Annotation

Іспанський письменник Вісенте Бласко Ібаньєс, найбільше відомий у нас за твором «Кров і пісок», а також його голлівудською екранізацією, під час Першої світової жив у Парижі й там написав свій роман, що став усесвітньо відомим. Уперше опублікований у 1916 році, у розпал Великої війни, він розповідає історію двох родин: француза Денуає та німця фон Гартротта, одружених на двох сестрах, дочках аргентинського землевласника. З початком воєнних дій родичі опиняються у протилежних таборах. Із допомогою образів вічних супутників людства, чотирьох вершників Апокаліпсиса — Моровиці, Війни, Голоду і Смерті — автор описує настрої суспільства й те жахіття і спустошення, у яке поринула тогочасна Європа. І попри яке на її полях смерті відроджується непереможне прагнення жити.

Для українців роман актуальний як ніколи. Чи не на кожній сторінці ми впізнаємо знайомі емоції: небажання вірити у можливість війни, приголомшеність перших днів, подальшу ейфорію, похвилинне очікування новин і віру в швидку перемогу, коли ворога вдається відкинути від столиці, шок від звірств окупантів та від хвилі біженців, — і поступову зміну настроїв у наступні місяці, коли стає зрозуміло, чим ця війна обертається насправді…

Для широкого кола читачів.

Вісенте Бласко Ібаньєс

Передмова

Частина перша

Розділ І.

Розділ II.

Розділ III.

Розділ IV.

Розділ V.

Частина друга

Розділ I.

Розділ II.

Розділ III.

Розділ IV.

Розділ V

Частина третя

Розділ І.

Розділ II.

Розділ III.

Розділ IV.

Розділ V.

Інформація видавця

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

Вісенте Бласко Ібаньєс
Чотири вершники Апокаліпсиса

УДК 821.134.2-31

Б68

Серія «Історичний роман»

Бласко Ібаньєс Вісенте

Б68 Чотири вершники Апокаліпсиса / Вісенте Бласко Ібаньєс ; пер. з ісп. Олег Лесько. — Львів : Видавництво «Апріорі», 2024. — 392 с.

ISBN 978-617-629-839-7

УДК 821.134.2-31

Переклад зроблено за виданням:

Los cuatro jinetes de Apocalipsis del Vicente Blasco Ibáñez

Editorial Prometeo, Valencia, 1923

Co-funded by the European Union

Фінансується Європейським Союзом. Однак висловлені думки та погляди належать лише автору(ам) і не обов'язково відображають погляди Європейського Союзу або Європейського виконавчого агентства з освіти та культури (ЕАСЕА). Ні Європейський Союз, ні орган, що надає грант, не несуть за них відповідальності.

All rights reserved

Усі права застережено

© Лесько О., переклад, 2024

© Гумецька М., обкладинка, 2024

© Видавництво «Апріорі», 2024

ISBN 978-617-629-839-7

Альбрехт Дюрер. Чотири вершники Апокаліпсиса

Зображено чотири вершники (справа наліво): перший — Моровиця з вінцем і луком; другий — Війна з мечем; третій — Голод з вагами; четвертий — Смерть, на відміну від інших вершників — на непідкованому неосідланому змарнілому коні

Передмова

Перші ознаки наближення війни в Європі я помітив, коли в липні 1914 року плив із Буенос-Айреса до берегів Франції на німецькому пароплаві «Король Фрідріх Август». Тому самому пароплаві, що фігурує в першому розділі цього твору. Мені не хотілося якимось чином змінювати його назву. Німецькі персонажі, які з’являються на початку роману, — так само точні копії своїх реальних прототипів.

Я на власні вуха чув, як вони із запалом розводилися про превентивну війну і з келихом шампанського в руці радісно вітали чимраз більшу ймовірність того, що Німеччина її оголосить, і байдуже, який буде привід. І це діялося посеред океану, далеко від великих людських спільнот, коли єдиним зв’язком із рештою світу були уривчасті й плутані вісті, що їх вдавалося вихопити бездротовому телеграфові з радіопростору, розбурханого тривожними повідомленнями, які сновигали по всіх країнах!.. Тим-то я завжди обурююсь або зневажливо посміхаюся, коли чую, як хтось каже, буцімто Німеччина не хотіла війни, буцімто німці не прагнули розпочати її якомога швидше.

Описана в першому розділі подорож на борту останнього німецького лайнера, що пристав до берегів Франції, була взята з цього мого досвіду.

Кілька тижнів по тому, на початку вересня 1914 року, коли розгорталася битва на Марні, а французький уряд, остерігаючись найгіршого, змушений був перебратися до Бордо, я жив у збезлюднілому Парижі, і незвична для нього атмосфера навіяла мені решту цього твору. Коли я прогулювався проспектами, які ведуть до Тріумфальної арки і які тими днями видавалися мертвими й пустельними, різко контрастуючи з блиском і пишнотою мирних часів, у моїй уяві постав образ чотирьох вершників, цих історичних бичів людства, що багато віків поспіль знову й знову порушують плин нашого існування.

Після рятівної перемоги на Марні, коли уряд уже повернувся до Парижа, мені якось випала нагода поспілкуватися з месьє Пуанкаре, президентом Франції на той час.

Література йому була більше до вподоби, ніж політика.

— Я — адвокат письменників, — казав він з такою гордістю, мовби цей титул був для нього цінніший над усі. — Я захищав їх у всіх позовах із Ґонкурівською академією.

Президент забажав подякувати за мої щирі дописи на підтримку Франції в перші й найважчі моменти війни, коли майбутнє було темне та непевне і вистачило би пальців на одній руці, щоб перелічити тих іноземців, які прямо й рішуче підтримували Союзників.

— Я хочу, щоб ви побували на фронті, — сказав він мені, — але не для того, щоб потім написати статтю до газети. Це багато хто може зробити. Поїдьте туди не як кореспондент, а як письменник. Поспостерігайте, і хтозна — може, з цієї подорожі народиться книжка, яка прислужиться нашій справі.

Завдяки президенту я зміг побачити всю ту велетенську сцену, на якій відбувалася битва на Марні, коли сліди цього грандіозного збройного зіткнення були ще свіжими. За його порадою я оселився в невеличкому селі неподалік Реймса, де розташовувався штаб генерала Франше д’Еспере, командувача П’ятої армії.

Згодом, в останній рік війни, Франше д’Еспере командував Східною армією, переміг болгар, після чого ті змушені були прохати перемир’я, і пришвидшив таким чином кінець усієї війни. Нині він — маршал Французької Республіки.

Цей роман я написав у Парижі, коли німці були за якихось кількадесят кілометрів від столиці, й досить було взяти таксі на площі Опери, щоб менш ніж за годину опинитися зовсім близько від їхніх окопів і почути крізь стіну землі їхні розмови — коли стихає торохтіння рушниць та кулеметів і над полями смерті залягає тиша.

Брак транспортних засобів у Парижі та безгрошів’я, яке багато кого спіткало через війну, змусили мене покинути вишукану хатинку з садком неподалік Булонського лісу й перебратися до простого кварталу в середмісті, у багатоквартирний будинок, стіни й перегородки якого пропускали звук так, ніби були з картону.

Війна здружила і згуртувала нас, мешканців міста. Наше життя скидалося чимось на життя в мандрівному таборі. Діти бавилися на вулиці так, наче це відбувалося в якомусь провінційному містечку: будь-який галас, будь-які незручності не викликали жодних нарікань, як то траплялось у мирні часи. Які могли бути нарікання, коли єдине, що важило, — це знати, наступає ворог чи відступає?! А як западала ніч, ми всі тривожно позирали на небо, чорноту якого розтинали світляні пасма прожекторів, і гадали: будемо ми сьогодні спати спокійно чи прилетять повітряні ескадрильї зі своїми бомбами й порушать наш сон…

На різних поверхах мого будинку були чотири піаніно, і всі чотири звучали з раннього ранку до пізнього вечора. Одноманітною і не надто вмілою грою мої сусідки прагнули розвіяти свою нудьгу чи тривогу, думаючи про чоловіків, батьків або наречених, що були на фронті. Крім цього, прикрощів завдавало вугілля, яке було суцільним шлаком і зовсім не гріло, воєнний хліб, шкідливий для шлунка, погана якість харчів та всі інші тяготи безрадісного, дріб’язкового й безславного життя за спиною у війська, що б’ється з ворогом.

Я ніколи не працював у гірших умовах. Від холоду шкіра на моїх руках і на обличчі порепалася; щоб менше страждати від лютої зими, я натягував військові шкарпетки і взував військові черевики.

Ось так я написав «Чотирьох вершників Апокаліпсиса».

Авжеж, сьогодні я не зміг би закінчити роман у такій тісній комірчині, із трьома піаніно над головою і ще одним під ногами, сидячи біля вікна, яке виходить на вулицю, де тхне, бо комунальні служби через брак людей працюють сяк-так, і де, бавлячись, галасують діти, що ростуть без батьків, адже ті лише вряди-годи дістають дозвіл навідатися з фронту додому. Крім того, вулицею без угаву проносилися пісні якихось народних співаків та всілякий гамір. Ставлення до цього було навдивовижу терпляче.

На нас впливала героїчна атмосфера війни, і протягом чотирьох років ми всі жили в таких умовах, що, згадуючи їх тепер, неабияк дивуємось.

Роман, вигаданий і написаний у квартирі на Рю-Реннекін, вийшов у світ після мого повернення на батьківщину, був перекладений на мови всіх цивілізованих країн і в деяких із них — найвпливовіших і наймогутніших — здобув успіх, якого я ніколи не очікував.

Вісенте Бласко Ібаньєс,

1923 рік

Частина перша

Розділ І.
У парку Спокутної каплиці[1]

Вони мали зустрітися в невеличкому парку Спокутної каплиці о п’ятій пополудні, але Хуліо Денуає прийшов на пів години раніше, гнаний нетерплячістю закоханого, якому здається, ніби, з’явившись завчасно, він наблизить мить зустрічі. Заходячи через хвіртку з боку бульвару Османа, він раптом усвідомив, що липень у Парижі — це літній місяць. Пори року сплутались у нього в голові, і Хуліо потрібен був час, щоби призвичаїтися до їхнього тутешнього перебігу.

Минуло п’ять місяців від їхньої останньої зустрічі в цьому скверику, що давав безпритульним парам прихисток у вогкому й тінистому затишку поруч із бульваром, де панував невпинний рух, і великою залізничною станцією. Вони зустрічалися щоразу о п’ятій, і Хуліо звик бачити кохану у світлі щойно запалених ліхтарів, закутану в хутро. Вона тримала муфту біля обличчя, як маску, а солодкий голос, вітаючи його, вихоплювався хмаринкою легкої білої пари — її замерзлим на холоді диханням. Після кількох нерішучих підготовчих побачень вони зрештою таки покинули парк. Їхня любов набула величі й значущості доконаного факту й прихистилася з п’ятої до сьомої на четвертому поверсі в будинку на Рю-де-ла-Помп, де Хуліо мав свою художню студію. Щільно запнуті фіранки на великих шибах, полум’я в каміні, миготливі багряні відблиски якого були єдиним джерелом світла в кімнаті, монотонний спів самовара, що закипав поруч із чайними чашками, — усі ці атрибути усамітненого життя, відмежованого від усього заради егоїстичної насолоди, завадили їм помітити, що вечори ставали дедалі довшими, що сонце дедалі частіше визирало з глибоких перламутрових розколин у хмарах і що весна, бліда й несмілива, починала показувати зелені пальці-бруньки, які наостанок ще покусувала зима — чорний вепр, що начебто вже йшов геть, а тоді раптом повертався назад.

Потім Хуліо вирушив до Буенос-Айреса і в другій півкулі застав останню усмішку осені та перші холодні вітри з пампасів. Він уже гадав, що зима, яка супроводжувала його в переїздах з одного краю земної кулі на інший, — це вічна пора року для нього, аж тут несподівано зустрівся з літом у цьому невеличкому громадському парку.

Зграйки дітлахів із криками бігали короткими доріжками довкола спокутного меморіалу. Перше, що побачив Хуліо, коли зайшов до скверу, — це обруч, який прикотився до його ніг після поштовху дитячою рукою. Потім він спіткнувся об м’яч. Довкола каштанів громадилася звична для спекотної днини публіка, що шукала синюватого затінку, подірявленого сонячними променями. Це були служниці з сусідніх будинків, що займалися рукоділлям або балакали поміж собою, байдужим оком стежачи за буйними пустощами довірених їм дітей, а також статечні містяни, що прийшли до парку, тішачи себе марними сподіваннями почитати газету в спокої на природі. Вільних місць на лавках не було. Кілька жінок сиділи на складаних табуретах з брезентовим сидінням і мали той самовпевнений вигляд, що його зазвичай надає право власності. Платні залізні стільці правили за місця відпочинку для навантажених торбами мешканок передмістя, які чекали на родичів, щоб разом сісти на потяг на вокзалі Сен-Лазар… Хуліо у своєму повідомленні пневмопоштою запропонував зустрітися в цьому місці, гадаючи, що тут так само мало відвідувачів, як колись. Вона — також не розваживши як слід — у відповіді вказала їхню звичну, п’яту, годину, маючи на думці зайти на кілька хвилин до котрогось із поблизьких універмагів (буцімто на закупи), а тоді вислизнути до безлюдного парку без остраху перестріти когось зі своїх численних знайомих…

Відчуваючи, як під ногами порипує пісок, Денуає насолоджувався вже майже забутою розкішшю — рухатися необмеженим простором. Протягом останніх трьох тижнів він ступав лише по дошках, простуючи овалом корабельної палуби відточеними до автоматизму кроками муштрованого коня. Звиклі до хиткої поверхні, його стопи на твердому ґрунті ще зберігали відчуття якоїсь еластичної рухливості. Хуліо походжав алейкою туди-сюди, однак люди, що сиділи вздовж неї, не звертали на нього жодної уваги. Здавалося, усіх — і чоловіків, і жінок — охопило єдине спільне занепокоєння. Групки збуджених людей голосно обмінювалися між собою враженнями. До тих, хто мав газету, підходили, запитально всміхаючись, їхні сусіди. Раптом зникли підозріливість і недовіра, що спонукають мешканців великих міст ігнорувати усіх довкола й міряти одне одного ворожими поглядами.

«Вони говорять про війну, — подумав Денуає. — Увесь Париж нині тільки й гомонить, що про війну».

Цю тривогу, завдяки якій між людьми з’являлися братерство й рівність, помітно було й поза межами парку. Бульваром пробігали рознощики газет, вигукуючи вечірні новини, але їхній стрімкий рух спиняли жадібні руки перехожих, що вихоплювали часописи одне поперед одного. Довкола кожного щасливця з газетою миттю збивалися люди, що розпитували про новини або, зазираючи читачеві через плече, намагалися розібрати великі літери гучних заголовків угорі шпальти. З іншого боку скверу, на Рю-де-Матурен, під навісом таверни гурток робітників слухав пояснення свого товариша, який, розмахуючи газетою, супроводжував слова ораторськими жестами. Вуличний рух у місті був той самий, що й іншими днями, але Хуліо здалося, що машини проносяться швидше, що в повітрі висить якесь гарячкове збудження, а люди розмовляють і всміхаються інакше. Кожен неначе знав кожного. Жінки в парку приязно дивилися на нього, немовби не раз бачили тут раніше. Він міг би підійти до них і почати розмову, нікого цим не здивувавши.

«Вони говорять про війну», — знову подумав він зі співчуттям вищого розуму, який знає прийдешнє і стоїть над хвилюванням простолюду.

Хуліо знав, що цього слід було чекати. Не минуло ще й доби відтоді, як учора о десятій вечора він ступив на тверду землю, і лад його мислення був як у того, хто прибув здалеку через океанічний безмір, з-за безкраїх обріїв, а тепер дивується, зненацька зіштовхнувшись із турботами, що панують у великих людських спільнотах. Зійшовши з корабля, він провів дві години в булонській кав’ярні, споглядаючи, як пересічні містяни зі своїми родинами проводять вечір в одноманітному спокої позбавленого загроз життя. Згодом спеціальний потяг для пасажирів з Південної Америки завіз його до Парижа й висадив о четвертій ранку на перон Північного вокзалу просто в обійми Пепе Архенсоли, молодого іспанця, якого Хуліо часом називав «мій секретар», а часом — «мій зброєносець», бо ж напевне й не знав, які обов’язки виконує цей юнак при його особі. Насправді ж Архенсола був чимось середнім між другом і нахлібником — бідний приятель, діяльний і запобігливий, він пристав до молодика, що походив із заможної родини, але був у неладі з батьками, і супроводжував його під час усіх вивертів долі, підбираючи крихти у дні достатку й шукаючи способу зберегти звичний триб життя у дні скрути.

— Що там чувати про війну? — запитав іспанець, перш ніж поцікавитися результатом подорожі. — Ти прибув здалеку, маєш знати багато.

Опісля Денуає спав у своєму ліжку, що зберігало багато приємних споминів, а «секретар» тим часом ходив по студії та просторікував про Сербію, Росію і кайзера. Навіть цього хлопчину, який зазвичай не брав близько до серця нічого, що не стосувалося його вигоди, схоже, зачепив загальний неспокій!.. Коли Хуліо прокинувся, на нього чекало повідомлення від коханої, що призначало їхнє побачення на п’яту, а також містило кілька слів про страшну загрозу війни. Крізь ніжні вислови, здавалося, прозирала та тривога, що охопила весь Париж. Коли він вийшов поснідати, консьєржка затримала його — начебто щоб привітати з поверненням — і взялася розпитувати про новини. У ресторані, у кав’ярні, на вулиці — усюди тільки й мови було, що про війну… про ймовірність війни з Німеччиною…

Денуає був оптиміст. Що йому всі ці страхи, йому — людині, яка зовсім недавно провела три тижні серед німців, разом із ними перетнула Атлантику під прапором Німецької імперії?

Він відплив з Буенос-Айреса на гамбурзькому пароплаві «Король Фрідріх Август». Коли корабель віддалявся від берега, світ іще перебував у благословенному спокої. Лише в Мексиці білі й метиси винищували одне одного в революційній боротьбі[2], щоб ніхто не подумав, ніби людські створіння остаточно звиродніли й розніжилися від миру. На решті земної кулі, однак, народи виявляли дивовижну розважливість. Маленький світ трансатлантичного лайнера, утворений із пасажирів найрізноманітніших національностей, навіть видавався частинкою майбутнього суспільства, упровадженою в нинішні часи як експеримент — такий собі прообраз прийдешнього світу без кордонів і національної ворожнечі.

Якось уранці корабельний оркестр, який щонеділі виконував Лютеранський хорал[3], побудив усіх, хто спав у каютах першого класу, нечуваною серенадою. Денуає протер очі, гадаючи, що йому досі мариться сон. Німецькі сурми ревіли «Марсельєзу», що розлунювала по всіх коридорах і палубах. Стюард усміхнувся, побачивши здивування Хуліо, і розтлумачив йому, що відбувається: «Сьогодні чотирнадцяте липня»[4]. Як виявилося, на німецьких пароплавах заведено відзначати, як власні, головні свята кожної нації, що представлена пасажирами або навіть вантажем. Капітани ретельно стежили за тим, щоб виконувати всі ритуали вшанування країни та її історичної пам’яті. Корабель прикрашали прапорами навіть на честь найдрібнішої держави. Така розвага допомагала боротися з нудьгою під час подорожі, а крім того, ще й слугувала далекосяжним цілям німецької пропаганди. Найбільше свято Франції вперше відзначалося на німецькому судні, і поки спітнілі, розтріпані музики розносили по всьому кораблю жваву «Марсельєзу», ранкові компанії обговорювали подію.

— Як же мило! — казали дами з Південної Америки. — Ці німці не такі вже й ординарні, як може видатися. Це такий прекрасний вияв поваги… Невже хтось іще справді гадає, що між ними й французами дійде до бійки?

На нечисленних французів, що подорожували пароплавом, дивились із захватом — ті немовби враз незмірно виросли в очах публіки. Їх було лише троє: старий ювелір, що повертався після відвідин своїх південноамериканських філій, і дві молоді комісіонерки з Рю-де-ла-Пе, найскромніші та найсором’язливіші особи на борту, весталки[5] з веселими очима й кирпатими носиками. Дівчата трималися осторонь, не дозволяючи собі жодним чином долучитися до небажаного товариства. Увечері був гала-бенкет у кают-компанії, у глибині якої були вивішені французький і німецький прапори в пістрявому й недоладному поєднанні. Усі пасажири-німці прийшли у фраках, а їхні дами світили білістю глибоких декольте. Однострої стюардів блищали, наче перед генеральним оглядом. Під час десерту пролунав дзенькіт ножа об келих, і запала тиша. Слово взяв капітан корабля. Бравий офіцер, що, окрім моряцької служби, узяв на себе обов’язок виголошувати промови на бенкетах і відкривати бали танцем із котроюсь високоповажною дамою, пустився снувати плетеницю слів, перемежовуючи їх тривалими й нерішучими паузами. Мова його звучала так, наче дві дерев’яні дощечки терлися одна об одну. Маючи рідню в Берліні, Денуає трохи тямив по-німецьки й зумів розібрати деякі слова. Капітан раз по раз повторював: «мир» і «друзі». Сусід по столику, торговий комісіонер, запропонував свої послуги перекладача з послужливістю людини, яка звикла жити з агітації.

— Капітан просить Бога, щоб між Німеччиною та Францією тривав мир, і сподівається, що дружба між двома народами дедалі міцнішатиме.

Підвівся наступний промовець, що сидів за одним столиком із капітаном корабля. Це був найшанованіший серед німецьких пасажирів багатий промисловець із Дюссельдорфа, який навідував свої представництва в Південній Америці. До нього ніколи не зверталися на ім’я чи прізвище. Він мав звання торгового радника, і земляки називали його тільки так — Herr Comerzienrath, а його дружину титулували Frau Rath[6]. «Пані радницю», значно молодшу від її поважного чоловіка, Денуає накинув оком ще на початку подорожі. Вона, зі свого боку, зробила виняток для молодого аргентинця й у першій же розмові з ним зреклася свого титулу.

— Називайте мене Бертою, — промовила вона кокетливо, наче версальська герцогиня до вродливого абатика коло її ніг.

Чоловік її також заперечив проти того, щоб Денуає кликав його паном радником.

— Для друзів — я просто капітан. Я командував ротою ландштурму[7].

Ці слова промисловець сказав із меланхолійним виразом людини, яку не розуміють, людини, що погорджує почестями, якими її оточено, і прагне лише тих, яких не має.

Поки він виголошував промову, Хуліо оглядав його невеличку голову й грубезну шию, що надавали панові раднику певної схожості з бульдогом. Уява малювала високий і тісний комір мундира, над яким колихалися червонясті подвійні складки жиру. Напомаджені вуса агресивно пнулися догори. Голос був різкий і сухий, німець немовби витрушував із себе слова… Мабуть, так жбурляв у натовп свої промови сам імператор Вільгельм, і бюргер-солдат, мимохіть наслідуючи його, підбирав ліву руку так, немовби тримав її на ефесі невидимої шаблі.

Попри войовничу поставу оратора і владний тон його промови, усі німці, почувши перші її слова, гучно засміялися: мовляв, вони вміють належним чином оцінити старання пана радника, який зволив розважити їхнє зібрання.

— Він вельми дотепно жартує про французів, — упівголоса пояснив комісіонер-перекладач. — Але не образливо.

Чуючи слово «Franzosen»[8], що повторювалося раз у раз, Хуліо і сам про це здогадався. Він приблизно розумів, що каже промовець: «Французи — це великі діти, веселі, потішні, недалекоглядні. Разом вони, німці й французи, могли б досягти багато чого, якби тільки забули минулі образи!» Німецькі слухачі вже не сміялися. Пан радник облишив іронію, нищівну й важку, величезну, як сам корабель, і перейшов до серйозної частини промови, яка, схоже, схвилювала й комісіонера.

— Пан радник каже, — тлумачив він далі, — що хоче бачити Францію могутньою і щоб одного дня ми разом виступили проти інших ворогів… проти інших ворогів!

І комісіонер лукаво підморгнув зі змовницьким усміхом, що його викликав у всіх цей натяк на якихось таємничих ворогів.

Насамкінець радник-вояка здійняв тост за Францію.

— Hoch![9] — загорлав він, наче давав команду своїм солдатам-резервістам.

Він тричі повторив цей вигук, і всі німці, зірвавшись на ноги, гуртом заревли у відповідь: «Hoch!», тимчасом як оркестр у передпокої гримнув «Марсельєзу».

Денуає не лишився байдужим. Дрож захвату пробіг йому по спині, очі зволожніли, а коли він пригубив шампанське, то разом із напоєм, либонь, проковтнув і кілька сльозин. Він мав французьке прізвище, у жилах його текла французька кров, і те, що влаштували ці ґринґо[10] — які здебільшого видавалися йому дивакуватими й нецікавими, — заслуговувало на подяку. Тільки подумати: підданці кайзера святкують найвизначнішу дату Французької революції!.. Хуліо здавалося, що він спостерігає за великою історичною подією.

— Чудовий вечір! — сказав він іншим південноамериканцям, що сиділи за сусідніми столиками. — Треба визнати, це дуже шляхетний учинок з їхнього боку.

Згодом у передпокої він із запалом двадцятисемилітнього напосівся на старого ювеліра, докоряючи йому за мовчання. Адже той був єдиний громадянин Франції на борту! Він мав би сказати бодай кілька слів подяки. То була його провина, що свято закінчилося ніяковою ситуацією.

