

Сарміс заговорив зі страшною чіткістю.

— Хто ці люди?

Навіть Коску на якийсь час заткнула театральність моменту, але тепер, на превелике розчарування решти, до нього повернувся голос. Він був слабким, майже комічним на тлі голосу легата, та все ж він заговорив, махаючи напівпорожньою пляшкою:

— Я Нікомо Коска, генерал-капітан війська Милосердної Руки, і...

— І ми вже йдемо! — гаркнув Лорсен, схопивши Коску за лікоть.

Але той не зрушив з місця.

— Без мого золота? Я так не думаю!

Дімбіку вже було байдуже, чим це скінчиться. Як і решті. Любчик кидав собі кості. Одноокий головоріз Мера раптом дістав ніж. Не на добро це.

— Годі! — зашипів Лорсен, уже тягнучи Коску. — Коли повернемось у Старікланд, кожен усе одно отримає премію! Кожен!

Сворбрек присів біля стійки, очевидно, намагаючись провалитися крізь підлогу, і навіжено строчив у блокноті. Сержант Ког мав хороші інстинкти, тож відходив до дверей. Розклад сил змінився, і не на краще. Дімбік благав старого дурня Коску дочекатись підкріплення, але з таким самим успіхом можна було сперечатися зі стіною. І тепер достатньо було хоч комусь спустити гачок, щоб почалась різанина.

Дімбік простягнув руку до лучників, як до невгамовного коня.

— Спокійно...

— Срав я на твою премію! — прогарчав Коска, намагаючись відкараскатись від Лорсена. — Де моє довбане золото?

Мер відступила, притиснувши бліду руку до грудей, але Сарміс, здавалось, навпаки, випростався, а його сиві брови насупились.

— Що це за нахабство?

— Я б хотів вибачитись, — пролепетав Темпл. — Ми...

Сарміс ударив його в обличчя тильною стороною долоні, й він упав на підлогу.

— Ставай навколішки, коли звертаєшся до мене!

У Дімбіка пересохло в роті, а кров гупала в голові. Абсолютно нечесно, що він муситиме померти за абсурдні амбіції Коски. Його стрічка вже віддала життя за сумнівну мету, і цієї жертви було більш ніж достатньо. Якось Дімбіку сказали, що найкращі солдати рідко бувають відважними. Тоді він і зрозумів, що це справа саме для нього. Він посунув долоню до меча, гадки не маючи, що робитиме, коли візьметься за руків’я.

— Я не дозволю знову мене розчарувати! — верещав Коска, намагаючись дотягнутися до свого меча, поки Лорсен його тримав. У другій руці він досі стискав напівпорожню пляшку. — Воїни Милосердної Руки! Оголіть свої...

— Ні! — Голос Лорсена гримнув, наче хтось гупнув дверима. — Генерал-капітане Дімбіку, заарештуйте зрадника Нікомо Коску!

Зависла невелика пауза.

Мабуть, на частку секунди, але здавалось, що значно довше. Усі оцінювали шанси й наслідки. Гадали, на чиєму боці сила. Усе потроху ставало на місця в голові Дімбіка та решти присутніх. Частка секунди, і все змінилось.

— Звісно, Інквізиторе, — сказав Дімбік.

Двоє лучників підняли зброю і націлили на Коску. Вони були немов трохи здивованими, та все ж зробили це.

Любчик відірвав погляд від костей і трохи насупився.

— Два, — сказав він.

Коска глипнув на Дімбіка з відвислою щелепою.

— То он як воно? — Пляшка випала з його онімілих пальців, дзенькнула об підлогу й покотилась, розливаючи випивку. — Он як воно, так?

— А як ще? — сказав Дімбік. — Сержанте Когу.

Поважний солдат ступив уперед із вражаючою військовою спритністю.

— Так, сер?

— Будь ласка, заберіть зброю у пана Коски, пана Любчика і пана Сворбрека.

— І вдягніть на них кайдани, — сказав Лорсен. — Коли повернемось, вони постануть перед судом.

— А мене за що? — пискнув Сворбрек, вибалушивши очі, наче блюдця.

— А чому б ні? — Капрал Брайт оглянув письменника, зброї не знайшов, але вирвав у нього олівець, кинув на підлогу й театрально розтоптав.

— В’язень? — пробурмотів Любчик. Невідомо чому, він легенько всміхнувся, коли на ньому замкнулись кайдани.

— Я ще повернусь! — гарчав Коска, плюючись через плече, поки Ког тягнув його геть. — Смійтесь, поки можете, бо Нікомо Коска завжди сміється останнім! Я вам усім помщуся! Я не розчаруюся знову! Я... — Двері за ним зачинилися.

— Хто цей п’яниця? — спитав Сарміс.

— Нікомо Коска, ваша високоповажносте, — пробурмотів Темпл, досі на колінах, притискаючи руку до закривавленого рота. — Сумнозвісний солдат удачі.

— Ніколи про нього не чув, — прохрипів легат.

Лорсен поклав руку на груди й низько вклонився.

— Ваша високоповажносте, благаю, прийміть мої вибачення за будь-які незручності, порушення і...

— У вас вісім тижнів, щоб покинути територію Імперії, — сказав Сарміс. — Кожного, кого впіймають у межах наших кордонів після цього, поховають заживо. — Він змахнув із нагрудника пилюку. — У вас є така річ, як ванна?

— Звісно, ваша високоповажносте, — пробурмотіла Мер, мало не повзучи. — Зробимо все якнайкраще. — Вона зиркнула на Дімбіка й повела легата до сходів. — Забирайтесь, — прошипіла вона.

Новий генерал-капітан радо скорився. З величезним полегшенням він і його люди вийшли на вулицю й почали готувати втомлених коней до поїздки. Коску посадили в сідло. Його рідке волосся розтріпалось, і він дивився на Дімбіка з виразом приголомшеного смутку.

— Пам’ятаю, як я тебе наймав, — пробурчав він. — П’яного, зневаженого, нікчемного. Я милосердно простягнув тобі руку. — Він спробував це відтворити, але заважали кайдани.

Дімбік пригладив волосся.

— Часи змінюються.

— Ось воно, правосуддя, га, Сворбреку? Ось вона, вірність! Добре всі роздивіться, ось до чого призводить милосердя! Наслідки ввічливої поведінки й чистих думок!

— Заради Бога, заткніть його хтось, — гаркнув Лорсен. Ког перехилився в сідлі й запхав Косці в рота пару шкарпеток.

Дімбік нахилився ближче до Інквізитора.

— Можливо, краще їх убити. У Коски вистачає друзів у війську і...