— Чому ж тоді ви не взяли слова? Ви ж також син Франції, — відказав ювелір.

— Я громадянин Аргентини, — заперечив Хуліо й залишив старого пояснювати іншим пасажирам, чому він «міг би виступити з промовою», але не став цього робити.

Мішатися в дипломатичні справи вельми небезпечно, казав француз. До того ж він «не має вказівок від уряду».

Протягом кількох годин ювеліра вважали людиною, яка була за крок від того, щоб відіграти важливу роль в історії.

Решту вечора Денуає провів у курильні, принаджений туди присутністю пані радниці. Капітан ландштурму з величезною сигарою, що стирчала в нього між вусами, грав у покер із земляками, які лише трохи поступалися йому статусом і заможністю. Радникова дружина більшу частину вечора сиділа поруч, споглядаючи, як офіціанти носять і носять таці з кухлями німецького пива, і не наважувалася приєднатися до непомірного поглинання хмільного напою. Вона головно переймалася тим, щоби тримати біля себе вільне місце для Денуає. Берта вважала аргентинця «найвишуканішим чоловіком» серед усіх на борту через його звичку запивати їжу шампанським. Хуліо був середнього зросту, смаглявий, з малою ногою (що змушувало її ховати власні ноги під подолом спідниці) і трикутним обличчям під чорним прилизаним волоссям — розділеним надвоє рівним проділом і лискучим, наче налаковане. Цілковита протилежність до тих чоловіків, що оточували пані радницю. До того ж він жив у Парижі — місті, у якому вона ще ні разу не була, попри численні подорожі по обох півкулях.

— Ах, Париж, Париж! — зітхала вона, закочуючи очі й зіщулюючи губи, щоб виявити своє захоплення, коли розмовляла сам на сам з аргентинцем. — Як мені хотілося б там побувати!

Щоб схилити його до розповідей про Париж, вона дозволяла собі певну відвертість, розказуючи про солодкі втіхи Берліна. Утім, соромливо червоніючи, пані радниця наперед визнавала, що у світі їх набагато-багато більше і вона прагне всі їх пізнати.

Прогулюючись тепер довкола Спокутної каплиці й пригадуючи дружину радника Еркманна, Хуліо почував докори сумління. Адже він вирушив до Південної Америки заради коханої жінки, щоб добути гроші й побратися з нею!.. Утім, одразу ж знайшов собі виправдання. Про те, що сталося, ніхто не довідається, а він же не чернець, щоб нехтувати товариство Берти Еркманн, таке спокусливе у відкритому морі. Думаючи про неї, він бачив перед собою бігову лошицю — рослу, сухорляву, світлої масті, з довгими жилавими ногами. Вона була німкеня на сучасний лад і не визнавала за своєю батьківщиною жодних вад, окрім надмірної ваги німецьких жінок, і сама боролася з цим національним лихом усіма відомими дієтами. Їда була для неї тортурами, а кухлі пива, що їх розносили офіціанти в курильні, — Танталовими муками. Стрункість, здобута й підтримувана таким напруженням волі, ще більше увиразнювала природну дебелість її статури, міцний кістяк із могутніми щелепами й великими зубами, білими й блискучими, що, либонь, і підказали уяві Денуає таке не надто поштиве порівняння з кобилою. «Вона худа, але водночас здоровенна», — казав він собі, оглядаючи її. Згодом, однак, він дійшов висновку, що Берта Еркманн — за мірками подорожі океаном — цікава жінка, найцікавіша на пароплаві. Вона була елегантна в мюнхенському стилі, а її вбрання невизначених барв наводило на думку про перський живопис і віньєтки в середньовічних рукописах. ЇЇ чоловік захоплювався елегантністю Берти, але потай жалкував через її бездітність так, наче це була мало не державна зрада. Велич їхньої вітчизни трималася на плодючості німецького жіноцтва, і навіть сам кайзер, гіперболізуючи, якось заявив, що справжня німецька вродливиця повинна мати щонайменше півтора метра в талії.

Коли Денуає зайшов до курильні й зайняв місце, яке тримала йому пані радниця, колода карт лежала без діла на зеленому сукні столика, а пан радник у колі своїх заможних приятелів знову щось виголошував. Слухачі, виймаючи з рота сигари, схвально погмикували. Поява Хуліо викликала в усіх приязні усмішки, бо ж він уособлював собою Францію, яка прийшла брататися з ними. Вони знали, що його батько — француз, і цього було досить, щоб Хуліо приймали так, ніби він прибув просто з Набережної д’Орсе[11] як представник найвищих дипломатичних кіл Французької Республіки. У запалі прозелітизму[12] всі раптом надали його особі надмірної ваги.

— Ми прагнемо жити в приязні з Францією, — казав пан радник, пильно дивлячись на Денуає, мовби чекав від нього якоїсь урочистої заяви.

Молодик притакнув кивком голови, щоб не подумали, ніби він не слухає. Авжеж, це дуже добре, коли народи не ворогують між собою. Що до нього, то Хуліо міг підтверджувати цю приязнь хоч коли й хоч скільки. На ту мить його цікавило тільки жіноче коліно, що шукало під столом його коліна, передаючи крізь подвійну шовкову тканину дрібку солодко-приємного тепла.

— Одначе Франція, — дещо розчаровано вів далі промисловець, — налаштована до нас вороже. Наш імператор уже давно простягнув їй руку шляхетної дружби, але вона вдає, ніби цього не бачить… Мусите визнати, так чинити неправильно.

Денуає вирішив, що тут уже треба щось відповісти, щоби промовець часом не помітив, чим насправді зайнятий його розмовник.

— Можливо, ви недостатньо робите, щоб здобути приязнь Франції. Насамперед вам слід було б віддати їй те, що ви собі загарбали!..

Запала вражена тиша, немовби на пароплаві щойно пролунав сигнал тривоги. Кілька чоловіків, які тримали сигару в руці, так і завмерли, не донісши її до рота й витріщивши очі. Але капітан ландштурму поквапивсь убрати в слова їхнє німе обурення.

— Повернути?! — здушеним голосом вигукнув пан радник, якому аж роздулася шия. — Нам нема чого повертати, бо ми нічого не загарбували. Усе те, що ми маємо, здобуте нашим героїзмом!

Коліно під столом зробилося наполегливішим, немовби своїм пестливим тертям закликало молодого аргентинця до розважливості.

— Не кажіть такого, — зітхнула Берта. — Так говорять лише розбещені Парижем республіканці. Вам, такому вишуканому молодому чоловікові, що бував у Берліні та має там родичів, таке не личить…

Але Денуає, у якого кожне твердження, висловлене зверхнім тоном, викликало спадкову ворожу реакцію, холодно відповів:

— Це наче я забрав би у вас годинник, а потім запропонував би забути про це і стати друзями. Звісно, ви могли б забути, але для цього я передусім мав би повернути забране.

— Як можна порівнювати відвоювання Ельзасу[13] з грабунком?.. Це ж німецька земля!.. Раса… мова… історія… — радник Еркманн прагнув висловити воднораз стільки думок, що, затинаючись, перестрибував з однієї на іншу.

— А в чому виявляється бажання цієї землі бути німецькою? — зберігаючи спокій, запитав Хуліо. — Коли ви цікавилися її думкою?

Радник мовчав, ніби вагаючись, як йому вчинити: кинутися на зухвальця чи розчавити його презирством.

— Молодий чоловіче, ви не знаєте, що кажете, — урешті згорда промовив він. — Ви аргентинець і нічого не тямите у європейських справах.

Усі решта закивали головами, ураз відмовляючи Хуліо в громадянстві, яке ще хвилину тому радо за ним визнавали. Радник із солдафонською грубістю обернувся до нього спиною і, взявши колоду, став роздавати карти. Гра відновилася. Оточений мовчазною зневагою, Денуає відчув бажання силою перервати їхню партію. Але коліно під столом і далі радило йому не втрачати самовладання, а рука, так само приховано, шукала його правицю, щоб лагідно її стиснути. Цього йому вистачило, щоб опанувати себе. Пані радниця уважно стежила за перебігом партії. Хуліо теж перевів погляд на стіл, і кутики його вуст ледь-ледь вигнула злостива посмішка. «Ох, капітане, капітане!.. Не знаєш ти, що на тебе чекає…» — утішаючи себе, подумав він.

Якби це відбувалося на суходолі, він більше ніколи не мав би справ із цими людьми, але життя на трансатлантичному лайнері не дає змоги перебирати супутниками і змушує багато про що забувати. Наступного дня пан радник та його приятелі розшукали Хуліо й узялися мастити медом, щоби стерти з пам’яті всі прикрі спогади. Денуає був «вишуканий молодий чоловік» із багатої родини, а всі ці люди мали в його країні крамниці чи якісь інші ґешефти. Тепер, однак, вони ретельно уникали згадок про його французьке походження. Він був аргентинець, і вони хором почали розводитися про велич його батьківщини та всіх інших країн Південної Америки — де були їхні компанії та представництва. Німці перебільшували вагу цих держав, наче йшлося про могутні світові потуги; із поважними обличчями обговорювали слова й учинки їхніх політичних діячів, даючи зрозуміти, що в Німеччині немає жодної людини, яка не переймалася б долею південноамериканських народів; віщували славу — чи то пак відблиск слави Німецької імперії — усім цим країнам у майбутньому, якщо, звісно, вони лишатимуться під німецьким впливом.

Коли настала година покеру, Денуає, попри таке запобігання перед ним, не виявив тої сумлінності, з якою доти відвідував курильню. Пані радниця пішла до своєї каюти раніше, ніж зазвичай. Близькість до екватора викликала в неї непереборну сонливість, через яку вона змушена була залишити чоловіка за картярським столом. Хуліо, зі свого боку, мав якісь таємничі справи, що дозволили йому піднятися на палубу тільки після півночі. З поквапливістю того, хто прагне показатися людям на очі, щоб потім уникнути підозри, він зайшов до курильні, голосно привітався й сів біля пана радника та його приятелів. Гра вже закінчилася, і успіх переможців відзначали ріками пива й товстими гамбурзькими сигарами. Для німців настала пора виливу почуттів, душевного спілкування між чоловіками, масних жартів і перчених оповідок. Пан радник велично верховодив веселощами своїх друзів, тямовитих негоціантів з ганзейських[14] портів, що користалися великими кредитами в Дойче Банку, та дрібних торговців, що разом із незліченною ріднею осіли в республіках Ла-Плати[15]. Він був вояка, капітан ландштурму, і коли винагороджував кожен грубий жарт сміхом, від якого надимався його масивний карк, то, либонь, уявляв себе в казармі серед товаришів по зброї.

З пошани до південноамериканців, які, знудившись гуляти палубою, зайшли послухати, що тут розповідають ґринґо, німці перекладали іспанською ті дотепи й непристойні оповідки, які пробудив у їхній пам’яті надмір пива. Хуліо вражала та легкість, із якою ці люди здатні були сміятися. Тимчасом як іноземці поводилися байдуже, тевтонці заходилися гучним реготом, відкидаючись на спинки крісел. Коли ж навіть німецька аудиторія лишалася холодною, оповідач, щоб надолужити брак успіху, застосовував надійний засіб:

— Кайзеру теж розповідали цю історію. Коли він її почув, то дуже сміявся.

Більше не було потреби казати ще щось. Усі враз вибухали сміхом, щоправда коротким, трикратним «ха-ха-ха», бо довший регіт можна було б розцінити як неповагу до Його величності.

Коли вони наближалися до Європи, назустріч пароплаву ринула хвиля новин. Радіотелеграфісти працювали без спочину. Якось увечері, зайшовши до курильні, Денуає побачив німецьких достойників, що зі збудженими обличчями розмахували руками. Цього разу вони не пили пива, а натомість наказали відкоркувати кілька пляшок шампанського. Пані радниця теж була тут — вочевидь вражена подіями, вона не пішла відпочивати до своєї каюти. Капітан ландштурму, побачивши молодого аргентинця, подав йому келих.

— Війна! — із запалом мовив він. — Збирається на війну… Настала пора!

Денуає здивовано глипнув на нього. Війна?.. Яка війна?.. Він, як і всі, читав дошку оголошень перед входом до кают-компанії і бачив радіограму, яка повідомляла, що австрійський уряд надіслав ультиматум Сербії, але ця новина не справила на нього жодного враження. Хуліо зневажливо ставився до Балканського питання. То були чвари жалюгідних країнок, що стягували на себе увагу світу, відвертаючи її від куди важливіших справ. Чого б то цій події так зацікавити радника-вояку? Урешті-решт дві країни порозуміються між собою. Дипломатія іноді все ж може до чогось прислужитися.

— Ні, не порозуміються, — із хижим виразом наполіг німець. — Це війна, благословенна війна. Росія виступить на боці Сербії, а ми підтримаємо нашого союзника Австрію… Питання в тому, як поведеться Франція… А ви як гадаєте, що вона робитиме?

Хуліо роздратовано здвигнув плечима, немовби прохаючи дати йому спокій.

— Нам потрібна війна, — вів далі радник, — превентивна війна. Росія надто швидко посилюється й готується виступити проти нас. Ще кілька років миру — і вони завершать будівництво стратегічних залізниць, а їхня військова сила, укупі з силою їхніх союзників, дорівняється нашій. Краще завдати потужного удару тепер. Треба скористатися з цієї нагоди… Війна! Превентивна війна!

Увесь його почет слухав пана радника мовчки. Здавалося, не всі поділяли його запал. Війна… Уява малювала їм паралізовану торгівлю, збанкрутілі філії, зупинені кредити — для них це була жахливіша катастрофа, ніж найкривавіші битви. Проте вони схвально гмикали й кивали, притакуючи войовничим Еркманновим заявам. Він був торговий радник, а до того ще й військовий офіцер, а отже, мабуть, утаємничений у державні справи їхньої батьківщини, і цього було досить, щоб німці мовчки здіймали келихи за перемогу в майбутній війні.

Молодий аргентинець подумав, що пан радник та його прихильники п’яні.

— Послухайте, капітане, — мовив він примирливим тоном, — у тому, що ви кажете, немає жодної логіки.

Як війна могла піти на користь такій промисловій країні, як Німеччина? Її економіка зростала невпинно: щомісяця захоплювала нові ринки, щороку її торговельний баланс ріс нечуваними темпами. Шістдесят років тому німці змушені були набирати на свої нечисленні кораблі команди з берлінських візників, яких відловлювала поліція. Нині ж їхні торговельні й військові судна борознять усі моря й океани, і нема у світі такого порту, де німецькі товари не займали би переважну частину складів. Усе, що потрібно, — це не припиняти розвиватися в цьому напрямку й триматися якнайдалі від воєнних авантюр. Ще років двадцять миру — і німці здобудуть чільне місце у світовій торгівлі, перемігши колишню володарку морів, Англію, у безкровній боротьбі. Невже варто ризикувати цим — наче той гравець, який все, що має, ставить на одну карту? Ризикувати у війні, яка може скінчитися для них несприятливо?

— Ні, війна потрібна, — розійшовшись, правив своєї радник, — превентивна війна! Довкола нас — самі лише вороги, і далі так тривати не може. Краще покінчити з цим одним махом. Або ми, або вони! Німеччина достатньо могутня, щоб кинути виклик усьому світові. Треба покласти край російській загрозі. А якщо Франція не сидітиме тихо, то гірше для неї! Якщо будь-хто — будь-хто! — наважиться виступити проти нас, йому буде тільки гірше! Коли я встановлюю на фабриці нове устаткування, то це для того, щоб воно виробляло продукцію, а не простоювало дарма. У нас найкраща армія у світі, і вона має бути в дії, щоб не заіржавіти.

Відтак додав зі зневажливою насмішкою в голосі:

— Нас охопили залізними обручами, прагнучи задушити. Але Німеччина має міцне огруддя, і досить лише напружити його, щоб ті обручі тріснули. Потрібно прокидатися, перш ніж нам уві сні зв’яжуть руки. Горе тим, хто стане на нашому шляху!..

Денуає відчув потребу відповісти на ці пихаті заяви. Як на нього, то не було жодних залізних обручів, на які так нарікали німці. Він бачив лише те, що інші країни не легковажили загрозою надмірних німецьких амбіцій і не лишалися бездіяльними. Вони лише готувалися боронитись від майже неминучої агресії, прагнучи зберегти гідність, яку нахабні сусіди повсякчас зневажали дедалі зухвалішими претензіями.

— А може, все навпаки? — запитав він. — Може, це інші народи змушені захищатися, бо саме ви становите загрозу для всього світу?

Як і кілька днів тому, його руку під столом знайшла невидима жіноча рука, щоб закликати до розважливості. Однак цього разу вона міцно стискала його долоню з тою впевненістю, яку дає набуте право на власність.

— Вам не личить таке казати, — зітхнула мила Берта, — такому вишуканому молодому чоловікові, що бував у Берліні та має…

Вона не докінчила, бо її перебив чоловік. Судно вже покинуло американські води, і радник поводився з грубістю хазяїна дому.

— Колись я вже мав честь повідомити вас, молодий чоловіче, — заявив він, наслідуючи різкий і холодний тон дипломатів, — що ви лише південноамериканець і нічого не тямите у європейських справах.

Він не назвав його «індіанцем»[16], але Хуліо немовби виразно почув це слово. Ох, якби ніжна долоня під столом напружено-схвильовано не тримала його… Однак цей потиск допоміг йому зберегти спокій і навіть усміхнутися. «Дякую, капітане, — подумки сказав собі Денуає, — якщо це вся твоя відплата мені!»

На цьому дружні стосунки Хуліо з паном радником і його компанією завершилися.

Що ближче було до їхньої батьківщини, то менше лишалось у комерсантів послужливості й бажання подобатися, які супроводжували їх у подорожах до Нового світу. Натомість у них з’явилося багато важливіших справ. Радіотелеграф працював без упину. Пана радника як найповажнішого свого земляка постійно кликав на нараду до своєї каюти капітан корабля. Еркманнові приятелі шукали якихось прихованих закапелків, щоб розмовляти тільки у своєму товаристві. Навіть Берта почала уникати Денуає. Вона ще всміхалася йому здаля, але її усмішки більше стосувалися спогадів про минуле, ніж теперішньої дійсності.

Востаннє Хуліо розмовляв із її чоловіком десь між Лісабоном і берегами Англії. Щоранку на дошці повідомлень перед кают-компанією з’являлися тривожні новини, що їх передавали радіотелеграфом. Німецька імперія озброювалася проти ворогів і накликáла на їхні голови всі кари Господні. Денуає остовпіло витріщився, читаючи останню радіограму: «Триста тисяч революціонерів оточили Париж. Передмістя вже палають. Повторюються жахіття Комуни»[17].

— Та ці німці геть побожеволіли! — стоячи перед дошкою, вигукнув молодий аргентинець, оточений гуртом таких самих ошелешених людей. — Так можна стратитися й тих залишків здорового глузду, які нам ще зостаються… Що це за революціонери? Проти кого в Парижі може вибухнути революція, коли в уряді немає реакціонерів?

Позаду нього пролунав голос. Грубий і владний, він наче прагнув покласти край усім сумнівам слухачів. То був голос пана радника.

— Молодий чоловіче, ці новини надсилають найперші агенції Німеччини… А Німеччина ніколи не бреше.

Сказавши це, він обернувся спиною, і більше Хуліо його не зустрічав.

Уранці наступного дня — останнього дня подорожі — стюард, приставлений до Денуає, настійливо розбудив його.

— Пане, вийдіть швидше на палубу — побачите неймовірне видовище.

Море було запнуте імлистою завісою, але крізь неї проглядали якісь обриси наче островів із могутніми вежами й шпичастими мінаретами. Похмурі громаддя повільно й велично сунули по маслянистій поверхні води. Хуліо нарахував їх вісімнадцять. Здавалося, вони заполонили собою весь океан. Це був флот Ла-Маншу, що за наказом уряду полишив береги Англії та вийшов у море з єдиною метою — продемонструвати свою міць. Споглядаючи, як у тумані пропливають дредноути, неначе зграя якихось доісторичних морських чудовиськ, Денуає вперше чітко усвідомив могуть Великої Британії. Німецький пароплав — змалілий, принижений — наддав ходи й прослизнув повз ці громадища. «Так, ніби має нечисте сумління і квапиться втекти», — подумав молодик. Поруч котрийсь південноамериканець кепкував із німця:

— Що як війну між ними й вами вже оголошено?.. Що як вони візьмуть нас у полон?..

По обіді вони стали на рейд Саутгемптона. «Фрідріх Август» знову виявив поспіх, щоб покинути порт. Усе відбувалося з карколомною швидкістю. Пасажирів і вантажу була сила-силенна. До лайнера підійшли два невеличкі, напхом напхані пароплави, і з них на палубу ринула ціла лавина німців, що мешкали у Британії. Вони раділи, як ті, хто нарешті ступив на дружню землю, і прагнули якомога скоріше опинитися в Гамбурзі. Після цього корабель рушив протокою зі швидкістю, небаченою в цих місцях.

Пасажири, спершись на борти, обговорювали несподівані зустрічі на цьому морському проспекті, яким зазвичай ходили цивільні судна. Цівки диму на обрії належали французькій ескадрі, що везла президента Пуанкаре, який вертався з Росії. Тривога, що охопила всю Європу, змусила його перервати подорож. Згодом вони побачили ще кілька англійських суден, які вартували узбережжя, наче злі й пильні пси. Два північноамериканські броненосці можна було пізнати за схожими на кошики марсами[18]. Потім, прямуючи в Балтійське море, на всіх парах пройшов російський корабель, білий і блискучий від верхівок щогл аж до ватерлінії.

— Кепські справи! Геть кепські! Цього разу, схоже, все серйозно, — бідкалися пасажири з Південної Америки й неспокійно роздивлялися близькі береги обабіч корабля. Хоча ті й мали звичний вигляд, але десь у їхній глибині, можливо, вже готувався до написання новий розділ історії.

Лайнер мав зайти до Булонь-сюр-Мер опівночі й почекати до ранку, щоби пасажирам, які сходили на берег, було зручніше. Проте вони прибули о десятій, кинули якір далеко від порту, і капітан віддав наказ, щоб висадка відбулася протягом години. Саме тому пароплав так поспішав, не шкодуючи вугілля. Потрібно було відійти від берегів Франції якомога швидше й шукати прихистку в порту Гамбурга. Радіотелеграфи працювали недаремно.

При світлі голубих прожекторів, що розсіювали над морем світляну блакить, з лайнера допоміжними човнами почали перевозити вантаж і пасажирів, що прямували до Парижа.

— Хутчіш! Хутчіш!

Моряки, підштовхуючи, квапили забарних дам, що всоте перераховували свої валізи, непокоячись, чи не забули якоїсь. Стюарди бігали, навантажені дітьми, наче клунками. У загальному поспіху де й ділася надмірна і єлейна німецька люб’язність. «Лакейські душі, — подумав Денуає. — Гадають, що наближається година їхнього тріумфу, і більше не вважають за потрібне щось удавати…»

Він стояв у човні, що танцював на хвилях перед чорним і нерухомим громаддям лайнера, подірявленим кружками світла з ілюмінаторів. На палубах біля бортів зібралася юрба людей, які прощалися, махаючи хустинками. Хуліо впізнав Берту. Не бачачи його й не знаючи, у якому він човні, вона теж махала рукою, відчуваючи потребу висловити подяку за солодкі спомини, що невдовзі щезнуть серед містерії моря й ночі.

— Прощавай, пані раднице!

Відстань між лайнером, що рушав далі, і човнами, що прямували до входу в гавань, почала збільшуватися. З горішньої палуби пролунав чийсь гримкий голос, що немовби чекав на цю мить безкарності:

— До зустрічі! Невдовзі побачимось у Парижі!

На пароплаві вибухнув гучний регіт, і оркестр — той самий, що два тижні тому розбудив Денуає неочікуваною «Марсельєзою», — утяв військового маршу часів Фрідріха Великого, маршу гренадерів з акомпанементом сурм.

Отак щез у темряві німецький трансатлантичний лайнер — останній, що підходив до берегів Франції, — щез, поквапно втікаючи й зухвало обіцяючи помсту в близькому майбутньому.

Усе це відбувалося минулої ночі. Відтоді не минуло й доби, але для Хуліо ті події вже стали далекими й туманними. За своєю вдачею він був схильний суперечити оточенню й не поділяв загальної тривоги. Радникові пихаті заяви тепер видавалися йому лише хвастощами бюргера, що пнеться в солдати, а занепокоєння парижан було в його очах проявом нервозності людей, які живуть у спокої і починають хвилюватися, щойно виникає бодай найменша загроза їхньому добробуту. Скільки разів уже траплялося таке, що всі казали про неуникну війну, а потім останньої миті розв’язували конфлікт!.. До того ж Хуліо не хотілося, щоб почалася війна, адже вона зруйнувала б його плани на майбутнє, а людина завжди вважає логічним і правильним те, що їй сприяє, і надає перевагу власним бажанням над дійсністю.

— Ні, війни не буде, — повторював аргентинець, прогулюючись парком. — Ці люди наче схибнулися з глузду. Та хіба ж у наші часи може вибухнути війна?..