— Слушне зауваження, я його приймаю, але ні. Глянь на нього.

Сумнозвісний найманець справді мав жалюгідний вигляд. Сидів згорблений, зі скутими за спиною руками. Його порваний брудний плащ перекосився, позолота на нагруднику облущилась, і лишилась тільки іржа. Його зморшкувата шкіра була вкрита висипом, а з рота стирчали шкарпетки.

— Людина вчорашнього дня. Якщо він узагалі був людиною. І в будь-якому разі, мій дорогий генерал-капітане... — На цих словах Дімбік випростався й поправив уніформу.

Йому дуже подобалось, як це звучить. — Треба ж на когось усе повісити.

Попри сильний біль у животі й ногах, попри піт, що тік під обладунком, він незворушно стояв на балконі, потужний, як могутній дуб, поки найманці не зникли в тумані. Чи міг видатний легат Сарміс, безжальний командир, непереможний генерал, права рука імператора, якого боялись у всьому Світовому Колі, проявити хоч дещицю слабкості?

Здавалось, минув цілий вік агонії, поки на балкон вийшла Мер із Темплом і сказала заповітні слова:

— Вони поїхали.

Кожна частинка його тіла обвисла, й він застогнав із глибини свого нутра. Зняв цей сміховинний шолом і витер тремтячою рукою піт із чола. Він сумнівався, що за всі свої роки в театрі вдягав більш абсурдний костюм. Втім, може, зараз захоплена аудиторія й не кидала на сцену квіти, як у Будинку Драми Адуа, де він грав Першого з Mari, але задоволення від цього було не меншим.

— Я ж казав, що зіграю ще одну видатну виставу! — сказав Лестек.

— І зіграв, — погодилася Мер.

— Але ви двоє пристойно допомогли як для аматорів. Наважусь сказати, що у вас є перспективи в театрі.

— Обов’язково треба було мене бити? — спитав Темпл, торкнувшись розсіченої губи.

— Хтось же мусив, — пробурмотіла Мер.

— Краще спитай, чи вдарив би тебе справжній жахливий легат Сарміс. От його і звинувачуй, — сказав Лестек. — Секрет успішного виступу в деталях, хлопче, в деталях! Треба повністю зануритись у роль. І подякуйте моєму маленькому легіону, поки вони не розійшлись. Це була колективна робота.

— Як на п’ятьох столярів, трьох збанкрутілих старателів, перукаря й п’яницю, з них вийшла непогана почесна варта, — сказав Темпл.

— Той п’яниця, як не дивно, добряче вимився, — сказав Лестек.

— Чудова знахідка, — додала Мер.

— Невже спрацювало? — Пришкандибала Шай Саус і сперлась на одвірок.

— Я ж казав, що спрацює, — відповів Темпл.

— Але ти явно в це не вірив.

— Ні, — визнав він, задивившись на небо. — Мабуть, Бог таки існує.

— Ти впевнений, що вони повірять? — спитала Мер. — Коли зберуть решту війська й матимуть час усе обдумати?

— Люди вірять у те, у що хочуть вірити, — сказав Темпл. — Косці кінець. А ті покидьки хочуть додому.

— Перемога культури над варварством! — сказав Лестек, провівши рукою по шлейфу на шоломі.

— Перемога закону над хаосом, — сказав Темпл, обмахуючись своїм ні на що не придатним договором.

— Перемога брехні й та на грані, — сказала Мер.

Шай Саус стенула плечима й сказала з притаманною їй простотою:

— Перемога є перемога.

— Щира правда! — Лестек глибоко вдихнув носом і, попри біль, попри те, що знав, що йому не довго лишилось, а може, й саме через це, видихнув із казковим задоволенням. — У молодості я вважав щасливі кінцівки нудними, але з віком ціную їх усе більше.

Ціна

Шай зачерпнула жменю води, хлюпнула собі в обличчя й застогнала, адже та була крижана. Вона потерла кінчиками пальців свої втомлені повіки, щоки й рот. Зігнулась над раковиною. Її блякле відображення бралось колами від крапель, що падали з обличчя. Вода була рожева від крові. Складно сказати, від якої саме. Останні кілька місяців її лупцювали, як бійця в ямі. Тільки без призів.

На одній руці закручувався довгий опік від мотузки, на іншій був свіжий поріз. Кров проступала крізь бинти. Руки були подерті з усіх сторін, нігті потріскались, кісточки вкриті струпами. Вона торкнулася шраму за вухом. Дарунок на згадку від того Духа. Він мало все вухо не відчикрижив, щоб точно її запам’ятати. Відчувала гулі й струпи на голові, порізи на обличчі. Походження деяких уже й не пригадувала. Вона згорбилась, вигнула спину, і всі незліченні рани, садна й синці кинулись на неї, наче хор потворних тоненьких голосів.

Шай визирнула на вулицю й задивилась на дітей. Маджуд знайшов їм новий одяг. Темний костюм і сорочку для Піта, зелену сукню з мереживом на рукавах для Ро. Шай ніколи не могла собі дозволити таке їм купити. Вони скидались би на дітей якогось багатія, якби не голені голови. Темний пушок лише почав відростати. Карнсбрік показував свою величезну нову будівлю й завзято жестикулював. Ро дивилась і серйозно слухала, а Піт буцав камінець.

Шай шмигнула носом, ковтнула клубок у горлі й знову бризнула собі в обличчя водою. Не можна ж плакати, якщо очі й так мокрі, правда ж? Вона мала б стрибати від щастя. Попри мізерні шанси, труднощі й небезпеки, вона їх повернула.

Але тепер думала лише про те, якою ціною.

Загинули люди. За кимось вона сумуватиме, за більшістю — ні. Когось вона навіть назвала б справжнім злом, хоч сам себе злом ніхто не вважає. Хай там як, вони мертві. Тепер вони вже не зроблять нічого путнього, не виправлять те, на що витратили ціле життя. Вони просто випали з цього світу й перетворились на багно. Санджид і його Духи. Папа Рінг і його головорізи. Ваердінур і його Дракононароджені. Ліф лишився в землі посеред рівнин, Ґреґа Кантлісс виконує танок повішеника, Брашіо нашпигували стрілами, а...

Вона занурила обличчя в шмат тканини й почала терти так сильно, ніби могла стерти їх усіх, але вони міцно за неї вчепилися. Витатуювались на ній, як повстанські гасла на руках Корлін.