І, притлумивши сумніви, які вряди-годи виникали мимоволі, він перевів думку на те, що найбільше важило для нього саме зараз, та поглянув на годинник. Була вже п’ята. Кохана ось-ось мала прийти. Якась дама зайшла крізь хвіртку з боку Рю-Паск’є, і здалеку йому видалося, що то вона. Правда, вигляд у неї був якийсь інакший, але Хуліо подумав, що літній стиль міг змінити її зовнішність. Та не встиг він підійти, як усвідомив, що помилився. Дама була не сама: за нею до парку ввійшла ще одна жінка. Мабуть, англійки або північноамериканки, послідовниці романтичного культу Марії-Антуанетти, що забажали відвідати Спокутну каплицю, зведену на місці колишнього поховання страченої королеви. Хуліо спостерігав, як вони підіймаються сходинками й заходять до внутрішнього дворика, під яким лежали останки вісьмох сотень швейцарських гвардійців, полеглих десятого серпня разом з іншими жертвами революційного шалу[19].

Розчарований помилкою, Хуліо в поганому настрої знову взявся гуляти сквером. Меморіальна споруда, яку Бурбони після своєї реставрації звели на місці колишнього кладовища Мадлен, видалася йому потворнішою, ніж будь-коли. Час минав, а кохана не приходила. Повертаючи, він щоразу кидав жадібні погляди на хвіртки. Але сталося те, що й завжди. Вона постала перед ним зненацька, немовби яка з’ява, що впала з неба чи виросла з-під землі. Позаду хтось кахикнув, почулися легенькі кроки, і Хуліо, обернувшись, мало не зіштовхнувся з нею.

— Маргарито! О, Маргарито!..

Так, це була вона, а проте Хуліо не відразу впізнав її. Його охопило якесь дивне відчуття, коли він побачив увіч те обличчя, яке протягом трьох місяців не покидало його думок, чимдалі більше перетворюючись на безтілесний невиразний образ, ідеалізований через відсутність його реального відповідника. Але сумніви тривали тільки коротку мить. Натомість йому здалося, ніби з його життя вилучили відтинок часу і простору, ніби він нікуди не їздив з Парижа і від їхньої останньої зустрічі минуло лише кілька годин.

Здогадавшись, що після вигуку Хуліо слід очікувати бурхливого вияву почуттів, гарячого потиску рук, а може, і чого більшого, Маргарита лишилася холодною і незворушною.

— Ні-ні, не тут, — заперечливо скривившись, мовила вона. — Про що ми думали, коли домовлялися зустрітися в цьому сквері?!

Вони мали намір сісти на залізні стільці, затулені кущами, але Маргарита відразу ж підвелася. Їх могли побачити перехожі, які простували бульваром, — досить було тільки обернути погляд у бік парку. Через те, що поблизу чимало великих крамниць, о цій порі тут напевне проходитимуть багато її подруг… Закохані знайшли прихисток за рогом каплиці, між меморіалом і Рю-де-Матурен. Денуає присунув два сидіння до густого насадження, тож тепер перехожі по той бік ґратчастої огорожі не могли їх побачити. Проте усамітнитися їм не вдалося. За кілька кроків від них гладкий і короткозорий пан читав газету, а кілька жінок балакали й займалися рукоділлям. Якась пані в рудій перуці і з двома песиками — либонь, місцева мешканка, що вийшла в парк вигуляти домашніх улюбленців, — кілька разів пройшла перед закоханою парою, ледь усміхаючись.

— Яка досада! — пожалілася Маргарита. — Яка ж невдала думка — зустрітися тут!

Вони уважно роздивлялися одне одного, немовби прагнули докладно вивчити всі ті зміни, які вчинив із ними час.

— Ти ще більше засмаг, — сказала Маргарита. — Наче моряк.

Хуліо вона видалася ще вродливішою, ніж раніше, і він сказав собі, що володіння нею варте тих прикростей, які спричинили його подорож до Південної Америки. Маргарита була вища за нього, гармонійно струнка і зграбна. «У неї музикальна хода», — казав собі Денуає, викликаючи в уяві її образ. І тепер, побачивши її знову, він передусім замилувався її доладними кроками — легкими, грайливими і граційними, — коли вона ходила парком, шукаючи місця, щоб сісти. Риси її обличчя не були цілковито правильні, але мали якусь принадну пікантність — то було личко справжньої парижанки. Усе, що тільки винайшло мистецтво жіночого причепурювання, було застосоване до її особи щонайвишуканіше і щонайдбайливіше. Маргарита завжди жила собі на втіху. Лише кілька місяців тому вона частково відмовилася від цього розкошування й пожертвувала деякими зустрічами, чаюваннями й візитами заради вечірніх побачень із Денуає. Елегантна й нафарбована, як дорога лялька, вона мала найвище прагнення — стати манекенницею, щоб своєю грацією увиразнювати найновіші витвори модельєрів. Утім, урешті-решт зазнала тих самих радощів і тривог, що й інші жінки, коли завела собі таємне життя. Осердям цього нового життя, прихованого під колишньою легкістю, був Денуає. Згодом, коли вона вже гадала, що остаточно облаштувала своє існування — тішачись розкошами про людське око й потайки насолоджуючись коханням, — вибухнула катастрофа, що порушила її безтурботне щастя: утрутився її чоловік, про якого Маргарита неначе й забула. Для неї, яка вважала себе центром всесвіту й гадала, що всі події мають відбуватися відповідно до її бажань та вподобань, це стало жорстокою несподіванкою, яка більше здивувала, ніж завдала болю.

— А ти що скажеш про мій вигляд? — запитала Маргарита і, щоб Хуліо не помилився з відповіддю, додала, поглянувши на свою широку спідницю: — Маю тобі повідомити, що спідниці entravée[20] вийшли з моди. Тепер носять коротші й просторіші.

Денуає довелося із таким самим запалом, як Маргаритин, зацікавитися її вбранням і висловити свої думки щодо новинок моди впереміш із оспівуванням вроди коханої.

— А ти багато про мене думав? — допитувалася вона. — Ти мене жодного разу не зраджував? Жодного-жоднісінького?.. Кажи правду: ти ж бо знаєш, я завжди бачу, коли ти мені брешеш.

— Я завжди думав про тебе, — відповів Хуліо й приклав руку до серця, немовби присягаючи перед суддею.

Він промовив це, не вагаючись, і в голосі його бриніли щирі нотки, бо ж під час його зрад — про які він уже геть забув — із ним завжди був спогад про Маргариту.

— Але поговорімо про тебе! — додав Хуліо. — Що ти робила весь цей час?

Він присунув свій стілець до неї якомога ближче. Коліна їхні торкалися. Він тримав Маргаритину долоню й пестив її пальцем, який запхав у рукавичку. А бодай йому, цьому клятому скверу, що не давав їм змоги усамітнитися й змушував розмовляти впівголоса після трьох місяців розлуки!.. Навіть попри те, що вони поводилися стримано, пан, який читав газету, здійняв голову й роздратовано, мовби якась муха докучала йому дзижчанням, глянув на них з-над окулярів… Це ж треба: прийти до громадського парку, щоб верзти якісь любовні дурнички тоді, коли всій Європі загрожує таке лихо!

Маргарита, відтрутивши зухвалу руку, взялася спокійно оповідати про своє життя протягом останніх кількох місяців.

— Страшенно нудилася, хоч і намагалась розважити себе, як могла. Як тобі відомо, я перебралася жити до матері, а моя мама — старосвітська жінка й не поділяє наших смаків. Я ходила в театр із братом, навідувалася до адвоката, щоб дізнатися, як просувається справа з розлученням, і поквапити його… Та й по всьому.

— А що твій чоловік?

— Не говорімо про нього, гаразд? Мені його шкода, сердегу. Він такий добрий… такий правильний… Адвокат запевняє, що він згоджується на все й не збирається перешкоджати. Я чула, він не приїжджає до Парижа, а мешкає на фабриці. Наша колишня оселя стоїть зачинена. Іноді мене гризуть докори сумління через те, як я з ним учинила.

— А як же я? — запитав Хуліо, прибираючи руку.

— Маєш рацію, — усміхнулася вона. — Ти — моє життя. Це жорстоко, але це притаманно людям. Ми маємо жити, не переймаючись іншими. Щоби бути щасливими, треба бути егоїстами.

Обоє замовкли. Згадка про її чоловіка пронеслася між ними подихом крижаного вітру. Хуліо перший струснув із себе заціпеніння.

— То ти за весь цей час жодного разу не ходила танцювати?

— Ні. Як ти собі уявляєш, щоб жінка в процесі розлучення пішла на танці?.. Відтоді як ти поїхав, я не була на жодній порядній вечірці. Стримувала себе, немов у жалобі, поки тебе не було. Якось на родинному святі ми танцювали танго. Який то був жах!.. Бракувало тебе, мій маестро.

Вони знову взялися за руки й усміхнулися одне одному. Перед їхніми очима промайнули спогади кількамісячної давності, коли їхнє кохання ще тільки народжувалося на вечірніх танцях з п’ятої до сьомої в салонах на Єлисейських Полях, де танго нерозривно поєднувалося з філіжанкою чаю.

Маргарита відірвалася від споминів під впливом тої настійливої, чіпкої тривоги, про яку забула в перші хвилини їхньої зустрічі.

— Скажи-но мені, ти ж усе знаєш: буде війна? Люди так багато про неї говорять!.. Може, ще якось усе влаштується?

Денуає підтримав її своїм оптимізмом. Ні, він не вірить у можливість війни. Це було б якесь безглуздя.

— Я теж так кажу. Ми ж уже не дикуни. Я знаю багатьох німців, це освічені елегантні люди, що, певна річ, думають так само, як ми. Один старий професор, який повертається додому, учора пояснював мамі, що війни за нинішньої доби прогресу вже неможливі. За два місяці бойових дій майже не залишиться чоловіків, а за три — у світі закінчаться гроші, щоб воювати далі. Я не пам’ятаю достеменно, чому саме, але він розтлумачив усе дуже переконливо, так, що приємно було слухати.

Вона замислилася, прагнучи згадати, що казав професор, і зібрати докупи сплутані думки, але налякана розумовим зусиллям, яке потрібно було для цього докласти, мовила далі від себе:

— Тільки подумай, війна — це ж такий жах! Усе світське життя зупиниться. Ні вечірок, ні розкішного вбрання, ні театрів. Можливо, навіть перестануть розробляти нові моделі одягу. Усі жінки — в жалобі. Уявляєш собі таке?.. Париж збезлюдніє… А він видався мені таким гарним сьогодні, коли я йшла на зустріч із тобою!.. Ні, цього не може бути. Наступного місяця ми їдемо до Віші — мамі потрібно на води, — і Біаррица, а потім я збираюся до одного замку на Луарі. До того ж є ще наші справи — моє розлучення, наше весілля, яке можна було би справити наступного року… Війна завадила б усім цим планам, а то й скасувала б їх!.. Ні-ні, це неможливо. Уся ця нібито загроза від Німеччини тільки примарюється моєму братові й таким, як він. Я певна, що мій чоловік, який цікавиться тільки серйозними й нудними речами, також вірить, що ось-ось буде війна, і готується до неї. Яка нісенітниця! Правда ж? Скажи мені, що це нісенітниця. Мені треба це почути від тебе.

Заспокоєна запевненнями коханого, Маргарита змінила тему розмови. Думка про новий шлюб нагадала їй про мету подорожі Денуає. Протягом цієї короткої розлуки вони не листувалися.

— То ти дістав гроші? Я про все забула від радості, коли тебе побачила…

Прибравши тону фахівця в грошових справах, Хуліо взявся оповідати. Він привіз менше, ніж сподівався, бо в Аргентині саме трапилася чергова криза. Однак йому все одно вдалося зібрати чотириста тисяч франків. Чек на цю суму лежить у нього в гаманці. Згодом йому мають надіслати ще. Його справами опікується повірений — можна сказати, його далекий родич.

Маргарита видавалася задоволеною. Попри притаманну їй легковажність, вона теж споважніла.

— Гроші — це гроші, — глибокодумно виголосила вона, — і без них немає надійного щастя. З твоїми чотирмастами тисячами й тим, що є в мене, ми дамо собі раду… Май на увазі, чоловік збирається повернути мій посаг. Так він сказав моєму братові. Але стан його справ і потреби фабрики не дають змоги зробити це так швидко, як він хотів би. Бідолаха, мені його так жаль… Такий шляхетний і такий правильний у всьому. Якби ж то він не був ще такий нудний!..

Вона, схоже, пошкодувала, що вчергове мимоволі взялася співати запізнілу хвалу своєму чоловікові. Хуліо, як видавалося, було неприємно слухати ці дифірамби, що охолоджували їхню зустріч. Маргарита знову змінила тему.

— А як твоя родина? Ти вже бачився з ними?

Перш ніж вирушити до Спокутної каплиці, Денуає навідався до помешкання батьків. Покрадьки зайшов до великого будинку на авеню Віктора Гюґо. Службовими сходами, наче постачальник харчів, піднявся на другий поверх. Немов солдат, закоханий в одну зі служниць, прослизнув до кухні. Туди прийшла його бідолашна мати, донья Луїса, щоб обійняти сина, плачучи й несамовито цілуючи, мовби вже гадала, що ніколи більше його не побачить. Потім нагодилася Луїсіта, яку всі кликали Чічі; вона завжди дивилася на нього з симпатією та цікавістю, неначе хотіла краще пізнати свого непутящого, але милого брата, що зводить добропристойних жінок з дороги чесноти й витворяє всілякі інші безумства. Насамкінець сталася велика несподіванка: до кухні врочистою ходою акторки, благородної матері з епічної трагедії, зайшла його тітка Єлена, що була одружена з німцем і жила в Берліні, оточена численними дітьми.

— Вона в Парижі вже місяць. Збирається погостювати якийсь час у нашому замку, — розповідав Хуліо Маргариті. — І, схоже, приїде ще її старший син, мій «учений» кузен, якого я не бачив уже бозна-скільки років.

Кілька разів їхню розмову переривав страх. «Батько вдома, говори тихіше», — остерігала мати щоразу, коли Хуліо здіймав голос. Тітка Єлена сповненою драматизму ходою ішла до дверей, мовби героїня п’єси, що поклала собі кинджалом заколоти тирана, якщо той переступить поріг її кімнати. Уся родина й далі перебувала під деспотичною владою дона Марсело Денуає.

— Ох, цей старий! — вигукнув Хуліо, маючи на увазі батька. — Нехай живе собі ще багато років, але як же він гнітить нас усіх!

Мати, яка не могла на нього надивитися, сама поклала край їхній зустрічі, налякана якимось шумом. «Іди, якщо він застане нас тут, здійметься буча». І Хуліо втік із батьківського дому, а проводжали його материні й тітчині сльози та захоплені погляди Чічі, яка одночасно соромилася й пишалася братом, що викликав у її подруг таке обурення й захват.

Маргарита теж висловилася про Денуає-старшого: жахливий стариган, старосвітський чоловік, із яким вона ніколи не порозуміється.

Обоє знову замовкли, пильно дивлячись одне на одного. Вони вже поговорили про найнагальніше — те, що торкалося їхнього майбутнього. Але інші, інтимніші, речі лишалися невимовленими й, немовби соромлячись, нерішуче відображались у поглядах, перш ніж набути форми слів. Хуліо й Маргарита не наважувалися розмовляти як закохані. Кількість свідків довкола чимраз більшала. Пані з рудою перукою і песиками проходила повз них дедалі частіше: вона скоротила свій маршрут по скверу й посилала їм змовницькі посмішки. Пан із газетою тепер обговорював із сусідом по лавці ймовірність війни. Паркова доріжка перетворилася на жваву вулицю. Кравчині, які йшли з майстерень, і домогосподині, які верталися із закупів, вибирали цей шлях, щоб не обходити сквер. Навпростець через нього сунуло дедалі більше люду, і кожен мимохідь кидав цікавий погляд на елегантну жінку та її супутника, які сиділи під кущами із сором’язливим і неприродним виглядом, що притаманний тим, хто хоче сховатися від людських очей і водночас удає безтурботність.

— Яка ж досада! — знову поскаржилася Маргарита. — Нас тут хтось упізнає.

Якась дівчина пильно подивилася на неї, і їй здалося, що це знайома кравчиня, яка працює в одному відомому ательє. До того ж парком могла проходити котрась із Маргаритиних подруг, яких годину тому вона помітила в юрбі, що заполонила поблизькі крамниці.

— Ходімо звідси! — мовила вона. — Подумай лишень, який піде поголос, якщо нас побачать разом… І це тепер, коли про нас уже почали потроху забувати…

Денуає невдоволено запротестував. Іти звідси?.. Але ж Париж замалий для них через небажання Маргарити повернутися до того єдиного місця, де їм не загрожували б жодні несподівані зустрічі. Хай куди вони подадуться — до іншого парку чи в ресторан, — усюди наражатимуться на ризик, що їх упізнають. Маргарита ж хоч і боялася людської цікавості, а проте хотіла зустрічатися тільки в публічному місці. Якби ж вона погодилася піти до його студії, виповненої стількома солодкими споминами!..

— Ні, до тебе я не піду, — поквапно відрізала вона. — Не можу забути того дня, коли була там востаннє.

Але Хуліо, відгадавши в цьому категоричному запереченні перші паростки вагання, узявся наполягати. Хіба деінде їм буде краще? Урешті-решт, хіба вони не збираються побратися, щойно це стане можливим?..

— Я ж сказала тобі, що ні, — повторила вона. — Хтозна, може, мій чоловік стежить за мною! Якщо він заскочить нас у тебе, це дуже ускладнить моє розлучення!

Тепер уже Хуліо заходився вихваляти її чоловіка-інженера, доводячи, що таке стеження суперечило б його вдачі: мовляв, він прийняв реальність, зміркував, що справі вже нічим не зарадити, і тепер думає лише про те, як улаштувати своє життя наново.

— Ні, краще нам розійтися, — затялася вона. — Завтра побачимося знову. Підшукаєш більш підхоже місце. Поміркуй, ти завжди знаходиш рішення.

Але він прагнув негайного рішення. Вони підвелися й поволі рушили до Рю-де-Матурен. Хуліо співав соловейком, переконуючи її. Не завтра, ні — сьогодні. Їм треба лише взяти таксі: кілька хвилин — і їх чекає усамітнення, містерія, повернення до солодкого минулого, затишок студії, що була свідком їхніх найщасливіших хвилин. Їм здаватиметься, що час повернувся назад, до їхніх перших побачень.

— Ні, — підупалим голосом відказала вона, шукаючи останньої причини для опору. — Там же буде твій секретар, той іспанець, що не відходить від тебе. Який сором, якщо я зустрінуся з ним!..

Хуліо розсміявся. Архенсола? Та хіба ж цей приятель, що знав усе його минуле, міг їм чимось зашкодити? Якщо вони застануть його, Архенсола негайно піде. Йому вже не раз доводилося це робити, щоб не заважати. Він такий тактовний, що вгадував наперед такі випадки. Він уже напевне здогадався, що невдовзі слід очікувати логічного візиту до студії, і подався на вулицю дізнатися останні новини.

Вона нічого не відказала, немовби, вичерпавши всі відмовки, визнала себе переможеною. Денуає, витлумачивши її мовчанку на свою користь, теж затих. Вони вийшли з парку, і Маргарита, налякана тим, що стоїть просто посеред вулиці поруч із коханцем, занепокоєно роззирнулася довкола, шукаючи прихистку. Раптом вона опинилася перед червоними дверцятами автівки, які відчинила рука її супутника.

— Сідай, — звелів Хуліо.

Вона квапливо сіла, прагнучи якомога швидше сховатися. Машина хутко рушила з місця. Маргарита відразу ж опустила завісу, щоб затулити віконце зі свого боку. Однак перш ніж вона встигла це зробити й обернути голову, як відчула жадібні вуста на своєму зашийку.

— Ні, не тут, — благально промовила вона. — Будьмо розважливі.

І поки він, глухий до цих умовлянь, наполегливо й пристрасно пестив її далі, Маргаритин голос пробився крізь гуркіт старого залізяччя, що торохтіло, коли автівка підстрибувала на бруківці.

— Ти справді гадаєш, що війни не буде? Що ми зможемо побратися?.. Скажи мені це ще раз. Мені треба, щоб ти мене заспокоїв… Я хочу почути це з твоїх вуст.

Розділ II.
Кентавр Мадар’яґа

Марсель Денуає в 1870 році мав дев’ятнадцять. Одинак у сім'ї, він народився в передмісті Парижа. Батько, що працював будівничим на не надто значних проєктах, забезпечував родині скромний добробут. Муляр хотів і сина вивчити на архітектора, той уже почав підготовчі студії, аж тут батько нагло помер, і їхні справи ускладнилися, а за кілька місяців дійшли до повної руїни. Опинившись на дні фінансової ями, Марсель та його мати змушені були покинути всі вигоди середнього класу й далі провадити життя простих робітників.

Коли у віці чотирнадцяти років хлопцеві потрібно було обрати собі фах, він став різьбярем. Це була творча робота, до того ж трохи пов’язана з архітектурою, любов до якої в нього пробудило вимушено покинуте навчання. Мати переїхала до родичів у село, а Марсель тим часом швидко опановував своє ремесло, допомагаючи майстрові з усіма важливими замовленнями, які надходили з регіонів. Перші новини про війну з Пруссією застали його в Марселі, де хлопець працював над оздобленням театру.

Як і вся молодь його покоління, Денуає був противник Другої імперії. До того ж він перебував під впливом старших робітників, які брали участь у встановленні республіки 1848 року і в пам’яті яких ще жили спогади про державний переворот другого грудня[21]. Одного дня хлопець побачив на вулицях Марселю велелюдну маніфестацію за мир, що тоді було рівноцінне протестові проти уряду. Процесія складалася зі старих республіканців, що затято боролися з владою імператора, членів Інтернаціоналу, який виник за кілька років перед тим, і чималої кількості іспанців та італійців, що втекли зі своїх країн після нещодавніх повстань. Якийсь довговолосий сухотний студент ніс прапор. Демонстранти скандували: «Ми хочемо миру! Мир усіх об’єднує!» Але на цій землі найблагородніші заклики рідко бувають почуті, бо ж доля полюбляє спотворювати їх і зводити на манівці. Щойно прихильники миру зі своїми гаслами й прапором повернули на вулицю Ла-Канеб’єр, дорогу їм заступила війна, змусивши вдатися до кулаків і палиць. Напередодні в Марселі висадилися кілька батальйонів зуавів[22] з Алжиру, що мали посилити війська на фронті. Ці загартовані вояки, звиклі до заворушень у колоніях, не вагалися, коли потрібно було застосувати силу, і вирішили втрутитися в маніфестацію — хто з багнетами, а хто зі знятими портупеями. «Хай живе смерть!» — пролунав вигук, і на демонстрантів посипалася злива ударів. Денуає бачив, як безневинний студент, що, наче проповідник, гаряче закликав до миру, покотився, загорнутий у прапор, а зуави задоволено копали його ногами. Що з ним сталося далі, Марсель не дізнався, бо його самого кілька разів шмагонули ременем, злегка штрикнули в плече, і він змушений був утікати разом з іншими.

Того дня вперше вийшов на яв його непоступливий гнівливий норов. Коли йому чинили спротив, він дратувався до такої міри, що здатен був удатися до крайнощів. Згадка про завдані йому удари лютила його, наче образа, що вимагає помсти. «До біса війну!» Він покине країну, бо не має змоги протестувати інакше. Боротьба буде тривала й закінчиться катастрофою (як уважали противники імператора). Якщо Марсель залишиться, то за кілька місяців його призвуть до війська. Але нехай імператор сам дає раду своїм справам. Денуає відмовляється від честі служити йому.

Він трохи вагався через матір. Але родичі в селі не мали б кинути її напризволяще, а він поклав собі гарувати, щоб мати змогу надсилати їй гроші. Хтозна, може, по той бік моря на нього чекає багатство!.. Бувай, Франціє!

Його заощадження допомогли порозумітися з портовим агентом, що запропонував Марселю місце на трьох суднах, де в нього не вимагатимуть документів. Одне йшло до Єгипту, друге — до Австралії, і третє — до Монтевідео та Буенос-Айреса. Що йому більше до вподоби?.. Денуає хотів, як герої книжок, що їх він читав колись, порадитися з вітром і вирушити у напрямку, в якому той дутиме. Але вітер того дня віяв із моря в бік Франції. Відтак хлопець збирався підкинути монетку, щоб та вказала йому долю, але врешті-решт вирішив сісти на корабель, який відпливатиме першим. Лише опинившись на палубі зі своїми скромними пожитками, він поцікавився курсом. «Пароплав прямує до гирла Ла-Плати….» Марсель сприйняв ці слова з фаталізмом: «Що ж, нехай буде Південна Америка!» Він не мав нічого проти цього краю, який знав із часописів про подорожі. Ілюстрації в них зображали табуни коней, що гасають на привіллі, напівголих індіанців із пір’їнами у волоссі й закошланих ґаучо[23], над головами яких визміювалися ласо чи болас — ремені з прив’язаними до кінців кам’яними кульками.