Це все її провина? Це вона все почала, коли приїхала сюди, як вибитий камінь, з якого починається зсув? А може, винен Кантлісс, чи Ваердінур, чи Лемб? Може, всі винні? Голова розколювалась від спроб розірвати хитросплетіння всього, що сталось. Вона намагалась триматися власної лінії огидних думок і шукала, кого б звинуватити, як відчайдушний шахтар, що копається в струмку. Сенсу в цьому було не більше, ніж у длубанні струпів. Та все ж тепер, коли все скінчилось, вона не могла не озиратися.

Шай дошкутильгала до ліжка й сіла під скрип старих пружин. Обхопила себе руками, кривилась і смикалась, а події миготіли спалахами, ніби відбувалися зараз.

Кантлісс б’є її головою об ніжку столу. Її ніж входить у плоть. Хтось стогне їй в обличчя. Все, що вона мусила робити. Боролася зі скаженим Духом. Ліф без вух. Голова Санджида злітає і гупає об землю. Або вони, або вона. Та дівчина, яку вона застрелила. Не набагато старша за Ро. Стріла цілить у коня, й вершник падає. Не було вибору, у неї не було вибору. Лемб кинув її об стіну, череп Ваердінура розколовся, клац, вона впала з екіпажа, перекрутилась, знову і знову...

Стукіт у двері змусив її смикнутись, і вона витерла очі бинтами.

— Хто там? — Вона намагалась говорити так, ніби то був звичайний ранок.

— Твій юрист. — Темпл відчинив двері з тим серйозним виразом обличчя, справжність якого завжди викликала у неї сумніви. — З тобою все гаразд?

— Бували в мене й легші роки.

— Я можу якось допомогти?

— Гадаю, вже трохи запізно просити тебе дивитися, щоб екіпаж не злетів з дороги.

— Трохи. — Він підійшов і сів поруч. Їй не було незручно. Коли люди разом проходять те, через що пройшли вони, незручність втрачає актуальність. — Мер хоче, щоб ми поїхали звідси. Каже, ми приносимо нещастя.

— Не посперечаєшся. Дивно, що вона тебе не вбила.

— Гадаю, все ще можливо.

— Але треба ще трохи почекати. — Шай забурчала, намагаючись запхнути ногу в черевик і зрозуміти, наскільки болить щиколотка. Боліла сильно, тож вона припинила. — Поки повернеться Лемб.

Запала мовчанка. Мовчанка, в якій Темпл не сказав: «Ти справді думаєш, що він повернеться?». Натомість він кивнув, наче Лемб точно прийде не пізніше, ніж завтра, і вона була дуже за це вдячна.

— А потім куди?

— Це питання. — Нове життя на заході не надто відрізнялось від старого. Жодних коротких стежок до багатства, принаймні таких, якими пішла б розсудлива жінка. Та й дітям тут не місце. Вона ніколи не думала, що фермерство здасться їй доречним варіантом, але тепер тільки стенула плечима. — Гадаю, Ближній Край — це для мене. Життя непросте, але легшого я нічого не вигадаю.

— Я чув, Солодкий Деб і Плакуча Скеля збирають Товариство, щоб повертатися. Маджуд теж поїде. Хоче укласти якісь угоди в Адуа. І лорд Інгельштад теж.

— Якщо дорогою трапляться Духи, його жінка вб’є їх одним своїм поглядом.

— Вона лишається. Чув, вона за безцінь придбала готель Камлінга.

— Молодчина.

— Решта протягом тижня вирушать на схід.

— Вже? Не дочекаються кращої погоди?

— Деб каже, зараз саме час, бо потім тала вода переповнить річки, а Духи знову почнуть нервувати.

Вона глибоко вдихнула. Здавалось, вона могла рік чи два просто пролежати в ліжку, але життя рідко подавало їй те, що вона замовляла.

— Може, і я поїду.

Темпл глянув на неї з-під брів. Майже схвильовано.

— Може... і я?

— Я не можу тобі завадити, правда ж?

— А хотіла б?

Вона про це думала.

— Ні. Хтось же має їхати у хвості. Чи стрибати з вікон. Або перевертати набиті золотом екіпажі.

Він набундючився.

— Так сталось, що я в усьому цьому експерт. Я скажу Дебу, що ми до них приєднаємось. Хоч, можливо, він не так високо оцінить мої вміння, як ти... Може, доведеться заплатити за поїздку.

Вони глянули одне на одного.

— Що, трохи не вистачає?

— Ти не дала мені часу зібратись. У мене немає нічого, крім того, що на мені.

— На щастя для тебе, я завжди рада виручити. — Вона запхнула руку в кишеню й дістала кілька древніх монет, які поклала туди, поки екіпаж нісся через плато. — Це покриє вартість?

— Думаю, так.

Він узяв монети, але вона не відпускала.

— Гадаю, ти мені винен десь двісті марок.

Він витріщився на неї.

— Намагаєшся мене засмутити?

— Тут і намагатись не треба. — І вона відпустила монети.

— Думаю, людина має триматись за те, що в неї добре виходить. — Він усміхнувся, підкинув одну монетку й упіймав. — Здається, у мене найкраще виходить бути в боргах.

— Це точно. — Вона схопила зі столу біля ліжка пляшку й поклала в кишеню сорочки. — Заплачу тобі марку, якщо допоможеш спуститися сходами.

Надворі почався дощ, що набував коричневого кольору навколо димарів Карнсбріка. Його робітники вовтузились у місиві на іншому боці вулиці. Темпл довів її до поруччя, й вона обперлась. Дивно, але їй не хотілось його відпускати.

— Мені нудно, — сказав Піт.

— Одного дня, юначе, ти зрозумієш, що нудьгувати — це розкіш. — Темпл простягнув йому руку. — Може, допоможеш мені знайти того прославленого розвідника, Солодкого Деба? Можливо, навіть розживешся пряником. Я нещодавно надибав грошенят.

— Гаразд.

Темпл посадив хлопця собі на плечі й побіг уздовж хитких ґанків, а Піт реготав, коли він підстрибував.

Темпл умів ладнати з дітьми. Здається, краще, ніж Шай. Вона дострибала до лавки біля будинку, всілась, протягнула поранену ногу й відкинулась. Застогнала, поступово розслаблюючи м’язи, й нарешті дістала з пляшки корок із тим лунким звуком, від якого мокріє в роті. Просте задоволення — нічого не робити. Ні про що не думати. Мабуть, вона може собі дозволити відпочинок.

Останні кілька місяців були тяжкі.

Вона опустила пляшку й глянула на вулицю. Випивка щипала порізи в роті, але то було не зовсім неприємно. Крізь завісу диму та дощу наближався вершник. Дуже сутулий вершник. Він сповільнювався й набував форми — великий, старий і пошарпаний. Плащ його був брудний, подертий і весь у сажі. Капелюха він загубив, коротке сиве волосся сплуталось від крові й дощу, обличчя було поцятковане брудом, синцями й струпами, подряпане й запухле.