Денуає назавжди запам’ятав собі ту подорож до Америки й згадував її, навіть коли вже розбагатів: сорок три дні на невеличкому розторсаному пароплаві, який бряжчав, наче купа старого залізяччя, тріщав по всіх швах від найменшого поштовху моря й кілька разів зупинявся через несправність парової машини, віддавшись на ласку хвиль і течій. У Монтевідео Марсель довідався, що його батьківщина зазнала розгромної поразки і що Другої імперії більше не існує. Дізнавшись про те, що народ узяв владу у свої руки й запекло борониться за мурами Парижа, хлопець відчув сором. Адже він утік!.. Але за кілька місяців новина про подальшу долю Комуни позбавила Денуає цього почуття. Якби він не покинув Франції, то запевне долучився б до повстання — гнів через національну ганьбу, друзі-революціонери та все його оточення втягнули б його в цю боротьбу. Його б розстріляли або запроторили до котроїсь із колоніальних в’язниць, як багатьох його колишніх товаришів. Марсель похвалив себе за мудре рішення і припинив перейматися справами батьківщини. Потреба заробляти на хліб у чужій країні, мову якої він почав вивчати, змушувала його думати тільки про себе. Бурхливе й авантюрне життя нещодавно посталих народів Південної Америки втягнуло Марселя у вир щонайрізноманітніших занять і щонайризикованіших справ. Він почував у собі силу, зухвалість і впевненість, яких ніколи не мав у Старому світі. «Я опаную будь-яке ремесло, — казав він, — дайте мені тільки час». Він — той, хто втік з батьківщини, бо не схотів брати до рук зброї, — був навіть солдатом, воював у Республіці Східного берега й дістав поранення в одній із численних сутичок між «білими» й «червоними»[24].

До різьбярства він повернувся в Буенос-Айресі, що поступово перетворювався з великого поселення на місто, яке розросталося, скидаючи з себе вже замалу шкіру. Кілька років Денуає оздоблював салони й фасади. Він осів на одному місці, багато працював і непогано заробляв. Але одного дня йому набридло ощадити потроху, адже це тільки в далекій перспективі могло принести йому середній статок, і то в найкращому разі. А він подався до Нового світу, щоб розбагатіти, як багато інших. У двадцять сім років Марсело (як його тепер називали на іспанський лад) знову з головою кидається в чергову авантюру: він полишає місто, щоб видерти гроші з лона незайманої природи. Він пробував вирощувати сільськогосподарські культури в сельві[25] на півночі країни, але сарана знищила всі сходи за кілька годин. Торгував худобою, з допомогою лише двох пеонів[26] переганяючи стада бичків і мулів до Чилі та Болівії через засніжені відлюддя Анд. У багатомісячних переходах нескінченними рівнинами Денуає втрачав відчуття часу й простору. Кілька разів він був близький до того, щоб нарешті збити собі статок, але одним махом втрачав усе через якусь прикру невдачу. Саме в одну з таких хвилин руїни та зневіри, маючи вже тридцять років, Марсело найнявся на службу до заможного естансьєро[27] Хуліо Мадар’яґи.

Він познайомився з цим багатієм-скотовласником, коли той купував у нього худобу. Це був іспанець, що геть юним прибув до Аргентини, легко освоївся й провадив життя ґаучо після того, як надбав собі великі маєтності. Зазвичай через національність його кликали Галісієць Мадар’яґа, хоча народився він у Кастилії[28], а мешканці естансії шанобливе звертання «дон», що мало б іти перед ім’ям, додавали до прізвища.

— Друже, — одного дня, бувши в доброму гуморі (що з ним траплялося вкрай рідко), сказав він Марсело, — бачу, що ви в немалій притузі. Сморід безгрошів’я чути здалеку. Чому б вам не покинути те собаче життя? Послухайте, що кажу, ґабачо[29]: лишайтеся тут. Я старішаю, і мені потрібен помічник.

Після того як Денуає найнявся до Мадар’яґи, сусіди-землевласники, що жили за кільканадцять ліг[30] від естансії, траплялося, переймали нового робітника на дорозі, щоб напророкувати йому всілякі нещастя.

— Ви довго не протримаєтеся. З доном Мадар’яґою ніхто не поладнає. Ми вже втратили лік його управителям. То такий чоловік, що його або вбити, або піти від нього. Невдовзі ви звідси втечете.

Денуає швидко переконався, що в тому поговорі про його господаря була частка правди: вдачу той мав нестерпну. Утім, Мадар’яґа вподобав нового працівника-француза і намагався гамувати свою дратівливість та не надто йому допікати.

— То золото, а не чоловік, — казав старий естансьєро, немовби виправдовуючись за таку стриманість. — Я його люблю за те, що він серйозний… Мені такі люди до душі.

Денуає сам не знав до пуття, у чому полягала та серйозність, за яку його так цінував патрон, але почував приховану гордість, коли бачив, як Мадар’яґа гарикає на всіх, навіть на родину, тоді як у розмові з ним прибирає грубуватого батьківського тону.

Родина естансьєро складалася з дружини, місьї[31] Петрони, яку він кликав «індіанка», і двох доньок, уже дорослих, які здобули освіту в Буенос-Айресі, але, повернувшись додому, потроху забували свою науку.

Маєток був величезний. Мадар’яґа жив у пампасах відтоді, як прибув до Америки. У ті часи білі через страх індіанців-горлорізів ще не наважувалися селитися далеко від міст. Перші гроші він заробив відважною торгівлею, возячи товари від форту до форту. Йому траплялося вбивати індіанців, двічі він був поранений у сутичках з ними, якийсь час жив у неволі й заприязнився з вождем. На зароблені кошти Мадар’яґа накупив землі, багато землі, якої ніхто не хотів через невпевненість у безпеці, і взявся скотарювати, з карабіном у руці боронячи худобу від розбійників дикого поля. Потім він побрався з «індіанкою», а точніше — молодою метискою, яка ходила босоніж, але батьки якої володіли чималими землями. Вони жили в злиднях, мало не як дикуни, посеред угідь таких просторих, що потрібно було кілька днів, щоб об’їхати їх на коні. Згодом, коли уряд, поступово витиснувши індіанців аж до кордонів, почав продавати нічийні землі — вважаючи їхню покупку актом патріотичної пожертви, — Мадар’яґа скуповував і скуповував за безцінь величезні простори. Мета його життя полягала в тому, щоби придбати якомога більше землі й заселити її худобою. Часом, їдучи навскач своїми безкраїми луками в товаристві Денуає, він не міг стримати гордощів.

— Слухайте, ґабачо. Кажуть, у вас там є країни завбільшки десь так, як мої маєтності. То правда?

Француз підтверджував… Справді, землі Мадар’яґи перевищували за розмірами чимале князівство. Така відповідь уводила естансьєро в добрий гумор.

— То, може, мені оголосити себе королем? Може, це не така вже й безглузда думка? Лишень уявіть собі, ґабачо: дон Мадар’яґа Перший!.. Кепсько тільки, що я буду й останнім, бо ця ялова корова, індіанка, не хоче народити мені сина…

Слава про його широченні угіддя й величезні статки дісталась аж до Буенос-Айреса. Усі чули ім’я Мадар’яґи, але мало хто знав його в обличчя. Коли він навідувався до столиці, то приїжджав непоміченим через те, що був одягнений по-простацьки: ті самі гамаші, які носив у полі, обмотане на кшталт шалика пончо, з-під якого задерикувато стирчала краватка — нестерпна прикраса, яку нав’язали йому доньки, що люблячими руками марно намагалися її поправити.

Якось він зайшов до кабінету найбагатшого в столиці торговця.

— Добридень, сеньйоре! Я чув, ви потребуєте бичків для європейських ринків, і прийшов, щоби продати вам якусь дещицю.

Торговець зверхньо глянув на бідного ґаучо. Якого біса той забирає його час такими дрібницями? Нехай би йшов до котрогось із помічників… Одначе лукава посмішка мугиря пробудила його цікавість.

— А скільки бичків у тебе є на продаж, добродію?

— Тисяч тридцять.

Більше торговцю не потрібно було жодних слів. Він скочив з-за столу й запобігливо запропонував гостеві стілець.

— Таж ви мусите бути ніким іншим, як сеньйором Мадар’яґою!

— До ваших і Божих послуг.

То була чи не наймарнославніша мить у його житті.

У передпокоях директорів банків службовці співчутливо пропонували йому сісти, сумніваючись, що чоловік по той бік дверей зволить його прийняти. Утім, щойно лунало ім’я Мадар’яґи, директор сам біг відчиняти йому двері. А бідолашний службовець тетерів з подиву, коли чув, як ґаучо, заходячи, замість привітання казав:

— Мені треба триста тисяч песо. Хочу прикупити якусь дещицю товару на свої багаті пасовиська.

Мінливий і суперечливий норов скотаря тяжів над мешканцями його земель жорстокою і водночас добротливою тиранією. Жоден волоцюга не минав маєтку без того, щоб господар грубувато не спинив його, перш ніж той встигав розтулити рота.

— Облиш свої теревені, чоловіче! — горлав він так, наче збирався віддухопелити зайду. — Он там, під навісом, лежить зарізана худобина. Відкрай собі скільки хочеш і з’їж, а тоді чимчикуй далі… Тільки не треба мені твоїх байок!

І, давши кілька песо, Мадар’яґа обертався до нього спиною.

Одного дня він визвірився на пеона, що лінькувато забивав стовпчики для дротяної огорожі: мовляв, усі його обкрадають! Назавтра, добротливо всміхаючись, естансьєро згадував про чималу суму, яку доведеться виплатити, бо він поручився був своїм підписом за знайомого, який збанкрутував:

— Бідолаха! Йому не поталанило так, як мені!

Коли на дорозі йому траплявся кістяк нещодавно вбитої вівці, Мадар’яґа нетямився з люті. Але не через м’ясо.

— Голод не підкоряється законам, і Бог створив м’ясо, щоб чоловік його їв. Але ж можна було бодай лишити шкуру!..

Таку ницість він завжди пояснював браком віри й доброзвичайності.

Іншим разом грабіжники забили трьох корів, забрали м’ясо, але шкури лишили на видноті.

— Такі люди мені до душі: порядні й не чинять лихого, — усміхаючись, казав тоді естансьєро.

Він узяв собі за мету залюднити свої володіння й невтомно працював задля цього із завзяттям хтивого кентавра. Мадар’яґа був примхливий, деспотичний і вкрай легковажно ставився до батьківства, як і його краяни, що кілька століть тому, завоювавши Новий світ, узялися поліпшувати тубільну кров. Як і кастильські конкістадори, він кохався у вроді мідяної барви, зі скісними очима й прямим жорстким волоссям. Коли естансьєро під тим чи тим приводом завертав коня і мчав чвалом до ближнього ранчо, Денуає, усміхаючись, казав собі: «Він поїхав по нового пеона, що за кільканадцять років працюватиме на його землях».

Робітники та слуги, бувало, обговорювали певну схожість кількох молодиків, що працювали в естансії нарівні з іншими, від самого світання в сідлі виконуючи всілякі пастушачі обов’язки. Походження їхнє часто ставало предметом не надто шанобливих пересудів. Наглядач Селедоніо, тридцятирічний метис, якого неполюбляли за жорстоку й жадібну вдачу, теж трохи скидався зовні на патрона.

Майже щороку до маєтку звідкілясь іздалеку приходила чергова загадкова жінка, брудна й потворна індіанка з обвислими грудьми, що тримала за руку хлоп’я-метисика з очима-жаринами. Вона хотіла говорити тільки з господарем, а зустрівшись із ним, нагадувала про подорож, яку він здійснив десять чи дванадцять років тому, щоб купити якусь там кількість худоби.

— Пам’ятаєте, патроне, як ви провели ніч на моєму ранчо, бо річка розлилася?

Патрон нічого не пам’ятав, але щось наче підказувало йому, що жінка каже правду.

— Ну, і що з того?

— Патроне, я привела його до вас… Нехай краще він стане чоловіком поруч із вами, ніж деінде.

І вона показувала йому метисика. Ще один, якого йому ось так запросто віддають!.. «Брак віри й доброзвичайності». Зненацька в нападі цнотливості естансьєро починав сумніватися в правдивості слів жінки. Чому це хлоп’я конче має бути його?.. Утім, вагання тривали недовго.

— Коли так, нехай лишається.

І мати йшла собі спокійна й задоволена тим, що забезпечила своїй дитині майбутнє, бо ж цей чоловік був щедрий не лише на гнів. З часом її син матиме якийсь клаптик землі й добру отару овець.

Спершу кожні такі прийми викликали заперечення з боку місьї Петрони — єдиний бунт, який вона дозволила собі за все життя. Але кентавр швидко змусив її налякано замовкнути.

— Ти ще насмілюєшся розтуляти рота, ялова корово?.. Жінка, що народжує мені самих лише дівчат! Стидалася б…

На зап’ястку його руки — тої самої, що недбало діставала з кишені зіжмакані банкноти і з примхи роздавала їх, не рахуючи, — висів батіг. Він був потрібен, щоб підстьобувати коня, але Мадар’яґа з легкістю застосовував його й до пеона, який накликав на себе його гнів.

— Я тебе б’ю, бо маю право, — казав він, немовби виправдовуючись, коли злість ущухала.

Якось ударений чоловік відступив назад і сягнув рукою по ніж за поясом.

— Мене тобі не вільно шмагати, патроне. Я народився не в цих краях… Я з Коррієнтеса.

Патрон затримав здійнятий батіг у повітрі.

— Ти справді народився не тут?.. Тоді ти маєш рацію: я не маю права тебе бити. Ось, тримай п’ять песо.

Коли Денуає став до нього на службу, Мадар’яґа вже починав утрачати лік тим наймитам і робітникам, над якими за давнім правом пеонажу мав владу і яких міг карати батогом. Їх було стільки, що раз по раз траплялися всілякі непорозуміння. Француз захоплювався битим оком господаря та його хистом до справ. Патронові досить було скинути коротким поглядом на незліченну череду, щоб точно оцінити поголів’я. Іноді, об’їжджаючи величезний гурт рогатої тупотливої скотини, він — доти зовні байдужий — раптом наказував відділити ту чи ту худобину: досвідчений скотар помітив, що вона заслабла. З таким покупцем, як Мадар’яґа, усі хитрощі й виверти продавців були марні.

Його незворушність перед ударами долі теж була гідна захвату. Якось раптова посуха засіяла його поля мертвими коровами. Рівнина скидалася на покинуте бойовище: скрізь чорніли туші, а вороння, злітаючись з усіх усюд, величезними зграями кружляло в повітрі. Іншого разу це сталося через холод: неочікуване падіння температури вкрило землю трупом. Десять, п’ятнадцять — а то й більше — тисяч голів худоби загинуло.

— Що вдієш? — смиренно казав Мадар’яґа. — Якби не траплялося таких лих, наша земля була б раєм… Найважливіше тепер — урятувати шкури.

Згодом він сипав лайкою, кленучи гордих емігрантів з Європи й бідноту, що мала вже інші звичаї. Через це йому забракло робочих рук, щоби вчасно оббілувати загиблих тварин, і тисячі шкур зіпсувалися, згнивши разом із м’ясом. Кістки біліли на землі, наче снігові замети, а хлопчаки вішали на дротяну загорожу коров’ячі черепи з вигнутими рогами так, що ця примітивна селянська оздоба скидалася на вивішені вряд давньогрецькі ліри.

— На щастя, у нас лишилася земля, — втішав себе естансьєро.

Він сідав на коня й об’їжджав свої неозорі луки, що починали зеленіти під новими дощами. Мадар’яґа одним із перших перетворив незаймані пампаси на пасовиська, замінивши природну рослинність люцерною. Там, де раніше можна було вигодувати одне теля, тепер паші вистачало на трьох.

— Стіл накрито, — весело казав він. — Треба закликати нових гостей.

І брався скуповувати за сміховинні гроші худобу, яка марніла з голоду на цілині, але швидко відгодовувалася на його багатющих полях.

А одного дня Денуає врятував йому життя. Мадар’яґа здійняв батога на пеона, який нещодавно прийшов до естансії, і той кинувся на нього з ножем у руці. Старий боронився як міг, хльоскаючи бичем. Він уже гадав, що йому кінець, і нападник ось-ось завдасть смертельного удару, аж тут нагодився француз і, діставши револьвера, роззброїв пеона.

— Дякую, ґабачо! — промовив зворушений естансьєро. — Ти справжній чоловік, і я маю тебе винагородити. Віднині… я звертатимусь до тебе на «ти».

Денуає не міг збагнути, яка йому користь із такої винагороди. Але ж і дивак, цей Мадар’яґа!.. Утім, певні особисті преференції поліпшили-таки його становище. Він більше не їв у конторській будівлі. Господар звелів, щоб надалі француз сидів за його столом. Так Денуає познайомився ближче з родиною естансьєро.

Дружина при чоловікові німувала. Вона прокидалась удосвіта, щоб допильнувати, як готують сніданок пеонам, як роздають галети чи як у казанку вариться кава або мате[32]. Підганяла служниць, балакучих і лінивих, які легко губилися в гайку неподалік садиби. У кухні та суміжних приміщеннях відчувалася її влада справжньої господині, але щойно лунав голос її чоловіка, як вона шанобливо й налякано замовкала. За столом «індіанка» глипала на Мадар’яґу з покірливою відданістю, не зводячи з нього круглих, наче в сови, очей.

Денуає спало якось на думку, що цей німий захват значною мірою походить від здивування тою чоловічою снагою, з якою естансьєро — маючи вже близько шістдесяти років — і далі припроваджував нових поселенців на свої землі.

Доньки, Луїса та Єлена, радо прийняли нового столувальника, що мав пожвавити їхні одноманітні бесіди за їжею, які часто-густо переривалися вибухами батькового гніву. До того ж цей чоловік був із Парижа.

— Ах, Париж! — зітхала, закочуючи очі, молодша донька, Єлена.

Обидві радилися з Денуає у справах моди щоразу, коли замовляли собі якесь вбрання з Буенос-Айреса.

Обстанова будинку відображала різні смаки двох поколінь. Дівчата мали вітальню з багатими меблями — розставленими вздовж потрісканих стін — і розкішними світильниками, яких ніхто ніколи не запалював. Батько з властивою йому простакуватою грубістю часом вдирався до цієї кімнати, яку так любили й плекали сестри. Килими немовби хмурніли й блякли, коли чоботи кентавра лишали на них брудні сліди. На позолоченому столику лежав батіг. Качани кукурудзи розсіювали зернини по шовковій оббивці канапи, на яку дівчата завжди сідали з певною осторогою, наче боялися її пошкодити. Біля дверей до їдальні стояли великі десяткові ваги, і Мадар’яґа щоразу впадав у гнів, коли доньки прохали перенести їх до котрогось із господарських приміщень. Ще чого! Він не збирається ходити бозна-куди щоразу, коли йому потрібно буде зважити зняту шкуру!.. У маєтку з’явилося піаніно, і Єлена сумлінно вчилася грати, годинами розпачливо вистукуючи по клавішах. «А бодай йому всячина! Якби ж вона хоча б грала хоту чи перикон[33]!» І батько, коли наставала година сієсти, ішов у поблизький евкаліптовий гайок, щоби поспати на пончо.

Ця молодша донька, яку він кликав «романтичка», частенько ставала об’єктом його гніву й кепкування. Звідки вона взялася така, з уподобаннями, яких ніколи не мали ні він, ні його «сердешна індіанка»? На піаніно лежав стос нотних зошитів, а в кутку чудернацької вітальні в ящиках з-під консервацій, які місцевий тесля переробив у щось на кшталт шафки, містилися книжки.

— Дивися, ґабачо, — казав Мадар’яґа. — Самі лише романи й вірші. Суцільні брехні!.. Марниця!

Він мав власну книгозбірню, куди важливішу й ціннішу, і яка до того ж займала менше місця. У його кабінеті, оздобленому карабінами, ласо й посрібленою збруєю, стояла невеличка шафка, що містила документи на право власності та інші різноманітні папери, які естансьєро перебирав із гордовитим виразом.

— Слухай уважно й почуєш дивовижні речі, — звертався він до Денуає, витягуючи зі стосу якусь книжечку.

То була історія славетних тварин, яких він купував на розплід, для покращення породи своїх стад — генеалогічне дерево, їхній родовід, що підтверджував чистокровність предків. Торкатися цих документів естансьєро не дозволяв навіть рідним, тож мусив сам читати їх французові. Начепивши окуляри, він виголошував по складах шляхетне походження кожної чотириногої зірки: «Діамант III, онук Діаманта І, що належав англійському королеві, син Діаманта II, переможця багатьох змагань». Цей Діамант коштував Мадар’язі багато тисяч, але тепер за його нащадків, найкращих коней у табуні, давали величезні гроші.

— Він був розумніший за деяких людей. Тільки й того, що не розмовляв. Це той, який стоїть забальзамований біля дверей до вітальні. Дівчата канючать, щоб я його звідти викинув… Нехай тільки спробують його торкнутися! Я швидше їх викину!

Відтак читав історію династії биків, кожен з яких мав власне ім’я і порядкове римське число, як король. Завзятий естансьєро купував цих тварин на великих ярмарках в Англії. Він жодного разу не був у цій країні, але за допомогою телеграфу змагався фунтами стерлінгів з британськими фермерами, що прагнули зберегти такі цінні екземпляри в себе на батьківщині. Завдяки цим племінним бугаям, що подорожували через океан з умовами, не гіршими, ніж у якогось пасажира-мільйонера, Мадар’яґа мав змогу на конкурсах у Буенос-Айресі демонструвати своїх бичків, що були справжніми горами м’яса, їстівними слонами, з широким і рівним, наче стіл, хребтом.

— Це тобі не абищо! Хіба ні, ґабачо? Це важить більше, ніж усі ті картинки з місяцями, озерами, коханцями й іншою бриднею, які моя романтичка розвішує по стінах, де вони тільки збирають пил.

І він показував почесні грамоти, які прикрашали його кабінет, бронзові кубки та інші трофеї, здобуті на виставках нащадками його породистих бугаїв.

Старша донька, Луїса, — яку кликали Чíча на південноамериканський лад — тішилася більшою повагою від батька.

— Достоту моя сердешна індіанка, — казав він. — Така сама сумирна й працьовита, але шляхетніша.

Щодо шляхетності Денуає не заперечував, хоч йому й видавалося, що цей опис неповний і заслабкий. Але погодитися з тим, що ця бліда скромна дівчина з великими чорними очима й по-дитячому пустотливою усмішкою бодай трохи схожа на поважну матрону, яка дала їй життя, він не міг.

Недільна служба для Чічі була найбільшим святом, яке означало подорож до найближчого містечка за кілька ліг від естансії та щотижневе побачення з людьми з-поза її кола спілкування в батьковому маєтку. Запряжена четвериком карета везла матір і доньок, вбраних у наймодніші сукні й капелюшки, що дісталися до них — транзитом через буенос-айреські крамниці — аж із Європи. За наполяганням Чічі з ними став їздити і Денуає, що брав у руки віжки кучера. Батько лишався вдома й користався з недільного безлюддя, щоб об’їхати свої землі й дістати краще уявлення про недогляди робітників. Мадар’яґа був вельми набожний — недарма найбільше цінував у людях віру й доброзвичайність. Але він пожертвував не одну тисячу песо на зведення церкви, а людина таких статків, як він, певна річ, не може підлягати тим самим обов’язкам, що і звичайна голота.

У неділю під час обіду сестри іноді обговорювали молодиків із містечка чи сусідніх естансій, які чекали під дверима церкви, щоб побачитися з ними.

— Не дуріть себе, дівчата! — казав батько. — Гадаєте, вони залицяються через вашу вроду?.. Де ж пак! Цим негідникам потрібні тільки грошенята старого Мадар’яґи, а коли вони до них допадуться, то щодня лупитимуть вас, як кіз.

До маєтку прибувало чимало відвідувачів. Гарцюючи на баских конях, приїжджали юнаки з околиць. Вигадуючи неправдоподібні приводи, вони хотіли бачити дона Хуліо й використовували нагоду, щоб побалакати з Чічею та Єленою. Траплялися — буцімто проїздом — і паничі з Буенос-Айреса, що прохали перебути якийсь час в естансії. Дон Мадар’яґа бурчав:

— Ще один із тих, хто прагне накласти лапу на Галісійцеві песо! Якщо він не забереться звідси небавом, я вижену його втришия.

Але залицяльник, настрашений мовчазною ворожістю патрона, довго в маєтку не затримувався. По якомусь часі гості вже не оббивали порога естансії, але цей похмурий настрій господаря затягнувся й починав дещо тривожити. Мадар’яґа видавався замисленим, заглибленим у якісь свої думки, і вся родина, зокрема й Денуає, із шанобливим острахом ставилася до його мовчання. Він сідав до столу насуплений і їв, угнувши голову. Час від часу несподівано зводив погляд, щоб зиркнути спершу на Чічу, потім — на Денуає, і насамкінець впертися очима в дружину, мовби вимагаючи від неї звіт за якісь події.

«Романтички» для нього не існувало. Глузливе чмихання — то був щонайбільший знак уваги, який він кидав їй, коли бачив, як молодша донька стоїть призахідної пори у дверях і споглядає закривавлений смертю сонця небосхил, спершись ліктем на одвірок і поклавши щоку на долоню — поза дами в білому, що чекає на лицаря зі своїх снів, образ, який Єлена побачила на одній кольоровій літографії.

Денуає провів у маєтку п’ять років, коли одного дня зайшов до кабінету господаря тою поривчастою ходою, що притаманна тим, хто наважується на непросте рішення.

— Доне Хуліо, я йду від вас і хотів би отримати розрахунок.

Мадар’яґа глянув на нього з насмішкуватим прижмурцем.

— Ідеш?.. Чому б то?

Але він марно допитував француза. Той лише плутався в недоладних поясненнях:

— Іду… бо мушу йти.

— Ах ти ж поганець! Лжепророк! — загорлав естансьєро гримким голосом.

Але Денуає не знітився перед цими обрáзами. Він багато разів чув, як патрон уживав тих самих виразів, коли відгукувався про щось дотепне або торгувався з продавцями худоби.

— Ах ти ж поганець! Лжепророк! Думаєш, я не знаю, чому ти йдеш? Гадаєш, старий Мадар’яґа не помічає, як ти нишком перезираєшся з його донькою, а та дивиться на тебе, наче дохла муха? І як ви розгулюєте, тримаючись за руки, перед сердешною «індіанкою», яка, мов сліпа, не бачить, як ви собі крутите шури-мури?.. Непогано задумано, ґабачо! Хапнеш собі половину Галісійцевих грошенят, а потім похвалятимешся, що заробив їх в Америці!

Кажучи — чи то пак волаючи — це все, він схопив батіг і кілька разів з настирливістю, що могла здатися як приязною, так і ворожою, тицьнув руків’ям у живіт своєму управителеві.

— Саме тому я маю попрощатися з вами, — згорда промовив Денуає. — Я знаю, що моє почуття безглузде й тому хочу піти.

— То пан управитель вирішив собі піти?! — далі горлав естансьєро. — Пан управитель гадає, що може робити все, що йому заманеться?! Е, ні, тут головний я, старий Мадар’яґа, і я наказую тобі лишитися… Ох ці жінки! Через них уся звада між чоловіками. А без них теж годі прожити!..

Він замовк і взявся ходити туди-сюди по кабінету, мовби останні слова навели його на думку про щось, що не стосувалося їхньої розмови. Денуає занепокоєно поглядав на батіг, який досі стискала правиця патрона. Що коли той спробує шмагонути його, як пеонів?.. Француз вагався, як йому діяти: вчинити спротив чоловікові, що завжди прихильно ставився до нього, чи тишком накивати п’ятами, коли Мадар’яґа обертається до нього спиною. Аж тут естансьєро став до нього обличчям.

— Ти її справді кохаєш? — запитав він. — Ти впевнений, що вона теж кохає тебе? Добре подумай, перш ніж відповідати, бо в цих справах багато сліпоти й омани. Я теж, коли одружувався, шаленів з любові до моєї індіанки. Ви справді кохаєте одне одного?.. То бери її за жінку, бісів ґабачо! Хтось-то має її взяти! І нехай вона не виявиться такою ж яловою коровою, як її мати… Я хочу повен дім онуків.

У цьому побажанні знову виявилася його натура великого фахівця з розведення тварин і людей. Немовби вважаючи за потрібне пояснити свою згідливість, він додав:

— Я роблю це все тому, що люблю тебе, а люблю я тебе за те, що ти серйозний чоловік.

Француз укотре спантеличився, так і не збагнувши, у чому ж полягає його серйозність, яку так високо цінував патрон.

Одружуючись, Денуає подумав про матір. Якби лише бідолашна старенька могла побачити цей дивовижний вибрик його долі! Але мати померла торік, гадаючи, що її син неймовірно розбагатів, бо той щомісяця надсилав їй зі своєї платні сто п’ятдесят песо — трохи більше ніж триста франків.

Входження Денуає до родини Мадар’яґи призвело до того, що естансьєро став приділяти менше уваги своїм справам.

Його тягнуло до себе місто з досі непізнаними принадами й розвагами. Сільські жінки тепер викликали в нього відразу, він почав зневажливо висловлюватися про них, називаючи «немитими індіанками». Покинувши одягатись як бідний скотар, Мадар’яґа з дитячою радістю хизувався костюмами, у які його виряджав столичний кравець. Коли Єлена просилася з ним до Буенос-Айреса, він відмовлявся, виправдовуючись важливими справами.

— Ні, поїдеш потім з матір’ю.

За долю своїх статків естансьєро не тривожився. Землі й худоба, які тепер пильнував Денуає, перебували в надійних руках — він був цього певен.

— Цей хлопчина дуже серйозний, — казав він перед усією родиною, що збиралася за столом. — Такий самий, як я… Над таким ніхто не насміхатиметься.

Нарешті француз збагнув, що, мовлячи про серйозність, тесть мав на увазі твердість характеру. Як зізнався Мадар’яґа в нападі відвертості, він із перших днів відгадав у Денуає натуру, подібну до своєї, можливо, навіть жорсткішу й непохитнішу, але без сплесків емоцій і крайнощів. Саме тому він ставився до свого управителя з такою незвичною прихильністю, адже передчував, що сутичка між ними двома добром не закінчиться. Єдину незгоду між ними спричиняли видатки Мадар’яґи за часів його врядування естансією. Відтоді як управління маєтком повністю перебрав на себе зять, витрати зменшилися, а люди стали працювати старанніше — без криків і без лайки, досить було присутності Денуає та його коротких наказів.

Старий естансьєро єдиний опирався таким змінам і прагнув зберегти систему, в якій застосування батога й пряника залежало від примхи господаря. Він бунтував проти визначеного до дрібниць ладу, підважуючи його химеристим свавіллям і добротливою тиранією. Часто-густо до Марсело приходив котрийсь із тих метисів, яким поговір приписував кровні зв’язки з естансьєро.

— Патронсіто[34], старий патрон сказав, щоб ви дали мені п’ять песо.

Патронсіто відмовляв йому, і невдовзі приходив Мадар’яґа, що гнівно розмахував руками, але ретельно добирав слів, тримаючи в голові, що його зять був такий самий серйозний, як і він.

— Я тебе дуже люблю, синку, але тут головний я… Ех, ґабачо! Ти такий самий, як і всі твої земляки: кожен сентаво, який потрапляє вам до рук, ви ховаєте до панчохи, і більше йому не бачити сонячного світла, хоч розпинай вас… Я казав, п’ять песо? Даси йому десять. Я так наказав, і край.

Француз, стенувши плечима, видавав гроші, а тесть тікав до Буенос-Айреса, радіючи перемозі й задоволений тим, що дав усім зрозуміти: естансія досі належить Галісійцеві Мадар’язі.

Якось він повернувся не один, а разом із молодим німцем, що, за його словами, умів усе й годився до всього. Мадар’яґа вирішив, що зять працює забагато й німець — якого звали Карл Гартротт — допомагатиме йому з бухгалтерією. Денуає не став заперечувати й за кілька днів відчув прихильність до нового працівника.

Те, що їхні держави ворогували, не мало жодного значення. Серед кожного народу є хороші люди, і цей Карл, як підлеглий, заслуговував на схвальну оцінку. З рівними він тримався на відстані, а з нижчими за себе був непоступливим і суворим. Усі свої зусилля він, здавалося, спрямовував на виконання службових обов’язків і запобігання перед тими, хто стояв вище за нього. Досить було Мадар’язі розтулити рота, як німець уже кивав головою, наперед притакуючи його словам. Якщо естансьєро розповідав щось смішне, Карлів регіт лунав гучно до непристойності. З Денуає він виявляв себе мовчазним і старанним, цілими годинами працюючи без спочинку. Щойно француз заходив до контори, Карл підхоплювався з місця й виструнчувався по-військовому. Він ладен був виконати будь-яку роботу. З власної ініціативи шпигував за іншими працівниками й доносив про їхні хиби чи недбальство. Його безпосередній начальник ставився до такої діяльності без захвату, але був удячний за неї, вбачаючи в цьому вияв небайдужості до їхньої справи.

Старий естансьєро радів такому цінному набутку і прагнув, щоб зять розділив його захоплення.

— Спритний хлопчина, еге ж?.. Ці ґринґо з Німеччини добре працюють, уміють багато, а платні беруть мало. Та ще й такі дисципліновані, такі догідливі!.. Вибачай, що так вихваляю їх перед тобою, ти ж бо француз. Але ви надбали собі сильних ворогів, їхній народ — то твердий горішок.

Денуає лише байдуже знизував плечима. Його батьківщина була далеко, німцева — теж. Хтозна, чи вони взагалі повернуться ще коли-небудь до рідних країв! Тут вони були аргентинцями й мали думати про теперішні справи, а не перейматися минулим.

— А до того ще й які негорді! — вів далі Мадар’яґа насмішкуватим тоном. — Коли котрийсь німчик працює в столиці дрібним службовцем, то він підмітає крамницю, готує їсти, веде бухгалтерію, продає товари, друкує на машинці, перекладає з чотирьох чи п’яти мов, супроводжує, якщо треба, коханку господаря, наче та бозна-яка велика пані, — і все це лише за двадцять п’ять песо на місяць. Хто годен змагатися з таким народом? Ти, ґабачо, такий, як я, — дуже серйозний. Ти радше помреш із голоду, ніж робитимеш певні речі. Тим-то й кажу тобі, це небезпечні суперники.

По короткій хвилі роздумів естансьєро додав:

— Можливо, вони не такі вже й добрі, якими видаються. Поглянь, як вони ставляться до нижчих за себе. Може, вони тільки вдають простачків, а коли їх ударити, то всміхаються й подумки кажуть собі: «Стривай-но, прийде ще моя черга, і я поверну тобі втрикрат».

Але враз він, схоже, пошкодував про свої слова.

— Хай там як, цей Карл — тихий хлопчина. Тільки-но я починаю говорити, цей сердега витріщається на мене з розтуленим ротом, мовби збирається ловити ним мух. Він запевняє, що походить зі знатної родини, але хто їх знає, цих ґринґо?.. Після того як, ледь живі з голоду, ми прибули до Америки, то всі поробилися нащадками князів.

До Карла Мадар’яґа звертався на «ти» від першої хвилини, але не через удячність, як у випадку з Денуає, а щоб показати німцеві його нижче становище. Його він теж увів до свого дому, але тільки для того, щоб німець давав уроки гри на піаніно молодшій доньці. «Романтичка» вже не стояла смеркома біля дверей, спостерігаючи за призахідним сонцем. Щойно завершивши роботу в конторі, Карл приходив до оселі естансьєро й сідав поруч із Єленою, що тицяла по клавішах із наполегливістю, вартою ліпшого застосування. Насамкінець, акомпануючи собі на піаніно, німець співав уривки з Ваґнера. Мадар’яґа від цих співів засинав у фотелі з міцною парагвайською сигарою в зубах.

Єлена тим часом споглядала на співучого ґринґо з дедалі більшою цікавістю. Це не був той лицар зі снів, якого чекала дама в білому. Він був, уважай, слуга, іммігрант — світло-рудуватий, важкотілий, із м’ясистим обличчям і коров’ячими очима, у яких відбивався вічний страх викликати у старших невдоволення. Але день за днем «романтичка» поступово відкривала в ньому щось, що міняло її перше враження: жіночу білість Карлової шкіри, окрім рук і обличчя, обпечених на сонці; войовничий вигляд його дедалі густіших вусів; спритність, із якою він сідав на коня; подібність до трубадура, коли він слабуватим тенором виводив чуттєві романси, слів яких вона не розуміла.

Якось увечері Єлена не стрималася і в палкому пориві, мовби щойно здійснила якесь важливе відкриття, промовила:

— Татку, а ти знаєш, що Карл походить зі шляхетної та поважної родини?

Естансьєро лише байдуже стенув плечима. Тими днями його турбували інші клопоти. Але згодом йому захотілось окошити на комусь свою злість, що нуртувала всередині нього з часу останньої подорожі до Буенос-Айреса, і він звернувся до співака.

— Слухай-но, ґринґо, що то за бридню про шляхетство ти розповідаєш моїй доньці?

Карл підвівся з-за піаніно й виструнчився, щоб відповісти. Під впливом щойно перерваного співу він чимось скидався на Лоенґріна[35], який ось-ось повідає головну таємницю свого життя. Як виявилося, його батько, генерал фон Гартротт, був одним із другорядних полководців у франко-прусській війні. Імператор винагородив його дворянським титулом. Один із дядьків був близьким радником короля Пруссії. Старші брати служили офіцерами в елітних полках, а сам він колись носив лейтенантську шаблю.

Мадар’яґа втомився слухати про всю цю велич і урвав його.

— Брехня!.. Нісенітниця!.. Казна-що!..

Ґринґо-дворяни? Пхе!.. Він покинув Європу ще зовсім юним і поринув у демократичні повстання в Південній Америці, і хоча дворянство видавалося йому чимось застарілим і не надто зрозумілим, єдиною справжньою і гідною поваги аристократією Мадар’яґа вважав іспанську. Він визнавав за ґринґо перше місце у виготовленні машин і суден, у розведенні цінних порід тварин, але всі їхні графи й маркізи були, на його думку, фальшивками.

— Усе це дурниці, — правив своєї естансьєро. — У твоїй країні нема дворян, це раз, а ви всі вкупі не маєте і п’яти песо за душею, це два. Бо якби мали, то не приїжджали б сюди наймитувати за їжу й не присилали своїх жінок, що займаються тут… ти не гірше за мене знаєш, чим вони тут займаються.

На подив Денуає, німець покірно прийняв патронове лихослів’я, лише згідливо киваючи головою.

— Якби вся ця бридня про титули, шаблі й однострої була правдою, — безжально вів далі Мадар’яґа, — то чого ти тоді приїхав сюди? Якого дідька ти накоїв у себе на батьківщині, що мусив тікати звідти?

Цього разу Карл, зніяковівши, опустив голову й забелькотів щось нерозбірливе.

— Тату!.. Тату!.. — благально вигукнула Єлена.

Бідолашний Карл! Як його принижують через те, що він бідний!.. Вона відчула глибоку вдячність до шуряка, коли той порушив свою мовчанку, щоб стати на захист німця.

— Авжеж, авжеж, я неабияк ціную цього хлопця! — виправдовуючись, відказав Мадар’яґа. — Просто мене бісять його земляки.

За кілька днів Денуає поїхав у справах до Буенос-Айреса й випадково довідався про причину такого гніву старого. Як виявилося, той протягом кількох місяців опікувався співачкою німецького походження, яку покинула в Аргентині італійська опереткова трупа. Саме вона порекомендувала йому Карла — свого безталанного краянина, який волочився був країнами Південної Америки, беручись за будь-яку роботу, а тепер жив у неї при боці як партнер у співах. Мадар’яґа, із юнацьким запалом поринувши у новий для нього вир міських утіх, залюбки витрачав тисячі песо на утримання співачки. Так тривало, доки він не дізнався про друге життя, яке німкеня провадила під час його відсутності, і про те, як разом зі своїм почтом нахлібників насміхалася з нього. Розлютившись, старий естансьєро під акомпанемент ударів і ламання меблів розпрощався зі співачкою назавжди.

То була остання авантюра його життя. Денуає зрозумів, що тесть іде у відставку, коли той уперше визнав свій вік. Він більше не збирається повертатися до столиці. Усе облуда! Жити серед природи, оточеному родиною, і чинити добро бідним — ось те єдине, що важить у цьому світі. І грізний кентавр перетворювався на ідилічно-лагідного, непохитно чеснотливого шістдесятип’ятирічного старого, байдужого до спокус.

Після сцени з Карлом Мадар’яґа збільшив йому платню, удаючись, як завжди, до щедрості, щоб відшкодувати свою грубість. Ось тільки про шляхетне походження німця він так і не забув та все глузував із цього. Та хвальковита оповідь навела його на думку про генеалогічні дерева його племінних жеребців та бугаїв, і відтоді він почав називати німця «породистим».

Сидячи літніми вечорами на веранді, старий патріарх захоплено споглядав родину, що збиралася довкола нього. Вечірній затишок поступово виповнювався дзижчанням комах і кумканням жаб. З віддалених ранчо долинали співи пеонів, що готували собі вечерю. Була косовиця, і естансію заполонили великі ватаги мігрантів, що приблудили сюди заради сезонної роботи.

Мадар’яґа на своєму віку зазнав багато сумних днів збройного насильства та воєн. Він пам’ятав останні роки диктатури де Росаса[36], яку застав, коли ще тільки прибув до Аргентини. Полюбляв перелічувати всі ті національні й провінційні повстання, які називали «пуеблади» і в яких він брав участь, щоб не відставати від сусідів. Але все те минулося й уже не повернеться. Настав час миру, праці й достатку.

— Ось поміркуй, ґабачо, — казав старий, розганяючи сигарним димом хмари комарів, що роїлися довкола нього. — Я — іспанець, ти — француз, Карл — німець, мої доньки — аргентинки, наш кухар — росіянин, кухарчук — грек, конюх — англієць, служниці — галісійки, італійки й тутешні індіанки, а серед пеонів є люди всіх рас і релігій… І всі ми живемо в злагоді. У Європі, мабуть, ми вже давно почубилися б, але тут ми всі друзі.

І він насолоджувався, слухаючи музику робітників: тужливі пісні італійців у супроводі акордеона, гітарні перебори іспанців і хор нестримних креольських голосів, що співали про любов і про смерть.

— Справжній Ноїв ковчег, — мовив естансьєро.

«Він хотів сказати “Вавилонська вежа”, — подумав Денуає, — але, мабуть, йому однаково».

— Я гадаю, — провадив старий далі, — що ми так живемо, бо в цій частині світу нема королів, а військ мало, і люди думають тільки про те, щоб якнайліпше провести час завдяки роботі. Але ще я так міркую: ми живемо в злагоді, бо тут усього вдосталь і кожен має свій пай… Якби паїв забракло, ми швидко схопилися б за зброю!

Він знову поринув у замислену мовчанку, щоб трохи згодом додати:

— Хай там як, а треба визнати: тут жити спокійніше, ніж деінде. Людей оцінюють за тим, чого вони варті, і люди сходяться, не думаючи про те, хто з якого краю. Парубки не біжать, як стадо, вбивати інших парубків, яких вони не знають і провина яких лише в тому, що вони народилися в сусідньому поселенні… Авжеж, людина — це лютий звір і лишається ним будь-де, але тут вона має що їсти, має подостатком землі, і вона добра — добротою ситого пса. А там людей забагато, вони живуть, збившись докупи, заважаючи одне одному. Харчу обмаль, і через це вони так легко впадають у злість. Нехай живе мир і спокій, ґабачо! Справжня батьківщина там, де людині добре, де її не вб’ють через причини, яких вона навіть не розуміє.

Немовби луною цим простакуватим роздумам озвався Карл, що, сидячи у вітальні за піаніно, упівголоса виводив гімн Бетховена: «Співаймо про радість, співаймо про свободу. Не зрадь товариша і не збреши, хоч всі скарби на світі даватимуть тобі».

Мир і злагода!.. Минуло кілька днів, і Денуає з гіркотою згадував ті наївні мрії старого естансьєро. Вибухнула війна — домашня війна, що зруйнувала ідилічний спокій у маєтку.

— Патронсіто, біжіть швидше, старий патрон схопився за ножа й хоче вбити німця! — сповістили Денуає крики пеона, і француз вибіг зі свого кабінету.

Мадар’яґа з ножем у руці ганявся за Карлом, відштовхуючи кожного, хто намагався заступити йому дорогу. Лише зятеві вдалося затримати його й роззброїти.

— У-у! Клятий німак! Породистий негідник! — горлав посинілими губами старий, пручаючись у міцних обіймах. — Усякий набрід, ледь живий з голоду, лізе до мене в хату, щоб поцупити моїх доньок разом із моїми песо… Пусти мене, кажу тобі! Пусти мене, я його порішу!..

Прагнучи звільнитися, естансьєро пояснював Денуає: його він прийняв за зятя, бо вподобав як молодика скромного, порядного й… серйозного. Але цей породистий співун зі своїм гонором!.. Нікчема, якого Мадар’яґа витягнув з… не важливо, звідки він його витягнув!

Француз, якому добре було відомо, як започаткувалися стосунки старого з Карлом, удав, ніби нічого не знає.

Коли німець уже втік, естансьєро нарешті дозволив завести себе до будинку. Він погрожував дати прочуханки «романтичці», а також «індіанці» — за те, що нічого не знала. Як виявилося, він заскочив доньку разом із ґринґо в поблизькому гайку, де вони цілувалися, тримаючись за руки.

— Цей поганець понадився на мої песо! — репетував Мадар’яґа. — Хоче стати скоробагатьком коштом старого Галісійця! Ось навіщо вся ця запопадливість, усі ці співи й балачки про дворянське походження. Шахрай!.. Музикантик!

І він кілька разів із притиском повторив «музикантик» — так, наче це слово було квінтесенцією всього того, що він зневажав.

Денуає, твердий і стриманий у мові, поклав колотнечі край. «Романтичка», що плакала в материних обіймах, пішла ховатися на горішній поверх, поки шуряк прикривав її відхід. Хлипаючи, чула Єлена думала про німця: «Бідолашний! Усі проти нього!» Дружина Денуає тим часом зачинилася з батьком у його кабінеті, намагаючись застосувати весь свій вплив розважливої доньки. Француз відшукав Карла, який ще не оговтався від такої жахливої несподіванки, і дав йому коня, щоб він негайно їхав до найближчої залізничної станції.

Німець покинув естансію, але недовго лишався на самоті. За кілька днів «романтичка» поїхала до нього… Ізольда Білорука подалася за своїм Трістаном.

Реакція Мадар’яґи виявилася не бурхливою та галасливою, як очікував Денуає, а радше розпачливою. Він уперше побачив, як тесть плаче. Його міцна і весела старість де й ділася. За годину він неначе постарішав на десять років. Мов дитина, зморщившись і здригаючись від ридань, він обіймав зятя й кропив йому сльозами комір сорочки.

— Він забрав її в мене! Цей… сучий син забрав її в мене!

Цього разу Мадар’яґа не складав провини на «індіанку». Він плакав разом із нею і, немовби прагнучи втішити її привселюдною сповіддю, раз по раз повторював:

— Це за мої гріхи… Усе це — кара за мої великі-великі гріхи.

Для Денуає настали важкі часи чвар. Якось, коли він учергове поїхав до столиці, утікачі прийшли до нього, благаючи, щоб він за них заступився. «Романтичка» плакала й запевняла, що тільки шуряк — «найшляхетніший чоловік у світі» — може її врятувати. Карл дивився на нього, наче вірний пес, що всі надії покладає на свого хазяїна. Відтоді такі зустрічі відбувалися щоразу, коли Денуає приїздив до Буенос-Айреса. Повертаючись до естансії, він заставав там старого тестя, похмурого й мовчазного, що втуплював очі перед себе, мовби розглядаючи щось невидиме для інших, а потім зненацька казав:

— Це кара, кара за мої гріхи.

Спогади про обставини знайомства з німцем гризли його, як докори сумління. Якось надвечір він наказав засідлати коня і помчав учвал до найближчого поселення. Цього разу Мадар’яґа не шукав гостинних ранчо. Йому треба було побути якийсь час у церкві, порозмовляти сам на сам з іконами, що висіли там лише для нього, бо ж це він оплатив їхнє придбання…

— Це все — за мої гріхи, за мої великі-великі гріхи.

Одначе, попри це каяття старого естансьєро, Денуає довелося докласти чимало зусиль, щоб залагодити справу. Тільки він починав говорити, що варто було б упорядкувати становище втікачів і дозволити їм побратися, Мадар’яґа відразу його перебивав.

— Роби що хочеш, але не кажи мені нічого про них.

Минув майже рік. Одного дня француз, таємниче всміхаючись, підійшов до старого.

— Єлена народила сина. Вони назвали його Хуліо на твою честь.

— А ти, сякий-такий нікчемо, і та ялова корова, твоя дружина, живете собі безжурно й не даєте мені онука!.. — розкричався естансьєро. — Ех, ґабачо! Ось чому німці врешті-решт візьмуть над вами гору. Бачиш: цей пройдисвіт уже має сина, а ти після чотирьох років шлюбу — ні. Я хочу онука, розумієш?

І, засмучений відсутністю дітей у його оселі, він, щоб якось утішити себе, ішов на ранчо наглядача Селедоніо, де ціла ватага метисиків, боязких і сповнених очікування, збиралася довкола старого патрона.

Раптом несподівано померла «індіанка». Бідолашна місья Петрона відійшла так само тихо, як і жила, навіть у свою останню годину намагаючись не суперечити чоловікові й самим лише поглядом прохаючи в нього пробачення за ті прикрощі, яких йому завдасть її смерть. Єлена приїхала до естансії, щоб попрощатися з матір’ю, і Денуає, який уже понад рік підтримував утікачів за тестевою спиною, скористався нагодою, щоб уласкавити старого.

Естансьєро довго не йшов на поступки, але врешті мовив:

— Гаразд, я пробачаю їй. Я роблю це заради тебе й заради моєї сердешної небіжчиці. Нехай лишається в маєтку, і нехай приїздить до неї той негідник ґринґо.

Одначе він, Мадар’яґа, не матиме з ними жодних справ. Німець працюватиме під керівництвом Денуає, а мешкатиме пара в конторській будівлі, мовби чужі. До Карла він ніколи й слова не промовить.

Але щойно той прибув, старий естансьєро взявся грубо попихати ним, мовби цілковитим чужинцем. Згодом завжди проходив повз Карла, ніби й не знав його. Коли натрапляв у будинку на Єлену, що навідувала старшу сестру, то так само мовчки минав її. «Романтичка», перемінена материнством, марно намагалася використати кожну нагоду, щоб попасти батькові на очі з малюком, голосно повторюючи його ім’я: «Хуліо, Хуліо…»

— Син цього німецького співуна білий, наче облуплене козеня, з волоссям, як морква. І вони хочуть, щоб я визнав його за свого онука?.. Коли так, то краще вже діти Селедоніо.

І, щоб підкреслити своє невдоволення, він ішов до оселі наглядача й пригорщами роздавав смаглявій дітлашні песо.

На сьомому році подружнього життя дружина Денуає відчула, що стане матір’ю. Її сестра натоді мала вже трьох синів. Але що всі вони були для Мадар’яґи супроти майбутнього онука?

— Буде хлопчик, — упевнено заявив він, — бо я так хочу. Він зватиметься Хуліо і буде схожий на мою сердешну небіжчицю.