Вона знову приклалась до пляшки.

— А я все гадала, коли ти з’явишся.

— Можеш більше не гадати, — прохрипів Лемб і зупинився. Його кінь мав такий вигляд, наче й кроку б більше не подужав. — Діти в порядку?

— Такі ж, як і були.

— А ти?

— Не знаю, коли я востаннє була в порядку, але досі жива. А ти?

— Досі живий. — Він зліз із коня, зціпивши зуби, й навіть не став того прив’язувати. — Скажи мені одне... Скажи, що я вижив.

Тримаючись за ребра, він пошкутильгав сходами до ґанку. Глянув на лавку, тоді на свій меч, зрозумів, що не сяде з ним, і почав вовтузитись із застібкою на ремені. Кісточки його були роздерті, а два пальці з тих, які ще лишились, були зв’язані докупи й ледве ворушилися.

— Та... клятий...

— Чекай. — Вона нахилилась, розстібнула застібку, він зняв меч, подивився, куди б його притулити, тоді здався, кинув його на землю й повільно сів біля неї, протягуючи ноги.

— А Савіан? — спитала вона.

Лемб легенько похитав головою. Здавалось, хитати сильніше йому було боляче.

— А де Коска?

— Нема. — Вона простягнула йому пляшку. — Темпл його заюристив.

— Заюристив?

— З невеликою допомогою Мера та видатної останньої вистави.

— Ну, я таку не зіграв. — Лемб зробив великий ковток, витер розсічені губи й глянув на підприємство Карнсбріка через дорогу. Трохи далі, де колись була ігрова зала, вішали вивіску, на якій було написано «Валінт і Балк, банкіри». Лемб ковтнув ще. — Часи точно змінюються.

— Почуваєшся не при справах?

Він повернув до неї одне око, наполовину запухле та червоне, і віддав пляшку.

— Вже давно.

Вони дивились одне на одного, як двоє людей, що пережили лавину.

— Що сталося, Лембе?

Він відкрив рота, ніби думав, з чого почати, а потім просто знизав плечима. Видавався ще більш утомленим і побитим, ніж вона.

— А це має значення?

Якщо казати нічого не треба, то навіщо напружуватись? Вона підняла пляшку.

— Ні. Мабуть, ні.

Останні слова

— Я кустарі-добрі часи, га? — сказав Солодкий Деб, усміхнено дивлячись на засніжений краєвид. — Холодніше, — сказала Шай, закутуючись у нове пальто.

— Кілька нових шрамів, — сказав Лемб, скривився й акуратно потер свіже доповнення до своєї колекції на обличчі.

— Ще більші борги, — сказав Темпл, поплескавши порожні кишені.

Деб реготнув.

— Купка клятих плаксіїв. Ви досі живі, чи не так? Знайшли своїх дітей, і перед вами весь Дальній Край. Я б сказав, це непоганий підсумок.

Лемб насупився до горизонту. Шай щось пробурмотіла на знак згоди. Темпл усміхнувся до себе, заплющив очі й закинув голову. Сонце світило рожевим крізь повіки. Він живий. Він вільний. У нього більші борги, ніж будь-коли, та все одно це непогано. Якщо Бог існує, то він милостивий батько, який завжди пробачає, куди б не заносило його дітей.

— Здається, наш старий друг Бакхорм процвітає, — сказав Лемб, коли вони піднялись на пагорб і побачили його садибу.

Вона акуратно примостилась біля струмка. Кілька солідних на вигляд хатинок із вузенькими вікнами, що виходили назовні. Між ними простягнувся паркан із загострених колод, а біля воріт стояла башта, вдвічі вища за людину. Безпечна, цивілізована й комфортна місцина. Із труби м’яко здіймався дим і розмазувався по небу. Долина навколо, наскільки бачив Темпл, була вкрита високою зеленою травою, а в улоговинках лежав сніг. То тут, то там виднілись коричневі цятки худоби.

— Здається, в нього є худоба на продаж, — сказала Шай.

Деб став у стременах і роздивився найближчу корову.

— І непогана худоба. На дочекаюсь, коли її скуштую.

Корова підозріливо озирнулась, очевидно, менш захоплена цим задумом.

— Може, взяти кілька запасних? — сказала Шай. — Зібрати табун і погнати назад у Ближній Край.

— У тебе око завжди заточене на заробіток, га? — спитав Деб.

— А чого ж заплющувати на таке очі? Особливо коли з нами один з найкращих погоничів світу, який байдикує.

— О Боже, — пробурмотів Темпл.

— Бакхорме! — заревів Деб, коли вони під’їхали ближче. — Ти тут?

Ніхто не відповів. Ворота були відчинені, а петлі тихенько поскрипували від вітру. За винятком цього й худоби, що мукала вдалині, було тихо.

Тоді почувся скрегіт, і Лемб дістав свій меч.

— Щось тут не так.

— Ага, — сказав Деб, поклав на коліна арбалет і зарядив.

— Точно. — Шай дістала лук і вихопила стрілу із сагайдака біля коліна.

— О Боже, — сказав Темпл, який намагався їхати останнім.

Вони протиснулись у ворота, копита їхніх коней хрустіли в напівзамерзлій багнюці. Невже цьому не буде кінця? Він вдивлявся у двері й вікна, скривившись в очікуванні будь-яких жахів: від бандитів до орди Духів чи мстивих родичів Ваердінура, які вилізли з-під землі вимагати свої гроші.

— Де моє золото, Темпле?

Краще б вже Дракононароджені, ніж цей жахливий фантом, що нахилився під низькою перемичкою будинку Бакхорма й вийшов на світло. Хто ж ще, як не сумнозвісний солдат удачі Нікомо Коска?

Його колись вишуканий одяг перетворився на лахміття, поржавілий нагрудник загубився, брудна сорочка висіла на двох гудзиках, одна штанина теліпалась розідрана, оголивши сухорляву бліду литку. Від його розкішного капелюха лишились тільки спогади. Кілька пасом сивого волосся, якими він акуратно прикривав поцятковану лисину, тепер куйовдились навколо голови, наче затверділий від жиру німб. Його висип став багряним і вкрився слідами від нігтів. Наче пліснява на стіні льоху, він підіймався усе вище й поширився на воскове обличчя. Його рука тремтіла на дверях, хода була невпевнена. Він був наче ексгумований труп, якого собі на забаву оживив чаклун.

Коска зиркнув широко розплющеними хворобливими очима на Темпла й плеснув по руків’ю меча. Єдина рештка слави, яку він зберіг.