Відтоді як дружина померла, він більше не називав її «індіанкою». Мадар’яґа почував щось на кшталт посмертної любові до цієї бідолашної жінки, завжди тихої та боязкої, що стільки натерпілася від нього протягом усього свого життя. Тепер «сердешна небіжчиця» раз по раз зринала в його мові з тою одержимістю, що вказувала на докори сумління.

Бажання Мадар’яґи здійснилися. Луїса привела на світ хлопчика, якого назвали Хуліо і який, хоч і не надто скидався на бабу своїми ще нечіткими рисами, але мав чорне волосся, темні очі й смагляве обличчя. Це був бажаний онук!.. Його онук!

Сповнений радості, естансьєро в пориві великодушності навіть дозволив німцеві зайти до будинку, щоб відсвяткувати хрестини.

Коли Хуліо Денуає мав чотири роки, дід возив його по всьому маєтку верхи на коні, посадовивши в сідло перед себе. Він їздив від ранчо до ранчо, показуючи онука мідянолицьому простолюду, мовби підстаркуватий монарх, що представляє свого спадкоємця. Згодом, коли хлопчик уже вмів доладно говорити, вони годинами провадили розмови в затінку евкаліптів. Почали виявлятися ознаки того, що Мадар’яґа дещо слабнув на розумі. Він не впав у недоумство, але його агресивність стала набирати якогось дитинного характеру. Навіть у хвилини найбільшої лагідності він, щоб подратувати рідних, суперечив їм.

— Ходи-но сюди, лжепророче! — казав він онукові. — Ти, малий французику.

Хуліо обурювався. Мати вчила його, що він аргентинець, а батько радив додавати «іспанського походження», щоб зробити дідові приємне.

— Гаразд: якщо ти не француз, тоді гукай: «Геть Наполеона!» — загадував йому старий і озирався, чи є поблизу Денуає, сподіваючись завдати зятеві прикрощів цією витівкою.

Але той проходив повз, лише стенувши плечима.

— Геть Наполеона! — казав Хуліо й негайно наставляв долоньку, поки дідусь порпався в кишенях.

Карлові сини, яких уже було четверо, кружляли довкола, наче покірливий хор, тримаючись на відстані й заздрісно позираючи на ці подарунки. Якось, побачивши діда самого, вони насмілилися підійти ближче і, щоб догодити йому, всі в один голос узялися горланити:

— Геть Наполеона!

— Ах ви нахабна німчура! — заревів старий. — Це вас так навчив негідник батечко? Якщо я ще раз це почую, дам вам такого хльосту!.. Так паплюжити велику людину!..

Загалом він терпимо ставився до цих білявих нащадків, але не дозволяв їм ані найменшої близькості. Денуає та його дружина заступалися за небожат, дорікаючи Мадар’язі за несправедливість. Той, відчуваючи потребу вилити душу й пояснити свою неприязнь, ішов до Селедоніо — найкращого свого слухача, який на все відповідав: «Так, патроне. Авжеж, патроне».

— Вони не винні, — казав старий, — але я не можу їх полюбити. Вони так подібні до свого батька! Такі білі, з волоссям, як обшкрябана морква, а двоє старших носять окуляри, наче якісь писарчуки!.. З тими скельцями вони навіть на людей не схожі, радше на якихось акул.

Мадар’яґа ніколи не бачив акул, але уявляв їх, невідь-чому, із круглими та склистими, як денце пляшки, очима.

У вісім років Хуліо вже вмів їздити верхи.

— На коня, халамиднику! — командував дід, і вони пускались учвал, блискавками проносячись поміж багатотисячних черід рогатої худоби.

«Халамидник», гордий із такого найменування, у всьому слухався наставника. Так він навчився накидати ласо на биків і знерухомлювати їх, долаючи спротив; перестрибувати на своєму конику через дротяні загорожі й глибокі рови; з’їжджати крутосхилами ярів, — нехай і не раз падав із сідла й котився по землі.

— Добрий ґаучо! — хвалив дід, гордий таким геройським онуком. — Ось тобі п’ять песо, купи своїй любці хустку.

Старий естансьєро, який дедалі більше дитинів, не тямив як слід, що його пропозиція не надто в’яжеться з хлопчиковими роками. Малий вершник, дивлячись на гроші, не розумів, що то за любка і чому він має купувати їй хустку.

Урешті-решт Денуає довелося забрати сина з-під дідової опіки. Запрошувати для Хуліо вчителів або посилати його до місцевої школи було марно. Мадар’яґа викрадав онука, щоб гайнути разом із ним у чисте поле. Отож, коли синові виповнилося одинадцять років, батько відправив його вчитися до столиці. Старий естансьєро після цього переніс свою увагу на сестру Хуліо, що мала тільки три роки. Так само, як і онука, він возив її в сідлі перед собою від ранчо до ранчо. Що матір її називали Чіча, то дівчинку всі кликали Чічí[37], але дід іменував онуку на взірець її брата — «халамидницею». Чічі росла на м’ясі й молоці здоровою, енергійною і дикою — улюбленою її стравою була печеня. Вона легко пристосувалася до дідового трибу життя: ходила одягнена по-хлопчачому, їздила верхи як чоловіки і, щоб заслужити на відзнаку «добрий ґаучо», носила ножа за поясом. Від світання до смеркання вони вдвох скакали неозорими ланами. За Мадар’яґою, наче прапор, майоріла на вітрі кіска малої амазонки — та, маючи дев’ять років, уже вміла спритно заарканювати худобу.

Найбільше естансьєро дратувало, коли родина нагадувала йому про поважні літа. Щоразу як Денуає радив йому сидіти спокійно вдома, Мадар’яґа сприймав це за образу. З віком він ставав дедалі агресивнішим та відчайдушнішим і рухався понад міру, немовби хотів таким чином відлякати смерть. Допомогу він приймав тільки від своєї «халамидниці». Коли Карлові сини, уже здорові парубки, помітивши, що дід сідає на коня, підбігали потримати йому стремено, він відганяв їх, обурено чмихаючи.

— Гадаєте, я вже сам не даю собі ради?.. Ба ні, я ще маю трохи снаги, ще трохи поживу. Знаю, ви тільки й чекаєте, коли я помру, щоб прибрати до рук мої песо… Не дочекаєтеся!

Німець та його дружина, що весь час трималися на узбіччі життя в естансії, мусили мовчки зносити ці звинувачення. Карл, що потребував захисту, жив у тіні свояка та користався з кожної нагоди, щоб засипати його похвалами. Він, мовляв, ніколи не зможе віддячити французові як слід за все те, що той для нього робить. Денуає — єдиний його заступник. Він, Карл, прагне тільки можливості, щоб виявити йому свою вдячність — померти за нього, якщо буде потрібно. Єлена теж боготворила шуряка з властивим їй надмірним захватом: «Найшляхетніший чоловік у світі!» Денуає приймав цю відданість із мовчазною подякою і визнавав, що німець — чудовий товариш. Цілковито розпоряджаючись усіма родинними статками, він потай від старого Мадар’яґи щедро підтримував Карла. Саме він відіграв головну роль у тому, що німцеві вдалося здійснити своє чи не найпалкіше прагнення — відвідати рідну країну. Адже він уже стільки років провів у Америці!.. Денуає з тої самої причини не мав бажання повертатися до Європи, але вирішив допомогти Карлові й забезпечив його коштами, достатніми для подорожі всією родиною. Старий естансьєро не поцікавився, хто оплатив витрати, лише радісно сказав: «Нехай їдуть і не повертаються».

Утім, повернулися вони швидко, за три місяці витративши все, чого мало б вистачити на рік. Карл повідомив німецьку рідню про величезний статок, який дістався йому з одруженням, і прагнув показати себе мільйонером, що вповні насолоджується своїм багатством. Єлена повернулася переміненою і з гордістю розповідала про чоловікових родичів: барона, гусарського полковника, капітана Імператорської гвардії, придворного радника. На її думку, всі інші країни були жалюгідними проти батьківщини її чоловіка. Навіть Денуає вона хвалила тепер дещо поблажливим тоном: авжеж, він хороша людина, але без роду й шляхетного походження, а до того ще й француз. Карл натомість виявляв ту саму відданість, що й раніше, покірливо й скромно тримаючись за спиною свояка, бо ж той мав ключі від сейфа і був його єдиною обороною від жахливого старигана… Двох старших синів він лишив учитися в Німеччині. За кілька років з тою самою метою туди вирушили й решта онуків естансьєро, яких той не любив і не приймав через «морквяне волосся й акулячі очі».

Старий лишився сам-один. «Халамидницю» теж забрали від нього. Добропристойна Луїса не могла допустити, щоб донька носила хлопчаче вбрання, скакала цілими днями верхи й повторювала дідові грубощі. Її віддали до столичної школи, і черницям-вихователькам довелося чимало повоювати, щоб утихомирити бунтівну й лиходійну натуру їхньої дикої учениці.

Коли Хуліо й Чічі приїжджали на канікули до естансії, дід усю свою прихильність віддавав першому, мовби дівчина була тільки тимчасовим замінником. Денуає засмучувала синова дещо безпутна поведінка. Хуліо вже закінчив школу й провадив життя студента з багатої родини, який ощадливість батьків компенсує своїм марнотратством. Але Мадар’яґа ставав на захист онука:

— Добрий ґаучо!..

Побачивши його знову, дід не міг намилуватися гожим юнаком. Він мацав йому м’язи, щоб переконатися в його силі, і заохочував розповідати про нічні пригоди студентської ватаги, якою верховодив Хуліо. Естансьєро бажав податися до Буенос-Айреса, щоб побачити зблизька це веселе життя. Та леле! Йому було не шістнадцять років, як онукові, а понад вісімдесят.

— Ходи-но сюди, лжепророче! Скажи-но мені, скільки в тебе дітей… Я ж бо знаю, у тебе мусить бути багато дітей!

— Тату! — невдоволено вигукувала Луїса, що завжди чатувала десь поблизу, побоюючись поганого впливу Мадар’яґи.

— Не займай мене! — дратувався той. — Я тямлю, що кажу.

Батьківство було неодмінно присутнє у всіх його любовних фантазіях. Він уже майже осліп, і втрата зору супроводжувалася дедалі більшим розумовим занепадом. Його старече недоумство набрало хтивого характеру, і Мадар’яґа висловлювався так, що всі то червоніли, то лягали від сміху.

— Ах ти ж, сучий сину, який ти гарний! — казав старий, дивлячись на онука очима, які бачили тільки невиразні обриси. — Жива копія моєї сердешної небіжчиці… Розважайся собі, дід не пошкодує тобі песо. Якби ти мав тільки на те, що дає тобі батечко, то мусив би жити як пустельник. Цей француз — той ще скупиндра: із ним не погуляєш як слід. Але я про тебе не забуду, халамиднику. Тринькай собі грошенята й насолоджуйся життям — твій дідуньо для того їх і громадив.

Коли онук та онучка від’їжджали, Мадар’яґа, нудячись від самотності, мандрував від ранчо до ранчо. Метиска середніх літ кип’ятила на вогнищі воду, щоб заварити мате, і старий естансьєро затуманеним розумом міркував, що, можливо, це його донька. Інша, п’ятнадцятилітня, підносила йому невеличку калабасу[38] з гірким напоєм і давала срібну трубочку для пиття, — мабуть, його онучка, хоч він і не був певен. Так Мадар’яґа проводив пообідню пору — мовчазний і нерухомий, посьорбував мате, оточений родинами, що дивилися на нього з пошаною і страхом.

Старша донька протестувала щоразу, коли батько вилазив на коня, збираючись їхати на ці прогулянки:

— Тобі ж уже вісімдесят чотири! Невже ж не краще тихомирно побути вдома? Щодень може скоїтися лихо…

І лихо таки скоїлося. Якось увечері кінь Мадар’яґи, ступаючи спроквола, повернувся без вершника. Старий випав із сідла і скотився косогором. Коли його відшукали, він уже був неживий. Кентавр помер так, як жив: із батогом у руці й зігнутими колінами, мовби сидів у сідлі.

Заповіт Мадар’яґи зберігався у старого буенос-айреського нотаріуса-іспанця, майже його однолітка. Родина з острахом поглядала на грубий стос паперів з останньою волею естансьєро. Які ж то химери він там надиктував? Коли перша частина була прочитана, Карл та Єлена заспокоїлися. Дружині Денуає старий лишив значно більше, але, попри все, не обминув і «романтичку» з її родиною. «Я роблю це, — читав нотаріус, — на пам’ять про мою сердешну небіжчицю і щоб люди не лихословили». Далі настала черга ще вісімдесятьох шістьох спадкоємців, яким у величезному заповіті було присвячено таку саму кількість розділів. Вісімдесят п’ять чоловіків і жінок непевного походження, працівників і орендарів, що тривалий час жили в естансії, востаннє зазнали батьківської щедрості старого господаря. Чільне місце серед них займав Селедоніо, який ще за життя Мадар’яґи збагатився лише з того, що вислуховував його та знай повторював: «Авжеж, патроне». Усі ці посмертні дарунки землі й худоби становили загалом понад мільйон песо. Завершував перелік спадкоємців Хуліо Денуає. Дід окремо згадав його, заповівши онукові чималий шмат землі «на особисті витрати, щоб компенсувати те, чого йому не дає батько».

— Але ж це сотні тисяч песо! — обурювався Карл: коли з’ясувалося, що його дружину не забуто в заповіті, він став вимогливішим.

Після оприлюднення заповіту для родини настали важкі дні. Єлена, її чоловік і діти дивилися на другу частину сім’ї так, наче щойно прокинулися й угледіли все в іншому світлі, під іншим кутом. Забувши про свою частку, вони бачили тільки більшу й кращу частку родичів.

Денуає, налаштований примирливо й великодушно, мав план. Чудово знаючись на управлінні цими величезними статками, він розумів, що поділ між спадкоємцями лише подвоїть видатки, але не збільшить продуктивності. Крім того, він брав до уваги ті ускладнення й витрати, що неминуче виникнуть, коли почнеться юридичний процес поділу дев’яти великих естансій, сотень тисяч голів худоби, банківських вкладів, нерухомості в містах і виплат за боргами. Хіба не краще лишити все, як раніше?.. Адже досі вони жили в мирі й злагоді, як єдина родина!..

Але німець, вислухавши пропозицію, гордовито скинув голову. Ні, нехай кожен візьме собі своє. Нехай кожен іде своєю дорогою. Він хоче осісти в Європі й вільно розпоряджатися успадкованим добром. Йому треба повернутися до свого світу.

Денуає глянув йому просто у вічі й побачив іншого Карла, про існування якого він навіть не здогадувався, коли той жив під його заступництвом, скромний і послужливий. Французові здалося, що він теж побачив своє оточення в іншому світлі.

— Гаразд, — мовив він. — Кожен візьме собі своє. Так буде справедливо.

Розділ III.
Родина Денуає

Справа «спадку Мадар’яґи» — як називали її своєю мовою правники, зацікавлені в тому, щоб якомога затягнути процес і збільшити свої гонорари, — закінчилася тим, що майно розпалося на дві частини, розділені океаном. Денуає оселилися в Буенос-Айресі, а Гартротти перебралися до Берліна, продавши свої набутки, щоб отримані кошти вкласти у промислові підприємства й земельні ділянки в Німеччині.

Марсело Денуає більше не хотів жити в маєтку. Двадцять років він керував величезним тваринницьким і рослинницьким господарством, маючи у своєму підпорядкуванні сотні людей на кількох естансіях. Тепер, коли майно Мадар’яґи поділили між двома родинами та іншими численними спадкоємцями, межі його влади значно стиснулися. Його бісило, коли він бачив, як на сусідніх полях облаштовуються всілякі чужоземці, переважно німці, що купили землю в Карла. До того ж Денуає старішав; статки його дружини становили щось із двадцять мільйонів песо, і, можливо, міркував дон Марсело, його амбітний свояк, переїхавши до Європи, виявив більше здорового глузду, ніж він.

Частину земель Денуає здав в оренду, управляти рештою призначив кількох повірених — із числа тих спадкоємців, що вважалися майже членами родини й були йому віддані, — а відтак перебрався до Буенос-Айреса. Завдяки цьому він дістав змогу пильнувати сина, що й далі провадив гуляще життя, анітрохи не просуваючись у вивченні інженерної справи… Крім того, Чічі дорослішала, а через міцну статуру здавалася навіть старшою за свій вік. Не випадало тримати її в сільській глушині, щоб вона перетворилася на провінційну простачку, як її мати. Донья Луїса теж утомилася від життя в естансії. Сестрині гаразди завдавали їй певних турбот. Вона не здатна була на заздрощі, ні, але материнське честолюбство прагнуло, щоб її діти не пасли задніх, а виблискували й досягали успіхів, як їхні кузени.

За рік до буенос-айреського помешкання родини Денуає прийшли приголомшливі вісті з Німеччини. «Берлінська тітонька» — як називали Єлену Хуліо та Чічі — надсилала їм довжелезні листи з описами балів, званих вечорів і ловів, щедро приправляючи ці розповіді численними дворянськими титулами й військовими званнями: «наш брат полковник», «наш кузен барон», «наш дядько таємний радник», «наш другий дядько дійсний таємний радник». Колишня «романтичка» захоплено перелічувала всі дивацтва німецької соціальної драбини, яка безперестанку поповнювалася новими чинами й титулами, щоб удовольнити спраглий до почестей і поділений на касти народ. Єлена розповідала про чоловікового секретаря. Той був не абихто — працюючи діловодом в урядових установах, він дослужився до чину Rechnungsrath, себто рахункового радника. А ще вона з гордістю згадувала серед домашньої прислуги відставного Oberpedell і пояснювала, що цей титул означає «старший придверник».

Дітьми вона теж неабияк пишалася. Старший був найученіший у родині. Він штудіював філологію та історичні науки; щоправда, через постійне читання зір його дедалі більше псувався. Невдовзі він напевне здобуде ступінь доктора, а до тридцяти років стане «гером професором». Мати шкодувала, що син не вибрав кар’єри військового. Вона вважала, що його нахили дещо не відповідають високому призначенню їхньої родини. Професорство, наука й література — усе то більше пасувало євреям, які через своє походження не мали змоги дослужитися до високого звання у війську. Однак Єлена втішала сама себе тим, що видатний учений з часом може здобути в суспільстві майже таку саму повагу, як полковник.

Інші її сини мали стати офіцерами. Батько вже готував ґрунт, щоб вони могли вступити до Імператорської гвардії чи якоїсь іншої елітної частини і щоб військове товариство не спротивилося цьому. Дві доньки, як настане пора, вийдуть, певна річ, за гусарських офіцерів — гонорових і елегантних молодиків з дворянською часткою перед прізвищем, про яких донька місьї Петрони писала з великим захватом.

Оселі Гартроттів пасували їхньому новому оточенню. Прислуга в їхньому берлінському помешканні під час урочистих вечорів ходила в лівреях і білих перуках. Крім того, Карл придбав старий замок з вежами-шпичаками, привидами в підземеллях, захопливими історіями та різноманітними легендами про вбивства, напади й жорстокі вчинки. Реставрувати середньовічну будівлю так, щоб вона не втратила свого похмурого й грізного вигляду, доручили архітекторові, який був нагороджений багатьма іноземними орденами, а до того ще й мав чин «радника будівництва». «Романтичка» вже наперед описувала, як прийматиме гостей у тьмяній залі при розсіяному світлі електричних ламп, що імітуватимуть смолоскипи; як потріскуватиме полум’я в оздобленому родовим гербом каміні, де штучні дрова їжитимуться газовими вогниками; як блиск сучасної пишноти поєднається з пам’ятками доби всемогутнього лицарства — найкращого, на її думку, періоду в історії. А ще ж будуть лови! Майбутні лови на смузі піщаного й сипкого ґрунту з сосновими лісами! Ці землі годі було порівняти з родючими луками рідного краю, але вони були визначні вже тим, що по них кілька століть тому ступали маркграфи Бранденбургу — засновники династії королів Пруссії. І всі ці успіхи, цей стрімкий злет їхньої родини — лише за рік!.. Авжеж, їм довелося змагатися з іншими сім’ями, що прибули з-за океану, нагромадивши величезні статки в Сполучених Штатах, Бразилії чи на тихоокеанському узбережжі. Але то були німці «без роду-племені», неотесані плебеї, що марно силкувалися пролізти до вищого світу, роблячи щедрі пожертви на імператорські проєкти. Але найбільше, на що вони могли сподіватися з усіма своїми мільйонами, — це поєднати своїх доньок з офіцерами лінійної піхоти. Тимчасом як Карл!.. А Карлові родичі!.. І перо виписувало Гартроттам хвалу так, ніби «романтичка» й сама вийшла з лона цієї родини.

Коли-не-коли разом із Єлениними епістолами приходили коротенькі листи, адресовані донові Марсело. Свояк давав йому звіт про свої справи, як робив це, коли мешкав у естансії під його захистом. Але тепер до цієї шанобливості домішувалася погано прихована пиха, бажання відігратися за той час добровільного приниження. Усі Карлові дії були блискучі й видатні. Він вклав свої мільйони в новітні промислові підприємства Німеччини. Був акціонером фабрик з виробництва зброї, величезних, як міста, і судноплавних компаній, які що пів року спускали на воду по кораблю. Імператор був зацікавлений у цих проєктах і прихильним оком дивився на тих, хто мав бажання допомогти. Крім цього, Карл скуповував землі. На перший погляд, видавалося божевіллям продати багатющі поля, які дісталися йому в спадок, а натомість придбати прусські піски, які щось родили тільки тоді, коли їх добре угноювати. Одначе, ставши землевласником, він долучився до «аграрної партії», групи здебільшого консервативних аристократів, і таким чином жив тепер у двох протилежних і однаковою мірою шанованих світах: у світі великих промисловців, імператорових приятелів, і у світі юнкерів[39], сільського лицарства, хранителів традицій і постачальників офіцерів для короля Пруссії.

Дізнавшись про ці досягнення, Денуає подумав про те, яку силу-силенну коштів довелося витратити своякові на це все. Йому було відоме Карлове минуле. Якось, ще в естансії, той у пориві вдячності розповів французові причину свого переїзду до Америки. Він був офіцером у війську своєї країни, але бажання жити розкішно без жодних інших засобів до цього, крім платні, спонукало його до гідних осуду вчинків: привласнення коштів із полкової скарбниці, несплати боргів честі, фальшування підписів. Шануючи пам’ять його батька, Карла не стали офіційно притягати до відповідальності, але військове товариство викликало його на суд честі. Брати й друзі радили застрелитися, щоб урятуватись від ганьби, але він надто любив життя й утік до Південної Америки, де коштом постійного приниження врешті-решт таки досяг успіху. Багатство затерло плями минулого швидше, ніж час. Довідавшись про його статки потойбіч океану, родина добре прийняла Карла під час перших відвідин і знову ввела його до «свого світу». Хто ж згадуватиме прикру історію про кількасот марок чоловікові, який розповідає про угіддя свого тестя, більші за деякі німецькі князівства! Тепер, коли він остаточно облаштувався на батьківщині, усі все забули, але ж скільки грошей довелося викинути Карлові заради свого марнославства!.. Денуає здогадувався, що свояк пригорщами сипав тисячі марок на доброчинні проєкти імператриці, на імперську пропаганду, на товариства ветеранів, на всілякі повсталі з німецьких амбіцій організації, що агресивно поширювали вплив імперії.

Француз, чоловік розважний, ощадливий і позбавлений честолюбства, усміхався, читаючи про вивищення свояка. Він мав Карла за чудового товариша, нехай і по-дитячому гордовитого. Денуає з приємністю згадував роки, проведені разом у полі. Він не міг забути, як німець крутився довкола нього, люблячий і слухняний, як молодший брат. Коли родина жваво й дещо заздрісно обговорювала розкішне життя берлінських родичів, він казав, усміхаючись:

— Дайте їм спокій. Це їхня справа, як витрачати свої гроші.

Але той захват, яким дихали листи з Німеччини, урешті створив у сім’ї атмосферу невдоволення й бунту. Чічі першою пішла в наступ. Чому вони не їдуть до Європи, як інші? Усі її подруги вже там побували. Навіть родини італійських та іспанських крамарів вирушали в подорож за океан, а вона, наполовину француженка, ще ніколи не бачила Парижа!.. Ах, Париж! Медики, що лікували вражених меланхолією дам, заявляли про нову страшну недугу — «Паризьку хворобу». Донья Луїса була такої самої думки. Чому це вона не може жити в Європі, як сестра, дарма що багатша за неї? Навіть Хуліо поважно виголосив, що в Старому світі вчитиметься старанніше, бо ж Америка — то не для вчених.

Урешті-решт батько поставив собі те саме запитання, дивуючись, чого йому раніше не спало на думку перебратися до Європи. Тридцять чотири роки він не виїжджав із країни, яка навіть не була його рідною!.. Настав час покинути Аргентину. Він надто довго жив самою лише роботою і тепер, відійшовши від справ естансії, марно намагався зберігати байдужість. Усі довкола заробляли гроші. У клубі, у театрі — хоч куди б він пішов, усюди тільки й мови було, що про купівлю землі, про її продаж, про швидкі оборудки, які давали потрійний зиск, про неймовірні прибутки. Його кошти, що бездіяльно лежали в банках, починали гнітити дона Марсело. Це закінчиться тим, що він вкладе їх у якусь непевну справу, наче той гравець, що, побачивши рулетку, відразу сягає до кишені. Заради цього не варто було кидати естансії. Його сім’я мала рацію.