— Наче кінець дешевої збірки казок, га, Сворбреку? — Письменник виліз із темряви за Коскою, такий же брудний, та ще й босий. Одне вічко його окулярів тріснуло, а порожні долоні терлись одна об іншу. — Остання поява поганців!

Сворбрек мовчки облизав губи. Можливо, він не зрозумів, хто саме поганці в цій ситуації.

— Де Бакхорм? — гаркнула Шай, націливши лук на Коску й кивнувши його біографу, щоб той сховався за нього.

Старого ошелешити було легше.

— Як я розумію, погнав худобу в Гоуп із трьома старшими синами. Господиня тут, але зараз, на жаль, не готова приймати відвідувачів. Трохи зв’язана. — Він облизав потріскані губи. — Підозрюю, випивки ні в кого з вас немає?

— Лишила свою за перевалом, з рештою Товариства. — Шай смикнула головою на захід. — Коли знайду, сама й вип’ю.

— У мене завжди була така сама проблема, — сказав Коска. — Я попросив би налити мені когось зі своїх людей, але, завдяки страшним талантам пана Лемба і підступним махінаціям пана Темпла, моє військо трохи зменшилось.

— Ти сам цьому посприяв, — сказав Темпл.

— Безсумнівно. Якщо проживеш достатньо довго, побачиш, як усе руйнується. Але в мене ще лишилось кілька нерозіграних карт. — Коска пронизливо свиснув.

Двері сараю з гуркотом відчинились, і кілька молодших дітей Бакхормів вивалились на подвір’я з широко розплющеними наляканими очима. У деяких на обличчях були сльози. Поганяв їх сержант Любчик. Один порожній кайдан теліпався на ланцюгу, а інший досі був застібнутий на його зап’ястку. Лезо його тесака зблиснуло на сонці.

— Привіт, Темпле, — сказав він беземоційно, ніби вони зустрілись за стійкою в шинку.

— Привіт, — прохрипів Темпл.

— Пан Геджес теж люб’язно до нас приєднався. — Коска вказав кудись повз них. Палець так тремтів, що спершу було складно зрозуміти куди. Озирнувшись, Темпл побачив темний силует на башті біля воріт. Самозваний герой битви при Осрунзі націлив у двір арбалет.

— Мені правда шкода! — гукнув він.

— Якщо тобі так шкода, кинь арбалет, — прогарчала Шай.

— Я просто хочу отримати своє! — крикнув він у відповідь.

— Я дам тобі, бляха, своє, зрадливий...

— Може, вирішимо, що кому належить, коли повернемо гроші? — запропонував Коска. — Для початку, гадаю, було б цілком традиційно, якби ви кинули зброю.

Шай сплюнула крізь щілину між зубами:

— Пішов ти.

Вістря її стріли не опустилось ані на сантиметр.

Лемб крутнув шиєю в один бік, потім в інший.

— Ми не дуже дотримуємось традицій.

Коска насупився:

— Сержанте Любчику. Якщо вони не кинуть зброю на рахунок п’ять, убий одного з дітей.

Любчик обхопив руків’я свого тесака.

— Котрого?

— А мені яка різниця? Сам обирай.

— Я б не хотів.

Коска закотив очі.

— Тоді почни з найбільшого й далі за віком. Мені треба вирішувати кожну деталь?

— Я маю на увазі, я б не хотів...

— Один! — гаркнув старий.

Ніхто й не збирався опускати зброї. Навпаки. Шай трохи підвелась у стременах, прицілившись.

— Якщо хтось із цих дітей помре, ти будеш наступний.

— Два!

— Потім ти! — Як на героя війни, голос Геджеса набув зовсім не героїчного тембру.

— А тоді ви, бляха, всі, — прогарчав Лемб, піднявши свій важкий меч.

Сворбрек дивився на Темпла з-за плеча Коски, піднявши долоні, мовляв, а що в такій ситуації робити розсудливій людині?

— Три!

— Чекай! — крикнув Темпл. — Просто... чекай, чорт забирай!

І він зліз зі свого коня.

— Що ти в біса робиш? — гаркнула Шай, не відпускаючи стріли.

— Іду складним шляхом.

Темпл повільно пішов двором. Багно й солома хлюпали під його ногами, вітерець куйовдив волосся, а подиху грудях був холодний. Він ішов не з усмішкою, як Кадія до Пожирачів, коли ті увірвались у Великий Храм. Ішов, віддаючи життя за своїх учнів. Йому знадобилось колосальне зусилля. Він здригався, ніби йшов назустріч бурі. Але йшов.

Сонце знайшло щілину між хмар і виблискувало на оголеній сталі до болю яскраво. Йому було страшно. З кожним кроком здавалося, що він може надзюрити в штани. Це був не простий шлях. Зовсім не простий. Але правильний. Якщо Бог існує, то він суворий суддя, який стежить, щоб кожен отримав по заслугах. Тож Темпл став навколішки в багно перед Нікомо Коскою і глянув у його червоні очі, гадаючи, скільки людей той убив за свою тривалу кар’єру.

— Що ти хочеш? — спитав він.

Колишній генерал-капітан насупився.

— Моє золото, звісно ж.

— Мені шкода, — сказав Темпл. Йому справді було трохи шкода. — Але його немає. Воно у Контуса.

— Контус мертвий.

— Ні. Ви взяли не того. Контус забрав гроші й не повернеться.

Він уже не намагався видаватися серйозним. Він просто дивився у виснажене обличчя Коски й казав правду. Попри страх, високі шанси неминучої смерті й крижану воду, що просочувалась крізь штани на колінах, це було приємно.

Зависла пауза, пронизана приреченням. Коска витріщився на Темпла, Шай — на Коску, Геджес — на Шай, Деб — на Геджеса, Любчик — на Деба, Лемб — на Любчика, а Сворбрек — на всіх. Всі на позиціях, всі готові, всі затамували подих.

— Ти мене зрадив, — сказав Коска.

— Так.

— Після всього, що я для тебе зробив.

— Так.

Неслухняні пальці старого поповзли до руків’я меча.

— Мені варто тебе вбити.

— Мабуть, — вимушено визнав Темпл.

— Я хочу свої гроші, — сказав Коска, але в його голос закралась жалісна нотка.

— Це не твої гроші. Ніколи ними не були. Навіщо вони тобі взагалі?

Коска кліпнув і непевно махнув рукою.

— Ну, з ними я міг би повернути своє герцогство...

— Ти не хотів герцогства, коли мав.

— Це ж... гроші.

— Тобі навіть не подобаються гроші. Коли ти їх маєш, то розкидаєшся ними.