— До Парижа!..

Бо ж у випадку родини Денуає «Європа» означало «Париж». «Берлінська тітонька» могла собі скільки завгодно розводитися про велич чоловікової батьківщини.

— Казна-що! — вигукував Хуліо, який під час своїх нічних походеньок проводив ретельний порівняльний аналіз географічних та етнічних аспектів. — Кращого місця за Париж немає.

Чічі у відповідь на найменший сумнів у цьому твердженні насмішкувато кривилася:

— Невже елегантність і моду винайшли в Німеччині?

Донья Луїса підтримувала дітей. Париж!.. Вона ніколи й у думках не покладала податися до протестантської країни, де мусила б шукати заступництва в сестри.

— Що ж, тоді їдемо до Парижа! — мовив батько так, мовби йшлося про якесь невідоме місто.

Денуає уже звик думати, що ніколи не повернеться. У перші роки його життя в Америці це було неможливо, бо він не пройшов військової служби. Згодом до нього доходили невиразні чутки про всілякі амністії, а до того ж минув строк давності за порушення. Але йому бракувало бажання — подорож на батьківщину видавалася йому чимось безглуздим і непотрібним. По той бік океану не збереглося нічого, що тягнуло б його туди. Він повністю втратив зв’язок із тими родичами в селі, що колись прихистили були його матір. У години смутку дон Марсело снував плани зведення великого мавзолею з чистого мармуру на престижному буенос-айреському цвинтарі, Реколеті, щоб перенести туди останки Мадар’яґи як засновника роду. Згодом там мали би поховати і його самого, і всіх його рідних, коли настане їхня пора. Денуає починав відчувати тягар своїх літ. Йому було близько шістдесяти, і суворе життя просто неба, їзда верхи під дощем, річки, які він перепливав на коні, ночі, проведені на вогкій землі, — все це нагородило його ревматизмом, що сприкрював йому навіть найприємніші дні.

Але врешті-решт запал родини передався й батькові.

— До Парижа!..

Йому наче знову було двадцять, і, забувши про свою звичну ощадливість, Денуає забажав, щоб вони подорожували як королівська родина — у люксових каютах і з власного прислугою. Їх супроводжували дві мідянолиці дівчини, народжені в естансії, яких господиня та її донька взяли собі служницями. Їхні скісні очі не виявляли ані крихти здивування перед небаченими досі дивами.

Прибувши до Парижа, Денуає почув себе розгубленим. Він плутав назви вулиць і водив родину до будівель, яких уже давно не було. Усі його спроби похизуватися знанням міста провалилися. Його діти з книжок і часописів знали Париж краще за нього. Денуає здавався собі іноземцем у власній вітчизні. Спершу він навіть якось дивно почувався, коли розмовляв рідною мовою. Мешкаючи в естансії, дон Марсело роками не промовляв жодного французького слова. Тепер він думав іспанською і, перекладаючи думки на мову своїх батьків, пересипав їх усякими креольськими виразами.

— Справжня батьківщина там, де чоловік збив собі статок і завів родину, — згадуючи Мадар’яґу, казав він глибокодумно.

Образ далекого краю нав’язливо зринув у думках, щойно притлумилися перші враження від переїзду. Денуає не мав приятелів серед французів, і коли виходив на вулицю, ноги самі приводили його до місць, де зазвичай зустрічалися аргентинці. З ними відбувалося те саме. Вони покинули батьківщину, але тепер відчували дедалі сильніше бажання повсякчас розмовляти про неї. Денуає читав аргентинські газети, обговорював ріст цін на землю, прогнози на цьогорічний врожай, продаж худоби. Дорогою додому його теж супроводжували спогади про південноамериканський край: наприклад, він вдоволено думав про те, що служниці-«індіанки» нехтували вишуканою французькою кухнею і готували натомість свої традиційні креольські страви — масаморру, карбонаду або пучеро.

За двадцять вісім тисяч франків щорічно Денуає винайняв для родини розкішне помешкання на авеню Віктора Гюґо. Доньї Луїсі довелося не один раз зайти і вийти, перш ніж вона звикла до імпозантного вигляду швейцара й консьєржки: він — в оздобленій галунами чорній лівреї, із білими бакенбардами, наче нотаріус у комедії; вона — величава, із золотим ланцюгом на пишних грудях, зустрічала пожильців у червоній із позолотою вітальні. Нагорі в кімнатах панувала ультрамодерна розкіш, на вигляд — холодна й крижана; стіни були білі, вікна — почленовані на дрібні квадратові шибки. Така обстанова дратувала Денуає, який почував небайдужість до вигадливого різьблення і багатих меблів, що були в моді за часів його юності. Він навіть сам узявся за вмеблювання цих приміщень, які завжди видавалися порожніми.

Чічі обурювалася зі скупості батька, що не поспішав із покупками, вагаючись і ретельно прицінюючись.

— Ні, я не скупий, — заперечував той. — Просто я знаю ціну речам.

Йому подобалося тільки те, що він міг придбати щонайменше втричі дешевше за справжню вартість. Отримати зиск із того, хто продає, було для нього свідченням перемоги того, хто купує. Париж дав йому змогу досхочу насолодитися цим почуттям завдяки місцю, якого не було більше ніде у світі, — «Готелю Друо»[40]. Він відвідував його щовечора, якщо тільки не знаходив у газетах оголошень про інші великі аукціони. За кілька років у паризькому світі не відбулося жодного значного банкрутства з подальшим розпродажем майна, із якого Денуає не дісталася б якась частка. Корисні ці придбання чи ні, й чи взагалі вони потрібні — це було питання другорядне. Насамперед важило те, щоб купити щось за сміховинну ціну. Речі з таких аукціонів заполонили кімнати, які попервах він умебльовував повільно хоч плач.

Тепер донька жалілася, що вдома нема де голці впасти. Меблі та інші предмети декору були гарні, авжеж, але навіщо їх аж стільки?! Помешкання стало скидатися на крамницю антикваріату. Білі стіни, здавалося, хотіли відсторонитися від розкішних стільців і забитих ущерть сервантів. Підлогу всуціль укривали багаті, нехай і трохи облисілі килими, по яких ступало не одне покоління. Препишні завіси, не знайшовши собі вільного місця в кімнатах, оздоблювали собою двері до кухні. Настінна ліпнина щезала під покривом картин, розміщених так щільно, наче лусочки лицарського обладунку. Хто тепер міг дорікнути Денуає скнарістю?.. Він витрачав більше, ніж якби його постачальником був якийсь модний мебляр.

Думка про те, що він купує все це за чверть ціни, й далі спонукала його до цього ощадливого марнотратства. Дон Марсело спав добре, тільки якщо того дня йому вдавалося — як він гадав — щось вигідно придбати. На розпродажах майна збанкрутованих винних компаній він купував тисячі пляшок, якими заставив увесь підвал, і, сам майже непитущий, заохочував родину вживати шампанське як ординарне вино. Крах якогось хутровика дав йому змогу за сорок тисяч франків накупити шкур, вартість яких була дев’яносто тисяч. Здавалося, ніби на авеню Віктора Гюґо придрейфували полярні айсберги й усю родину Денуає раптом пойняв крижаний холод. Батько обмежився одним хутряним пальтом, але синові замовив аж три. Чічі та донья Луїса скрізь ходили закутані в розмаїті пухкі хутра: одного дня — з шиншили, іншого — з блакитного песця, соболя чи морського котика.

Багатій сам вішав на стіни нову партію картин, спинаючись по драбині та власноруч забиваючи цвяшки, щоб зекономити на платні робітника й дати дітям приклад ощадливості. На дозвіллі він пересував місцями важкі меблі, вигадуючи найрізноманітніші комбінації. Це нагадувало йому про ті давні добрі часи, коли він працював у естансії і тягав мішки з зерном та паки шкур. Син, помітивши, що батько замислено дивиться на котрусь монументальну шафу, розважливо тікав кудись у своїх справах. Денуає трохи ніяковів перед двома слугами, завжди вбраними у фраки, церемонними й урочистими, що не приховували здивування, коли бачили мільйонера, який береться до такої роботи. А ось дві мідяношкірі служниці охоче допомагали господареві, поєднані з ним почуттям товариськості в чужому краї.

Розкішне життя родини доповнювали чотири автомобілі. Діти цілком удовольнилися б одним — невеличким, новісіньким, фешенебельним. Але Денуає був не з тих, хто втрачає нагоду купити щось запівдарма, і, спокушений ціною, він придбав одну за одною аж чотири автівки — великі й помпезні, як старовинні карети. Поява котроїсь із них на вулиці привертала увагу всіх перехожих, а шофер, щоб дати раду цьому стаду мастодонтів, потребував іще двох помічників. Але господар знай тільки пригадував, як спритно він нагрів продавців, які прагнули якнайшвидше позбутися цих махинищ.

Дітей він напучував бути скромними й ощадливими.

— Ми не такі багаті, як ви собі гадаєте. У нас багато всякого добра, але прибуток від нього невеликий.

І, не дозволивши витратити двісті франків на якусь хатню потребу, викидав п’ять тисяч на чергову зайву покупку тільки тому, що, на його думку, це була велика невигода для продавця. Хуліо та його сестра висловлювали невдоволення перед матір’ю. Чічі навіть заявила, що ніколи б не вийшла за такого чоловіка, як батько.

— Замовкни! — вигукнула обурена мати. — У нього є свої химери, але він дуже добрий. За всі ці роки він жодного разу не дав мені приводу скаржитися. Сподіваюся, ти зустрінеш когось такого, як він.

Сварки з чоловіком, його дратівливий характер і деспотична воля — усе це нічого не важило для доньї Луїси, коли вона згадувала про вірність Марсело. За всі роки подружнього життя — жодної зради! Його чеснота була непохитна, навіть у ті часи, коли він працював у полі, де люди, оточені тваринами, багатіють із їхнього розплодження й немовби підхоплюють від них заразу розпусти. Луїса добре пам’ятала, що витворяв батько!.. Навіть її сестра не була цілком спокійна зі своїм честолюбним Карлом, що міг зрадити не через хіть, а лише наслідуючи вчинки можновладців.

Денуає тримався дружини з тою сердечною прихильністю, що виникає від тривалого спільного життя. Небагата на уяву донья Луїса пригадувала собі бачених в естансії запряжених волів, що відмовлялися тягти ярмо, коли звичного напарника заміняли іншою твариною. Чоловік легко впадав у гнів, винуватячи її в усіх тих прикрощах, яких завдавали йому діти, але без неї нікуди не ходив. Вечори в «Готелі Друо» видавалися йому прісними, якщо поруч не було тої, кому він звіряв свої плани й на кому зганяв злість.

— Сьогодні буде розпродаж коштовностей. Підемо? — умовляв він м’яким, лагідним голосом — голосом, який нагадував доньї Луїсі про їхні перші бесіди десь неподалік батьківського дому.

Подружжя вирушало порізно. Вона — в одному з велетенських автомобілів, бо не любила ходити пішки, звикнувши в естансії або сидіти вдома, або їздити верхи. Денуає — людина, яка володіла аж чотирма автівками, — нехтував ними через острах і недовіру до нового, через скромність, а також через те, що потребував ходити пішки — цим він надолужував брак фізичної праці. Зустрівшись у заповненій аукціонній залі, вони оглядали коштовності, міркуючи заздалегідь, яку ціну за них запропонувати. Але, натрапляючи на опір, дон Марсело злостився й завжди йшов далі, жбурляючи суми в обличчя суперникам, наче удари кулаком. Після таких виправ його дружина сяяла, велична, як візантійська базиліка: вуха і шия — оздоблені величезними перлами, на грудях — розсип діамантів, а руки іскряться всіма барвами веселки.

Чічі обурювалася:

— Це вже занадто, мамо!

Таж люди, побачивши її, гадатимуть, що вона тандитниця! Але донья Луїса була задоволена своїм блискучим виглядом — винагородою, яка увінчувала її скромне життя. Вона вважала, що такі закиди спричинені заздрощами, адже донька була ще юна й не могла парадувати в таких прикрасах. Пізніше вона ще скаже матері «дякую», що та назбирала їх для неї.

Приміщення вже не здатне було вмістити усіх придбань. Підвал був захаращений меблями, картинами, статуями й фіранками, яких вистачило б впорядкувати не одну оселю. Дон Марсело скаржився на тісноту помешкання за двадцять вісім тисяч франків, у якому могли б розміститися кілька таких родин, як їхня. Він із жалем уже думав, що в майбутньому доведеться відмовлятися від спокусливих покупок, коли нагодився агент із нерухомості — з тих, що чатують на іноземців, — і підказав йому вихід зі скрутного становища. Чому б панові Денуає не купити замок?.. Уся родина пристала на цю пропозицію. Історичний замок — найісторичніший з усіх, які тільки можна знайти, — став би чудовим довершенням їхнього розкішного побуту. Чічі аж поблідла з гордощів. Деякі її подруги мали замки; інші, з давніх родин заможних колоністів, звикли зневажати її за простацьке походження і тепер завиють від заздрощів, коли дізнаються про це придбання, що майже дорівнювало набуттю дворянства. Мати всміхалася з надією провести якийсь час у сільській місцевості, пригадуючи просте й щасливе життя своєї молодості. Найменше захвату виявив Хуліо, якого турбувала думка, що «старий», либонь, збирається місяцями його тримати оддалік від Парижа. Зрештою він заспокоїв себе тим, що матиме привід часто користуватися автівкою.

Денуає пригадував собі берлінську рідню. Інші ж мають замки, то чому б не придбати й собі?.. Пропозиції були спокусливі. Історичні маєтки продавалися десятками. Господарі прагнули позбутися їх через надмірні витрати на утримання. Урешті-решт дон Марсело придбав замок у містечку Вілльбланш-сюр-Марн[41], зведений у часи релігійних війн[42]. Це було щось середнє між палацом і фортецею, з італійським ренесансним фасадом, похмурими вежами зі шпичакуватими дахами й ровом із водою, у якому плавали лебеді.

Денуає не міг жити без клаптика землі, де він мав би змогу виявляти свою владу, долаючи опір людей і речей. Крім того, його надили просторі й невмебльовані замкові зали та покої, що давали чудову можливість перемістити туди весь надлишок із підвалу й повернутися до закупів. Старовинні речі мали б із легкістю принатуритися до сутіні цієї дворянської оселі, без тих розпачливих криків, які неначе лунали від них поруч із білими стінами модернових помешкань… Історична будівля вимагала чималих витрат і через це змінила багатьох власників. Але дон Марсело й земля чудово знали та розуміли одне одного… Опоряджаючи замкові зали, він водночас немовби намагався перенести сюди частинку своїх південноамериканських угідь, вирощуючи сільськогосподарські культури й розводячи худобу на місці розлогого лісопарку. Маєток мав утримувати себе сам. І річ не в тому, що Денуає боявся витрат, — просто він «не звик викидати гроші на вітер».

Купівля замку принесла йому почесну дружбу — можливо, найцінніший набуток з цієї торгової операції. Він заприязнився з сусідом, таким собі сенатором Лакуром, що двічі був міністром, а тепер справляв сидні у верхній палаті парламенту, мовчазний під час засідань, але активний і проречистий у кулуарах — треба ж було підтримувати свій вплив. Він належав до республіканської аристократії, що брала початок у революційних заворушеннях подібно до того, як гербове дворянство — у Хрестових походах. Лакурів прадід засідав у Конвенті[43], а батько брав участь у встановленні Другої республіки в 1848 році. Сам Лакур, бувши сином померлого на чужині вигнанця, замолоду тримався видатної постаті Леона Ґамбетти[44] й тепер повсякчас розводився про славу свого вчителя, сподіваючись, що бодай один її промінчик упаде й на учня. Його син Рене, що навчався у Центральній школі[45], вважав батька старомодним і підсміювався з його романтичного й гуманістичного республіканізму. Утім, це не заважало йому сподіватися, що, вивчившись на інженера, він дістане протекцію від уряду завдяки пошані, накопиченій чотирма поколіннями родини Лакурів на службі Республіці.

Дон Марсело, що зазвичай до кожного нового знайомства ставився з підозрою, побоюючись прохання позичити гроші, цього разу із запалом віддався дружбі з цим «великим державним мужем». Лакурові, що любив багатство, цей заокеанський мільйонер, який розповідав про безкраї пасовиська й незліченні стада, теж видався цікавим персонажем. Їхні взаємини пішли далі за корисливе знайомство двох власників сусідніх маєтків і продовжилися в Парижі. Зрештою Рене став навідуватися до помешкання на авеню Віктора Гюґо, наче до власного.

Єдиного клопоту донові Марсело завдавали діти. Чічі дратувала його незалежністю своїх смаків. Вона не любила старі речі, хоч якими тривкими й розкішними вони були, і віддавала перевагу модним витребенькам. Усі батькові подарунки вона приймала холодно. Дивлячись на столітнє шовкове мереживо, придбане на розпродажі, донька крутила носом:

— Я радше воліла б новеньке плаття за триста франків.

До того всього вона ще й навчилася від брата суперечити «старим».

Донька була вже майже доросла, і батько цілковито доручив її виховання доньї Луїсі. Проте колишня «халамидниця» не виявляла великої поваги до порад і наказів добротливої креолки. Чічі захопилася бігом на ковзанах, вважаючи цю забаву найелегантнішою з усіх можливих. Щодня по обіді вона ходила до Льодового палацу, і мати, щоб супроводжувати її, змушена була відмовлятися від виправ на чоловікові закупи. Якими ж смертельно нудними були ці години, коли донья Луїса мусила сидіти перед крижаною ареною і споглядати, як під звуки оргáна людські постаті, схожі на ганчір’яних ляльок, по одному або парами, силкуючись утримати рівновагу, ковзали на лезах білою поверхнею овального майданчика!.. Донька раз по раз проносилася перед її очима, розчервоніла від збудження, з кучерями, що вибивалися з-під капелюшка і маяли позаду, та фалдами спідниці, які лопотіли над ковзанами, — гарнезна, дебела й міцна, виповнена зухвалим здоров’ям тої, хто, як висловлювався її батько, «з материного молока відразу перейшла на біфштекси».

Урешті-решт донья Луїса втомилася від цього обтяжливого нагляду. Вона воліла супроводжувати чоловіка в його полюванні на скарби за пів ціни, а Чічі тепер ходила на ковзанку з мідяношкірою служницею і проводила вечори з товаришками-ковзанярками, які всі також походили з Нового світу. Вони обмінювалися думками в сліпучому сяйві легкого паризького життя, вільні від пересторог і упереджень рідного краю. Усі вони відкривали в собі чесноти, про які раніше й не підозрювали, і їм здавалося, що тут вони немовби народилися вдруге, немовби зі зміною півкулі їхня вартість зросла. Деякі дівчата навіть писали вірші французькою. Денуає непокоївся і впадав у гнів, коли вечорами Чічі в афористичній формі виголошувала думки, які вона та її подружки виснували з книжок і своїх спостережень: «Життя — це життя, і треба прожити його як слід». Або: «Я вийду за того, хто мені припаде до смаку, і байдуже, хто він буде».

Але ці негаразди були дріб’язком порівняно з тим, що витворяв другий його нащадок. Ох, той другий!.. Прибувши до Парижа, Хуліо круто розвернув вектор своїх життєвих прагнень. Його більше не цікавила інженерія, тепер він хотів стати художником. Дон Марсело спершу противився — радше зі здивування, ніж через якісь інші причини, — але зрештою поступився. Художник — то й художник! Аби лише мав бодай якийсь фах. Батько вважав приватну власність і багатство священними, але нероби, які ніколи не працювали, були, на його думку, негідні користуватися цими благами. Крім того, він пригадав, як сам учився і працював різьбярем. Хтозна, може, таланти, придушені в ньому бідністю, відродилися в його синові? Що як цей лінькуватий, але жвавий на розум хлопчина, який ніяк не міг обрати собі шлях у житті, справді стане великим художником?.. Дон Марсело пристав на всі забаганки Хуліо, який після перших спроб у живописі заявив, що мусить мешкати окремо, щоб мати більше свободи в праці. Батько винайняв йому неподалік, на Рю-де-ла-Помп, студію, що колись належала доволі відомому іноземному художникові. Майстерня та прилеглі кімнати були запросторі для початківця, але маестро вже помер, і Денуає, скориставшись чудовою нагодою, придбав у спадкоємців чергову партію меблів і картин.

Донья Луїса щоденно навідувалася до майстерні як турботлива мати, яка дбає за добробут сина, щоб тому краще працювалося. Знявши рукавички, вона власноруч спорожняла повні недокурків бронзові попільнички й відчищала меблі та килими від попелу з люльок. Гості Хуліо, патлаті молодики, що розмовляли про речі, яких вона не розуміла, мали дещо неохайні манери… Згодом вона почала натрапляти на занадто легко одягнених жінок. Син зустрічав її з невдоволеним виразом. Мати взагалі дасть йому змогу працювати спокійно?.. І бідолашна жінка, щоранку виходячи з дому, прямувала на Рю-де-ла-Помп, але на півдорозі спинялася й завертала до церкви святого Гонорія Ейлауського.

Батько виявив більше розважливості. Він розумів, що чоловікові його літ не годиться мішатися до товариства молодого художника. За кілька місяців Хуліо вже цілими тижнями не ночував удома. Урешті-решт він остаточно перебрався до студії, вряди-годи ненадовго забігаючи до батьків, щоб ті переконалися, що він досі живий… Іноді вранці Денуає-старший заглядав на Рю-де-ла-Помп, щоб розпитати консьєржку. О десятій художник ще спав. Батько повертався опівдні й з’ясовував, що міцний сон триває. По обіді чергові відвідини давали трохи кращий результат. О другій годині консьєржка повідомляла, що панич саме прокинувся. Батько йшов розлючений. Коли ж цей живописець пише картини?

Попервах Хуліо збирався зажити собі слави пензлем, гадаючи, що це йому легко вдасться. Праця художника підносила його над товаришами, юнаками з Південної Америки, які не мали іншого заняття, окрім як насолоджуватися життям, гучно розкидаючись грошима, щоб вразити всіх своїм марнотратством. З безтурботним зухвальством він заходився малювати картини. Йому до вподоби був «гарний» живопис, вишуканий та елегантний — живопис солодощавий, як романси, той, що відтворює лише жіночі форми. Він мав гроші, мав добру студію, за ним стояв батько, готовий підтримати й допомогти — то чому б Хуліо не вдалося те, у чому досягли успіху стільки людей, що не мали таких можливостей?.. І він заходився коло полотна, яке назвав «Танець годин» і завдяки якому дістав привід змальовувати вродливих дівчат і підшукувати собі натурниць. Хуліо з шаленою швидкістю накидав контури малюнка, відтак заповнив їх барвами. Доти все йшло добре. Але потім його посіли сумніви; він нерухомо стовбичив перед картиною, аж доки не закинув її в кут до кращих часів. Те саме сталося, коли він пробував писати етюди жіночих голівок. Хуліо не міг нічого закінчити й через це впадав у розпач. Зрештою він покинув цю працю, як то зазвичай роблять ті, хто втомився від перешкод і сподівається, що втрутиться провидіння й допоможе подолати труднощі. Найважливіше те, що він — художник… нехай і не малював нічого. Цей статус знавця прекрасного дозволяв йому роздавати візитівки жінкам легких звичаїв і запрошувати їх до своєї студії. Він провадив нічне життя. Дон Марсело, розвідавши про синову кар’єру митця, не міг стримати обурення. Вони обоє вранці заставали перші промені світла: батько — підхоплюючись із ліжка, син — вертаючись до студії, щоб залізти під ковдру й спати до обіду.

Легковірна донья Луїса вигадувала всілякі безглузді пояснення, прагнучи захистити сина. Хто його зна! Може, він малює вночі, бо застосовує якісь нові методи роботи. Чого тільки люди тепер не навигадують!..

Денуає-старший добре знав ту нічну роботу — бешкети в ресторанах Монмартра й бійки, багато бійок. Хуліо та його друзяки, які після сьомої вечора виходили з дому лише у фраку або смокінгу, скидалися на ватагу індіанців, які прибули до Парижа запроваджувати дикі звичаї пампасів. Від шампанського молодики робилися забіякуватими. Вони билися й платили за потрощене, але майже завжди після великодушного порозуміння зчинялася нова колотнеча. Хуліо був найшвидший і до бійки, і до примирення: він із легкістю відважував стусани, а потім із такою самою легкістю роздавав візитівки. Батько із сумом слухав деяких знайомих, які, гадаючи потішити його марнославство, оповідали про славетні битви його первістка, у яких той завжди давав чосу противникам. Молодий художник краще знався на фехтуванні, ніж на мистецтві. Він чудово орудував різною зброєю, боксував і навіть володів улюбленими прийомами волоцюг із міських нетрищ.

— Небезпечний непотріб, як усяке ледащо, — зітхав батько, але десь на споді його душі тьохкало дивне задоволення, якому він не міг опиратися, якесь тваринне почуття гордості, що цей легковажний шибайголова — плоть від його плоті.