Коска відкрив рот, щоб заперечити, але мусив прийняти очевидну істину. Він стояв, увесь у висипі, й тремтів, згорблений, старший на вигляд навіть за свій справжній поважний вік, і глянув на Темпла так, ніби вперше його бачив.

— Іноді мені здається, що ти зовсім не такий, як я, — пробурмотів він.

— Стараюсь. То що ти хочеш?

— Я хочу...

Коска кліпнув на дітей, на Любчика, який однією рукою тримав найстаршого, а іншою — тесак. Потім на Лемба, похмурого, як могильник, із оголеним мечем. Потім на Шай, яка націлила на нього лук, на Геджеса, що тримав на прицілі її. Його кістляві плечі обвиснули.

— Я хочу можливість почати все спочатку. Зробити все... правильно. — В очах старого з’явилися сльози. — Як усе так вийшло, Темпле? У мене було стільки переваг. Стільки можливостей. Усе змарновано. Все висковзнуло крізь пальці, як пісок. Стільки розчарувань...

— Більшість із них ти сам собі заподіяв.

— Звісно. — Коска уривчасто зітхнув. — Але є особливо болісні.

Він потягнувся до меча.

Однак того не було. Він збентежено насупився:

— Де мій...

Лезо вилізло в нього з грудей. Вони з Темплом вирячились на нього, однаково шоковані. Сонце вигравало на вістрі, кров швидко фарбувала його брудну сорочку. Сворбрек відпустив руків’я і відступив із відвислою щелепою.

— О, — сказав Коска, падаючи на коліна. — Ось і все.

Темпл почув, як позаду вистрілив арбалет і майже одночасно ще один. Він, незграбно розвернувшись, впав на лікоть у багно.

Геджес верещав, а арбалет звисав у його руці. У долоні іншої стирчала стріла. Солодкий Деб опустив зброю, спершу приголомшений, а тоді задоволений собою.

— Я його зарізав, — пробурмотів Сворбрек.

— Мене підстрелили? — спитала Шай.

— Житимеш, — сказав Лемб, клацнувши по стрілі Геджеса, що застрягла в сідлі.

— Мої останні слова... — У слабкій агонії Коска впав на бік поруч із Темплом. — У мене були готові... Працював над ними. Де ж вони тепер? — І він розплився в осяйній усмішці, на яку лише він був здатен. Його зморшкувате обличчя випромінювало хороший настрій і добрі наміри. — А! Згадав...

І все. Він застиг.

— Він мертвий, — сказав Темпл безбарвним голосом. — Більше жодних розчарувань.

— Ти був останнім, — сказав Любчик. — Я казав йому, що нам краще було б у в’язниці. — Він кинув тесак у грязюку і поплескав старшого сина Бакхорма по плечу. — Можете йти всередину, до матері.

— Ти мене підстрелив! — верещав Геджес, стискаючи свою простромлену руку.

Сворбрек поправив свої розбиті окуляри, ніби не міг повірити в побачене.

— Приголомшлива влучність!

— Я цілився йому в груди, — тихо сказав розвідник.

Письменник обережно обійшов труп Коски.

— Пане Дебе, чи могли б ми з вами обговорити книжку, яку я маю на думці?

— Зараз? Не бачу...

— Вам дістанеться щедра частка прибутку.

— ...Причин відмовляти вам.

Холодна вода просочувалась крізь штани на дупі Темпла, стискаючи його сідниці в крижаних обіймах, але він не міг поворухнутись. Коли дивишся в обличчя смерті, це вибиває з колії. Особливо якщо ти все життя намагаєшся нічому в обличчя не дивитись.

До нього дійшло, що поруч стоїть Любчик і дивиться на тіло Коски.

— Що мені робити? — спитав він.

— Не знаю, — сказав Темпл. — А що всі роблять?

— Я планую автентичний опис приручення та приборкання Дальнього Краю, — базікав Сворбрек. — Повість на віки! Історія, в якій ви зіграли ключову роль.

— Я — ключову, гаразд, — сказав Солодкий Деб. — А що це значить?

— Моя рука! — завивав Геджес.

— Радій, що не пика, — сказав Лемб.

Темпл почув, як з будинку лунають сльозливі звуки возз’єднання дітей Бакхормів з матір’ю. Хороші новини. Справедливий підсумок.

— Мої читачі будуть у захваті від ваших героїчних подвигів!

— Я точно була, — пирхнула Шай. — У героїчний масштаб твоїх травних газів ніколи не повірять на сході.

Темпл глянув угору й побачив, як пливуть хмари. Якщо Бог існує, світ усе одно такий, яким був би, якби його не існувало.

— Я мушу наполягати на абсолютній чесності. Не потерплю перебільшень! Правда, пане Дебе, лежить в основі всіх видатних мистецьких творів.

— Не сумніваюсь. І я тут собі подумав, чи ти чув про той випадок, як я вбив ведмедя оцими двома руками...

Якийсь боягуз

Все було не таке, як вона пам’ятала. Маленьке. Сіре. Все змінилось.

З’явились якісь нові люди й збудували новий дім, де колись стояв їхній, і новий сарай. Кілька полів були оброблені й гарні з вигляду. Навколо дерева, на якому повісили Ґаллі, цвіли квіти. Навколо дерева, під яким поховали матір Ро. Вони сиділи верхи й похмуро на все це дивились.

— Я чомусь думала, тут буде так, як коли ми поїхали.

— Час іде, — сказав Лемб.

— Гарне місце, — сказав Темпл.

— Ні, не гарне, — сказала Шай.

— Може, під’їдемо ближче?

Шай розвернула коня.

— Навіщо?

Волосся Ро відросло до рівня безформної швабри. Одного ранку вона взяла бритву Лемба й хотіла його зголити. Сиділа біля річки, стискаючи свою драконячу луску й думаючи про Ваердінура. Вона більше не пригадувала його обличчя. Не пам’ятала голосу, яким він читав їй уроки Творця. Як усе так швидко вивітрилось? Зрештою, вона поклала бритву на місце й не чіпала волосся.

Час іде, чи не так?

Вони рушили в Скверділ. Багато землі навколо розчистили й осушили, зорали. Скрізь були нові будівлі, нові обличчя, що проходили повз, зупинялись, займалися своїми справами.

Але не все процвітало. Клей загинув, і тепер його крамницею керував якийсь п’яний ідіот. Товару не було, а половина даху обвалилась. Шай сторгувалася з ним на одну золоту імперську монету і дванадцять пляшок дешевої випивки та придбала це місце. Майже робоче підприємство. Наступного ранку всі взялися до роботи, наче то був останній день творіння. Шай безжально торгувалась, Піт і Ро сміялись, метучи одне в одного пилюку, Темпл і Лемб майстрували. Незабаром вже здавалося, що все так, як і було. Краще, ніж уявляла собі Ро.

Лише іноді вона думала про гори і плакала. Лемб досі носив меч. Той, що забрав у її батька.

Темпл зняв через дорогу кімнату й почепив табличку «Темпл і Кадія: контракти, діловодство і теслярство».

— Щось цього Кадії не видно, га? — сказала Ро.

— І не буде, — сказав Темпл. — Але людині треба когось звинувачувати.

Він почав займатись юридичними справами, хоч для більшості місцевих це було як магія. Діти часто зазирали в його вікно й дивились, як він пише при світлі свічки. Іноді приходила Ро й слухала, як він говорить про зорі, про Бога, про дерево, про закон, про всі далекі місця, де він був під час своїх мандрів. Часом він говорив мовами, яких вона ніколи не чула.

— Кому потрібен вчитель? — спитала Шай. — Мене вчили ременем.

— І подивись, що з цього вийшло, — сказала Ро. — Він багато знає.

Шай пирхнула.

— Як на мудру людину він той ще дурень.

Але якось Ро прокинулась посеред ночі, спустилась вниз і побачила, як вони цілуються. Щось у тому, як Шай його торкалась, свідчило про те, що дурнем вона його насправді не вважає.

Іноді вони катались навколо садиб в околицях. Щотижня виростали все нові й нові будівлі. Піт і Ро погойдувались на сидінні воза біля Шай, а Лемб їхав поруч верхи, насуплено дивлячись на горизонт і тримаючи руку на мечі.

— Нема про що хвилюватись, — сказала йому Шай.

— Саме тоді й треба хвилюватись, — відповів він, не дивлячись на неї.

Якось вони повертались під вечір, витягнуті хмари рожевіли в небі, сонце сідало на заході, а самотній вітер зітхав, гнав по вулиці пилюку й змушував пищати іржавий флюгер. Через місто не їхали Товариства, було тихо й спокійно, десь сміялися діти, а бабуся гриміла коромислом на Ганку. До рейки був прив’язаний лише один кінь, якого Ро не знала.

— Бувають вдалі дні, — сказала Шай, озирнувшись на майже порожній віз.

— А бувають невдалі, — закінчила за неї Ро.

У крамниці було спокійно, лише Віст похропував у кріслі, закинувши ноги на стійку. Шай скинула їх і штовхнула його.

— Все добре?

— Повільний день, — сказав старий, потираючи очі.

— У тебе всі такі, — сказав Лемб.

— Наче ти збіса швидкий. О, тебе хтось там чекає. Каже, у вас із ним справи.

— Чекає мене? — спитала Шай, а Ро почула кроки в задній частині крамниці.

— Ні, Лемба. Як ти сказав тебе звуть?

Якийсь чоловік відсунув моток мотузки, що висів зі стелі, й вийшов на світло. Кремезний високий чолов’яга. Голова його торкалася низьких кроков, а ще він мав на стегні меч з руків’ям із сірого металу, як у Лемба. Як у її батька. На його обличчі розтягнувся величезний шрам, а в оці блиснув вогник свічки. Срібне око, наче дзеркало.

— Мене звуть Кауль Тіпало, — сказав він тихим хрипким голосом, від якого кожна волосинка на тілі Ро стала дибки.

— Що ти хотів? — пробурмотіла Шай.

Тіпало глянув на руку Лемба, на відсутній палець і сказав:

— Ти знаєш, що я хотів.

Лемб лише кивнув, похмуро й спокійно.

— Якщо шукаєш неприємностей, вали, бляха, звідси! — Голос Шай був різкий, як у ворона. — Ти чув мене, покидьку? З нами вже трапились усі неприємності, як...

Лемб поклав долоню їй на руку. На ту, навколо якої звивався шрам.

— Все гаразд.

— Все гаразд, якщо він хоче отримати ніж у...

— Не втручайся, Шай. Це старий борг. Час його сплатити. — Він заговорив до Тіпала північною: — Що б там не було між нами, їх це не стосується.

Тіпало глянув на Шай, на Ро, і їй здалося, що в його живому оці почуттів не більше, ніж у мертвому.

— Їх це не стосується. Вийдемо надвір?

Вони спустилися сходами перед крамницею, не повільно й не швидко, тримаючи дистанцію, не зводячи один з одного погляду. Ро, Шай, Піт і Віст пішли за ними на ґанок і мовчки спостерігали.

— Лемб, га? — сказав Тіпало.

— Одне ім’я краще за інше.

— О, ні, ні. Трітріс і Бетод, і Віррун із Блая — всіх їх забули. Але люди досі співають твоїх пісень. Як гадаєш, чому?

— Бо люди дурні, — сказав Лемб.

Вітер десь стукав неприбитою дошкою. Двоє північан дивились один на одного. Рука Лемба висіла збоку, обрубок пальця торкався руків’я меча. Тіпало акуратно відкинув плащ із власного руків’я.

— Це в тебе мій старий меч? — спитав Лемб.

Тіпало стенув плечима.

— Забрав у Чорного Доу. Мабуть, усе ходить по колу, га?

— Завжди. — Лемб крутнув шиєю в один бік, тоді в інший. — Все завжди ходить по колу.

Час тягнувся й тягнувся. Діти досі десь сміялися. Здається, мати кликала їх додому. Коромисло старої жіночки тихо скрипіло на ґанку. Той флюгер пищав. Потім подув вітерець, підняв на вулиці пилюку й плащі чоловіків, що стояли кроків за чотири чи п’ять один від одного.

— Що відбувається? — прошепотів Піт, але ніхто не відповів.

Тіпало вишкірив зуби. Лемб примружив очі. Рука Шай майже боляче вхопила Ро за плече, кров пульсувала в її голові, дихання повільно повзло в горлі. Коромисло скрипіло, дошка гупала, собака десь гавкав.

— То що? — прогарчав Лемб.

Тіпало закинув голову, і його здорове око націлилось на Ро. Затрималось на мить. Вона стиснула кулаки, зціпила зуби, і їй захотілось, аби він убив Лемба. Захотілось усім її єством. Знову налетів вітер і скуйовдив його волосся навколо обличчя.

Скрип. Стук.

Тіпало смикнув плечима.

— То, мабуть, я піду.

— Га?

— Додому дорога далека. Треба всім сказати, що дев’ятипалий покидьок лежить у землі. Ви згодні, пане Лембе?

Лемб скрутив ліву руку в кулак, щоб не було видно обрубка, і ковтнув клубок у горлі.

— Його давно нема.

— Гадаю, все на краще. Кому б захотілось на нього наткнутися? — Тіпало пішов до свого коня і заскочив на нього. — Я б сказав, побачимось, але... краще не треба.

Лемб стояв на місці й дивився на нього.

— Ні.

— Деякі люди просто не створені робити добро. — Тіпало глибоко вдихнув і всміхнувся. Дивно було бачити усмішку на його покаліченому обличчі. — Та все одно це непогано. Відпускати щось. — Він розвернув коня й рушив із міста на схід.

Вони ще трохи постояли в компанії вітру, скрипучого коромисла й призахідного сонця, потім Віст уривчасто видихнув і сказав:

— Чорт забирай, я мало в штани не наклав!

Всі знову дихали, Шай і Піт обіймались, але Ро не всміхалася. Вона дивилась на Лемба. Він теж не всміхався. Лише супився на куряву, яку лишив Тіпало. Тоді пішов до крамниці, піднявся сходами й мовчки зайшов. Шай пішла за ним. Він знімав із полиць різне добро, ніби поспішав. Сушене м’ясо, корм, воду, підстилку. Все, що потрібно для подорожі.

— Куди ти збираєшся, Лембе? — спитала Шай.

Він на мить підняв винуваті очі, а тоді продовжив.

— Я завжди намагався робити для вас усе, що міг, — сказав він. — Так я обіцяв вашій матері. І найкраще, що я можу зробити для вас зараз, — це поїхати.

— Куди поїхати?

— Не знаю. — Він на секунду спинився й глянув на обрубок свого середнього пальця. — Хтось прийде, Шай. Рано чи пізно. Треба бути реалістами. Не можна робити те, що робив я, і просто піти собі з усмішкою. Мене завжди переслідуватимуть неприємності. Все, що я можу зробити, — забрати їх із собою.

— Не вдавай, що це заради нас, — сказала Шай.

Лемб скривився.

— Треба бути тим, хто ти є. Треба. Попрощайся за мене з Темплом. Думаю, у вас із ним усе буде добре.

Він згріб свої пожитки, вийшов на вулицю й розклав у сідельні сумки.

— Я не розумію, — сказав Піт зі сльозами на обличчі.

— Я знаю. — Лемб став перед ним на коліно, й, здається, його очі теж були вологі. — Мені шкода. За все.

Він нахилився вперед і стиснув їх трьох у незграбних обіймах.

— Бачить Бог, я наробив помилок, — сказав Лемб. — Гадаю, можна прожити чудове життя, лише приймаючи рішення, яких я не приймав. Але я ніколи не шкодував, що допомагав ростити вас трьох. І не шкодую, що повернув вас. Чого б це не коштувало.

— Ти нам потрібен, — сказала Шай.

Лемб похитав головою.

— Ні, не потрібен. Я мало за що відчуваю гордість, але я пишаюся вами, чого б це не вартувало. — Він розвернувся, витер обличчя й видерся на коня.

— Я завжди казала, що ти якийсь боягуз, — кинула Шай.

Він задивився на них на мить і кивнув.

— Я цього ніколи не заперечував.

Лемб глибоко вдихнув і рушив риссю назустріч західному сонцю. Ро стояла на ґанку, тримаючи за руку Піта, а Шай поклала свою їй на плече. Вони стояли й дивились на нього.

Доки він не зник.

Подяка

Як завжди, чотирьом людям, без яких нічого б не вийшло:

Брену Аберкромбі, чиї очі вже болять від читання.

Ніку Аберкромбі, чиї вуха втомилися слухати.

Робу Аберкромбі, чиї пальці втомилися перегортати сторінки.

Лу Аберкромбі, чиї руки втомилися мене тримати.

А також моя найщиріша подяка:

Всім чудовим талановитим людям у UK Publisher, Gollancz і їхньому «батькові» Orion, особливо Саймону Спентону, Джону Вейру, Джен Макменемі, Марку Стрею і Джону Вуду. Звісно ж, я дякую всім, хто допомагав створювати, публікувати, рекламувати, перекладати й, перш за все, продавати мої книжки по всьому світу.

Дякую митцям, котрі якось примудряються надавати мені стилю: Дідьє Ґраффету, Дейву Сеньйору та Лорі Бретт.

Дякую моїм редакторам з-за океану: Деві Піллаїта Лу Андерсу.

Дякую Роберту Юрбі за те, що дає раду моїм фінансам.

Дякую всім письменникам, чиї шляхи перетиналися з моїм в інтернеті, в барі, за грою в D&D чи в тирі. Всім, хто допомагав, сміявся й поділився ідеями, які варто було вкрасти. Ви знаєте, хто ви.

Нарешті, але й перш за все:

Дякую моїй спільниці в злочинах проти фентезі Джилліан Редферн. Хочу сказати, Бутч Кессіді не сам же себе славетно вбив, чи не так?

ВСЕСВІТ «ПЕРШОГО ЗАКОНУ»

Джо Аберкромбі — британський письменник-фантаст, автор популярної трилогії «Перший закон», якого вважають «майбутнім сучасного фентезі». Його романи входять до списків бестселерів від The New York Times та Sunday Times. Аберкромбі є володарем престижної нагороди від журналу Locus та номінантом премії Джона В. Кемпбелла («Найкращий новий письменник-фантаст»). Популярний ресурс SFF World двічі визнавав його романи книгами року.　

Шай Саус сподівалася, що поховала криваве минуле. Та їй доведеться згадати старі недобрі часи, щоб захистити сім'ю. Життя дівчини знову зруйноване, після того як хтось викрав її молодших брата й сестру та спалив їхній дім. Прагнучи помститися і знайти рідних, Шай вирушає навздогін за викрадачами.　

Через випалену рівнину вона їде до прикордонного міста, охопленого золотою лихоманкою. А далі — високо в незвідані гори, щоб поквитатися з Дракононародженими — наймогутнішими чаклунами Світового Кола. Доля змусить Шай вступити в союз зі старим розвідником Солодким Дебом, якого знають у кожному куточку Дальнього Краю, а також зі сумнозвісним солдатом удачі Нікомо Коскою та його безталанним юристом Темплом. Проте довіритися можна аж ніяк не кожному з них.

Аберкромбі наважився на сміливе письмо: він створив класичний вестерн у стилі Клінта Іствуда, але в епічному фентезійному світі... Та «Багряна країна» не вестерн і не фентезі — це щось нове, свіже й захопливе.

The Independent　

notes

Примітки

1

Скверділ — від англійських слів «square deal», що означає «чесна угода». (Прим, перекл.).