Був певний період часу, протягом якого донові Марсело здавалося, що він знайшов спосіб відлучити сина від безпутного життя. До їхнього замку у Вілльбланші приїхали погостювати родичі з Берліна. Карл фон Гартротт з виразом поблажливої вищості схвально оцінив багату, хоча й дещо безладну своякову збиранину. Непогані придбання, визнав він. Ці речі надавали замкові та паризькому помешканню певний знак якості й могли послужити останнім штрихом до дворянського титулу, вкривши його патиною старовини. Але в Німеччині!.. Яка там розкіш, які вигоди!.. Він хотів, щоб свояк своєю чергою на власні очі побачив і подивувався, як живе Карл і які шляхетні знайомства оздоблюють його багатство. Він так наполягав у листах, що родина Денуає зрештою вирушила в подорож. Батько сподівався, що така зміна оточення позитивно вплине на Хуліо. Можливо, коли він побачить своїх працьовитих кузенів, що всі успішно будували кар’єри, у ньому прокинеться дух суперництва. Крім того, дон Марсело вважав, що Париж шкідливо впливає на сина й вірив у чистоту звичаїв патріархальної Німеччини.

Вони пробули в гостях кілька місяців. Денуає швидко розчарувався і прагнув забратися звідти якнайскорше. Свої мали триматися своїх: йому ніколи не збагнути цих німців. Запопадливо-приязні, з очевидним бажанням сподобатися, вони, попри це, постійно виявляли непоправний брак такту і щоразу прагнули продемонструвати свою велич. Гартроттові поважні знайомі розводилися про любов до Франції — співчутливу любов, яку почуваєш до неслухняної і кволої дитини, що потребує захисту. Це супроводжувалося всілякими вкрай недоречними згадками про війни, у яких французи зазнали поразки. Усе, що було німецьке, — пам’ятник, вокзал чи якесь звичайне кухонне начиння — ставало об’єктом хвалькуватих порівнянь: «У Франції такого нема. У Південній Америці ви, звісно, не бачили нічого подібного». Ця зверхність так набридла донові Марсело, що він вирішив їхати геть.

Його дружина й донька нізащо не погоджувалися з твердженням, буцімто берлінська мода вишуканіша за паризьку. Чічі, охоплена поривом блюзнірської зухвалості, шокувала своїх кузин, заявивши, що терпіти не може виструнчених офіцериків з неодмінним моноклем в оці, які розкланюються перед панянками, наче дерев’яні, і ґречні слова поєднують із гримасою вищості.

Хуліо під проводом кузенів поринув у бурхливе берлінське життя. На старшого, «ученого», розраховувати не випадало. То був бідолаха, що знав лише свої книжки й поблажливо позирав на всю родину. З німецьким світом розваг свого французького родича знайомили решта його кузенів, молодші офіцери й кадети. Він побував у нічних ресторанах, що копіювали паризькі, але значно переважали їх за розмірами. Якщо у французьких закладах жінки траплялися десятками, то тут — сотнями. П’яні бешкети тут ніколи не ставалися випадково, а лише як свідомо запланована невіддільна частина веселощів. Усе було грандіозне, блискуче, колосальне. Взводи гульвіс, роти пияків, полки повій. Хуліо з почуттям відрази дивився на цих призвичаєних до стусанів боязких і догідливих жінок, що жадібно шукали тих, із ким могли б відшкодувати собі ті втрати й негаразди, яких зазнали у своєму ремеслі. Він не міг, як його кузени, реагувати гучними вибухами сміху на розчарування цих жінок, коли ті розуміли, що лише дарма згаяли свій час, не домігшись нічого, крім щедрого почастунку шампанським. До того ж йому неприємно було бачити цю вульгарну розпусту, таку галасливу й показну, наче вихваляння багатством.

— Такого у вас в Парижі немає, — казали супутники, захоплено показуючи йому величезні салони, переповнені парами й компаніями, що весело пиячили. — Ні, такого в Парижі немає.

Хуліо втомився від цієї пишноти без міри. Йому здавалося, що він потрапив на бенкет до зголоднілих моряків, які прагнуть одразу винагородити себе за всі попередні поневіряння. Юнака, як і його батька, охопило бажання забратися звідти.

Марсело Денуає з цієї подорожі повернувся сумний і впокорений долі. Німецький народ досяг неабиякого поступу. Він не був сліпим патріотом, неспроможним визнати очевидне. За кілька років німці перемінили свою країну; їхня промисловість була потужна… але ставлення до чужинців — нестерпне. Що ж, ми житимемо у себе вдома, німці — у себе. Аби тільки вони не позаздрили сусідові!.. Утім, це останнє побоювання дон Марсело негайно відкинув із властивим йому оптимізмом практичної людини. «Вони багаті, — міркував він. — їхні справи процвітають, а багата людина не хоче чвар. Про війну мріють лише кілька божевільних, вона неможлива».

Денуає-молодший повернувся до свого паризького трибу життя, постійно мешкаючи в студії і коли-не-коли навідуючись до батьків. Донья Луїса почала дедалі частіше говорити про такого собі Архенсолу, молодого й розумного іспанця, поради якого, на її думку, могли вельми прислужитися Хуліо. Той іще не знав напевне, хто для нього цей новий знайомий — друг, слуга чи наставник. Завсідники студії мали щодо Архенсоли свої сумніви: літератори говорили про нього як про художника, а художники визнавали тільки його літературний хист. Хуліо ніколи не міг достеменно пригадати, де зустрів його вперше. Архенсола був одним із тих приходьків, що зимовими вечорами навідувалися до студії, принаджені червонястим теплом каміна й келихом вина, яке мати тайкома постачала синові. Іспанець сидів перед пляшкою, яка швидко порожніла, брав цигарки з розпечатаної пачки на столі та голосно розводився про все на світі тоном знавця. Не маючи сталого помешкання, він якось заночував на канапі. Відтоді на всі наступні ночі він лишався в студії.

Невдовзі Хуліо став захоплюватися новим знайомим, побачивши в ньому відображення себе самого. Цей Архенсола знав дивовижні речі! Він прибув з Мадрида третім класом з двадцятьма франками в кишені, щоб, за його висловом, «узяти славу ґвалтом». Денуає-молодший аж розчулився, коли побачив, що іспанець малює з такою самою різкістю, як і він, черкаючи такі самі неоковирні, мало не дитячі риски. Колоритом та іншими дурницями, що давно застаріли, переймаються тільки фальшиві митці, «офіційні» художники, бездумні виконавці. Архенсола був митець психології, художник душ. Хуліо, мовби його учень, відчув захват і водночас досаду, коли побачив, як легко малювати душу. На неживому обличчі з гострим, як кинджал, підборіддям іспанець креслив пару майже круглих очей і поміщав у кожну зіницю білий мазок, крапельку світла — душу. Згодом, стоячи перед полотном, він із властивим йому невичерпним багатослів’ям описував цю душу, наділяючи її всілякими суперечностями й надламами. Його запал, його сила переконання були такі, що Хуліо й собі починав бачити ті речі, які Архенсола — як йому здавалося — вклав у ці совині очі. Денуає-молодший теж хотів малювати душі — душі жінок.

Попри ту легкість, із якою йому вдавалися ці психологічні витвори, Архенсола волів правити теревені, зручно розкинувшись на канапі, або ж читати, насолоджуючись пестощами каміна, коли його товариша й доброчинця не було вдома. Ця його любов до читання стала в пригоді Хуліо, який, беручись за книжку, відразу ж розгортав її на останніх сторінках або на змісті, щоб, за його словами, «дістати загальне розуміння». Раніше, відвідуючи світські салони, він іноді безцеремонно запитував того чи того письменника, який його найкращий твір, щоб не витрачати часу на решту книжок. Тепер не було потреби поводитися так неввічливо. За нього читав Архенсола. Коли Хуліо бачив, що іспанця захопила якась книжка, то негайно жадав дізнатися про неї більше:

— Перекажи мені сюжет!

І «секретар» не лише оповідав йому короткий зміст романів чи комедійних п’єс, а й «переказував сюжет» Ніцше або Шопенгауера… Згодом донья Луїса мало не плакала, коли гості відгукувалися про її сина з тою зичливістю, яку надихає багатство:

— Трохи баламут, але який же начитаний!..

Хуліо зі своїм «наставником» поводився наче з греком-рабом — із тих, що навчали риторики юних патриціїв у Римі часів занепаду. Посеред пояснення він раптом переривав товариша й загадував йому:

— Приготуй мені сорочку під фрак. Мене запрошено сьогодні ввечері у гості.

Іншим разом, коли Архенсола з книжкою в руці раював перед тріскотливим вогнищем, позираючи крізь вікно на сірий дощовий вечір, до майстерні зненацька влітав його «учень».

— Мерщій на вулицю!.. Зараз прийде жінка.

І Архенсола, наче той пес, що підводиться й обтрушується, ішов читати далі до котроїсь із незатишних кав’яреньок в околиці.

З часом його вплив спустився з вершин інтелектуального наставництва й поширився на буденні дрібниці матеріального життя. Він став довіреною особою Хуліо, посередником між його грошима й тими людьми, хто приходив по них із рахунком у руці. «Гроші», — лаконічно казав він наприкінці місяця, і Денуає-молодший вибухав лайкою та наріканнями. Звідки ж йому їх узяти? «Старий» твердо дотримується своїх правил і авансом не видасть ні гроша. Він змушує Хуліо животіти мало не в злиднях. Три тисячі франків на місяць! Та хіба ж може порядна людина прожити на такий мізер?.. Батько прагнув обмежити його в коштах, якомога дужче затягнути йому пояс, і сам вів домашнє господарство, щоб донья Луїса не мала змоги допомогти синові. Марно Хуліо звертався до паризьких лихварів, розповідаючи їм про свої статки ген за океаном. Те панство мало напохваті власну, французьку, молодь і не потребувало вкладати свої капітали в майно на другому кінці світу. Невдачі зазнав він і тоді, коли спробував піддобритися до батька ласкавими словами й переконати його, що три тисячі франків на місяць — це дріб’язок. Мільйонер тільки обурено заревів. Три тисячі франків — це дріб’язок?! А ще ж були борги, які йому не раз доводилося сплачувати за сина!..

— Коли я був у твоєму віці… — заводив він своєї.

Але Хуліо уривав розмову. Він достатньо разів чув батькову історію. От уже старий жмикрут! Кошти, які він видавав щомісяця, навіть не перевищували дохід від дідового спадку… За порадою Архенсоли юнак наважився зажадати, щоби батько передав успадковану землю йому. Управління нею він планував доручити Селедоніо, колишньому наглядачеві, який тепер зробився великим цабе і якого Хуліо жартівливо називав «дядечко». Дон Марсело стримано відреагував на синів бунт.

— Гаразд, я згоден. Ти вже достатньо дорослий.

І, передавши йому контроль над спадком, іще жорсткіше став пильнувати родинних витрат, так що донья Луїса вже зовсім не могла порядкувати грошима. Відтоді він дивився на сина наче на суперника, якого має перемогти, і коли той ненадовго з’являвся на авеню Віктора Гюґо, ставився до нього з крижаною ввічливістю, як до цілковитого незнайомця.

На якийсь час студію оживив скороминущий достаток. Уважаючи себе багатієм, Хуліо збільшив витрати. Однак листи від «дядечка» розвіяли його ілюзії. Спершу грошові перекази трохи перевищували ту щомісячну суму, яку видавав батько, але згодом почали зменшуватися, і то так, що Денуає-молодший неабияк занепокоївся. На його угіддя, як писав Селедоніо, впали всі земні лиха. Випаси скорочувалися то через брак дощу, то через його надмір; худоба гинула сотнями. Хуліо потребував більше коштів, і шахраюватий метис надсилав йому стільки, скільки він прохав, але просто як позику, розрахунок за якою лишав на майбутнє. Та попри цю фінансову підтримку юнакові постійно не вистачало грошей. Він почав грати в елітному казино, сподіваючись таким чином надолужити регулярну нестачу, однак це призвело тільки до того, що кошти, надіслані з Південної Америки, зникали ще швидше… Чому взагалі такий, як він, мусить страждати через брак кількох тисяч франків? Навіщо ж тоді потрібен батько-мільйонер?

Коли ситуація з боргами ставала загрозливою, доводилося вдаватись до послуг «секретаря». У таких випадках він мав негайно побачитися з доньєю Луїсою; сам Хуліо волів уникати її сліз та докорів. І Архенсола, мовби той злодій, прослизав службовим входом до будинку на авеню Віктора Гюґо. Своє доручення він завжди виконував на кухні, хоча була велика небезпека, що грізний голова дому міг застати чужинця й тут, зайшовши сюди під час котрогось зі своїх нападів робучості. Донья Луїса плакала, зворушена драматичними словами посланця. Що ж вона може вдіяти?! Вона бідніша за своїх служниць: купа коштовностей, але жодного франка. Архенсола, спираючись на свій досвід, пропонував вихід. Він порятує добросерду матір і занесе частину її прикрас до ломбарду. Дорогу він знає. Донья Луїса приставала на цю раду, але давала іспанцеві тільки менш цінні коштовності, підозрюючи, що більше ніколи їх не побачить. Іноді запізнілі сумніви змушували її рішуче відмовлятися. Ану ж дізнається її Марсело! Це буде жах!.. Проте іспанець узяв би за ганьбу піти з порожніми руками, тож якщо він і вертався до Хуліо без грошей, то ніс із собою кошик, повний пляшок з багатого льоху родини Денуає.

Щоранку донья Луїса навідувалася до церкви святого Гонорія Ейлауського молитися за сина. Цей храм став для неї чимось своїм, рідним — гостинним і знайомим острівцем у незвіданому океані Парижа. Вона обмінювалася стриманими вітаннями з вірянами — мешканцями цього кварталу, що походили з різноманітних республік Нового світу. Донья Луїса почувалася ближчою до Бога і святих, коли чула в храмі розмови рідною мовою. Крім того, церква відігравала роль такого собі світського салону, де відбувалися всі найголовніші події в житті південноамериканської громади. Одного дня то було весілля з квітами, музикою і співами. Вона стояла поруч із Чічі, віталася зі знайомими, згодом поздоровляла молодих. Іншим разом — похорон експрезидента чи ще якогось визначного заокеанського діяча, що скінчив своє буремне життя тут, у Парижі. Бідолашний президент! Нещасний генерал!.. Донья Луїса пам’ятала покійного: вона часто бачила його під час меси й тепер обурювалася, коли злі язики, замість похоронної промови, пригадували йому розстріли чи ліквідовані банки на батьківщині. Такий достойний, такий побожний чоловік! Царство йому небесне!.. І, вийшовши на майдан, вона споглядала розчуленими очима на вершників і вершниць, що прямували до Булонського лісу[46], на розкішні автівки, на ясний сонячний ранок, на всю цю незайману свіжість перших годин дня — і розуміла, як це прекрасно — жити.

Її лагідний погляд, сповнений удячності за все суще, зрештою спинявся посеред майдану на пам’ятнику, що розпростер крила, наче ось-ось злине в небо[47]. Віктор Гюґо!.. Вона чула це ім’я з синових уст, і цього було досить, щоб дивитися на монумент із цікавістю, як на щось, що має стосунок до їхньої родини. Про цього поета донья Луїса знала тільки те, що він помер. У цьому вона була майже певна. Утім, гадала, що за життя він був великим другом Хуліо, зважаючи на те, як часто син згадував його ім’я.

Ох, той син!.. Усі її думки, усі помисли й бажання були зосереджені на ньому та на її невблаганному чоловікові. Мати так хотіла, щоб ці двоє поладнали й закінчили війну, єдиною жертвою якої була вона! Може, Господь учинить диво?.. І немов той хворий, що, прагнучи вилікуватися, міняє санаторії, донья Луїса покинула церкву святого Гонорія і почала ходити до Іспанської каплиці на авеню Фрідланд. Тут вона навіть більшою мірою почувалася серед своїх. Поміж стрункими й елегантними південноамериканками, які немовби зійшли зі сторінок журналу мод, її очі захоплено видивлялися інших жінок — гірше одягнених, гладких, у театральних накидках, підбитих горностаєвим хутром, і старовинних прикрасах. Зустрічаючись перед каплицею, ці дами розмовляли дужими голосами й енергійно жестикулювали, обрубуючи слова. Донька естансьєро наважувалася вітатися з ними, адже брала участь у їхніх благодійних справах, і коли їй відповідали, почувала таке задоволення, що на мить забувала про свої гризоти. Старий Мадар’яґа, сам достеменно не знаючи чому, шанував ці родини, що походили з Іспанії або ж, як її називали за океаном, «матері-батьківщини». Для доброї доньї Луїси всі ці жінки були «її вельможності» та «її високості», споріднені з королями. Вона не знала, як слід поводити себе з ними: подати руку чи опуститися на коліно, як то начебто заведено при дворі. Але враз вона згадувала про свій клопіт і проходила до каплиці, щоб звернутися до Бога з молитвами. Нехай Він не полишить її! Нехай не забуде про її сина!..

Натомість про її сина згадала слава й міцно обійняла його своїми променистими руками. Зненацька Хуліо зазнав на собі всіх тих почестей і вигод, якими оточені знаменитості. Слава часто підкрадається до людей звивистими й найнесподіванішими стежками. Визнання до Денуає-молодшого прийшло не завдяки живопису душ і не завдяки розгульному життю, сповненому марнотратства, любовних пригод і безладних бійок. Визнання йому здобули ноги.

З-за океану на втіху людям прибула нова розвага. Відвідувачі салонів по-змовницьки запитували, наче втаємничені, що прагнуть розпізнати одне одного: «А ви вмієте танцювати танго?..» Цей танець заволодів світом. То був героїчний гімн людству, що раптом зосередило свої прагнення в гармонійному погойдуванні стегон, мірою розуму визначивши зграбність ніг. Недоладна й монотонна музика, натхненна африканськими мотивами, задовольняла мистецькі ідеали суспільства, якому не треба було нічого більшого. Світ танцював без упину. Танець кубинських негрів, який до Південної Америки потрапив завдяки морякам, що перевозили в’ялене м’ясо на Антильські острови, за кілька місяців завоював усю земну кулю, здійснивши навколосвітню подорож і переможно ширячись від країни до країни… наче «Марсельєза». Танго пробиралося до найцеремонніших дворів, ламаючи традиції стриманості й етикету, немовби пісня революції — революції фривольності. Папі Римському навіть доводилося брати на себе роль танцмейстера й рекомендувати замість танго фурлану[48], бо ж увесь християнський світ, незалежно від конфесії, об’єднався у спільному бажанні перебирати ногами з невтомним шаленством, наче ті середньовічні «одержимі»[49].

Побачивши, що танець його юнацьких літ повновладно запанував у Парижі, Хуліо Денуає віддався йому з тою довірою, з якою віддаються давньому коханню. Хто б міг подумати, що, вчащаючи студентом на брудні танцювальні вечірки у Буенос-Айресі, які відбувалися під пильним наглядом поліції, він закладав підвалини своєї майбутньої слави!..

З п’ятої до сьомої вечора сотні очей із захватом стежили за ним у салонах на Єлисейських Полях, де філіжанка чаю разом із правом узяти участь у священному танці коштували п’ять франків.

— Яка в нього фігура! — казали дами, милуючись стрункою, пружною постаттю середнього зросту.

А він, у візитці, обтислій на талії та просторій на грудях, білих шкарпетках і лакованих мештах на високих підборах, у які були взуті маленькі, як у жінки, ноги, танцював зосереджено, вдумливо, безмовно — немов математик, що з головою поринув у задачу, — тимчасом як вуличне світло висинювало його темне, розділене проділом надвоє, гладко прилизане блискуче волосся. Жінки прохали відрекомендувати їх маестро, плекаючи солодку надію, що подруги заздритимуть їм, коли побачать у його обіймах. Запрошення зливою сипалися на Хуліо. Перед ним відчинялися двері найнедоступніших салонів. Щодня він десятками заводив нові знайомства. Мода привела до Парижа «професорів» з-за океану, джиґунів з нетрищ Буенос-Айреса, гордовитих і водночас збентежених тим, що їх вітають оплесками так само, як якогось славетного тенора чи промовця. Але Хуліо Денуає завиграшки брав гору над цими вихідцями з простолюду, що танцювали за гроші. Жінки обговорювали його колишні пригоди, наче події любовного роману.

— Ти так себе до смерті доведеш, — казав йому Архенсола. — Ти забагато танцюєш.

Слава, що несподівано впала на його товариша, стала для іспанця джерелом нових прикрощів. Його тихомирні посиденьки з книжкою перед каміном тепер раз по раз переривалися. Прочитати більше, ніж один розділ, було неможливо. Уславлений танцюрист постійно витурював його на вулицю.

— Ще один урок танців, — зітхав сам до себе нахлібник.

Коли ж він лишався вдома на самоті, його інтелектуальне дозвілля порушували численні відвідувачки: деякі — доскіпливі й наполегливі, деякі — сумні, з покинутим виглядом. Одна з цих дамочок просто-таки затероризувала мешканців студії. То була північноамериканка непевного віку — щось між тридцятьма двома й п’ятдесятьма дев’ятьма роками, — завжди в коротких спідницях, які, мовби на пружині, непристойно підстрибували вгору, коли вона сідала. Кілька танців із Денуає і візит на Рю-де-ла-Помп ця пані сприйняла як підтвердження свого священного права на маестро й переслідувала його з відчайдушністю покинутого фанатика. Хуліо став утікати від неї, коли дізнався, що ця струнка краля, яка зі спини могла видатися юнкою, уже має двох онуків.

— Маестро Денуає нема вдома, — незмінно відповідав Архенсола, відчиняючи їй двері.

Бабуся заливалася слізьми й вибухала погрозами. Вона хотіла тут-таки накласти на себе руки, щоб її труп відлякав інших жінок, які приходили сюди забрати те, що вона вважала своєю власністю. Тепер уже Архенсола, коли прагнув побути сам, випроваджував товариша зі студії.

— Мабуть, зараз та янкі приволочиться, — байдужісінько казав він, і славетний танцюрист давав драла, частенько користаючись службовими сходами.

Саме тоді почали розгортатися найважливіші події життя Хуліо. Родина Денуає мала поєднатися з родиною сенатора Лакура. Рене, його єдиний син, врешті пробудив у Чічі певну зацікавленість, майже закоханість. «Державний муж» прагнув для свого нащадка тих безкраїх полів і незліченних стад, опис яких захоплював його, наче фантастичні розповіді. Лакур був удівець, але полюбляв улаштовувати в себе вечірки й учти. Кожна поява нової знаменитості негайно наводила його на думку про званий обід. Жодна значна особа — чи то полярний мандрівник, чи то відомий співак — не могла навідатися до Парижа так, щоб зрештою не опинитися в Лакуровій бенкетній залі. Денуає-молодший — про існування якого сенатор досі заледве здогадувався — зненацька викликав у нього неабияку симпатію. Лакур був людиною сучасних поглядів: він не розділяв слави на ґатунки й не зважав на репутацію. Щоб радо прийняти в себе нову зірку, йому досить було, щоб її ім’я звучало в усіх на вустах. Коли Хуліо завітав до нього, сенатор з гордістю представляв його своїм друзям, мало-мало не називаючи «любий маестро». Усі розмови тими днями точилися лише довкола танго. Ним зацікавилися навіть у Академії[50] та розлого пояснили, що молодь у Давніх Афінах розважалася схожим чином… А для Лакура Афінська республіка все його життя була взірцем, за яким він мріяв облаштувати життя в рідній країні.

На цих учтах Денуає-молодший познайомився з подружжям Лор’є. Він був інженер, який володів фабрикою з виробництва автомобільних двигунів у передмісті Парижа, чоловік тридцяти п’яти років, великий, дещо важкотілий, неговіркий, що водив довкола себе повільним поглядом так, мовби хотів проникнути у глиб людей і речей. Мадам Лор’є була на десять років молодша за свого чоловіка й видавалася цілковитою його протилежністю. Безтурботна, елегантна й легка на вдачу, вона любила життя за ті насолоди й задоволення, які воно давало. Мовчазне врочисте обожнення від свого чоловіка вона сприймала з усмішкою як самоочевидну річ. Інакшого ставлення до жінки з такими чеснотами, як у неї, і бути не могло! До того ж вона внесла в сім’ю чималенький посаг — триста тисяч франків, що допомогли інженерові розширити його справу. Сенатор виступив посередником в укладанні цього шлюбного союзу, адже Лор’є був син його друга юності.

Присутність Хуліо в нудному Лакуровому салоні стала для Маргарити Лор’є промінчиком сонця. Вона вміла танцювати модний танець і часто приходила на «чай із танго» до тих закладів, де захоплювалися Денуає-молодшим. Аж раптом їй пощастило опинитися поруч із цим відомим і цікавим чоловіком, за увагу якого жінки сперечалися між собою!.. І щоб він не взяв її за одну з тих пересічних містянок, які зазвичай приходили до сенатора, вона почала розповідати йому про своїх модисток — усіх з Рю-де-ла-Пе — і заявила, що жодна жінка, яка поважає себе, не має права виходити на вулицю у вбранні дешевшому за вісімсот франків і що капелюшок за тисячу, який ще кілька років тому викликав захоплення й подив, тепер був банальною річчю.

Це знайомство привело до того, що маестро став часто брати собі за партнерку саме «крихітку Лор’є» — як, попри немалий зріст, її кликали подруги, — і вона танцювала з ним під сповненими ненависті й заздрощів поглядами. Як же їй пощастило, дружині простого інженера, що всюди їздить на материній автівці!..

Хуліо спершу тягнуло до неї тільки прагнення чогось нового. Він гадав, що Маргарита — така сама, як і всі решта, що мліли в його руках, підкорюючись складному ритмові танцю, але згодом виявив, що вона інакша. Опір, який вона чинила йому після перших ніжних слів, розпалив його бажання ще дужче. Власне кажучи, він іще ніколи не мав справи з жінкою її ґатунку. На початку його паризького життя то були завсідниці нічних ресторанів, які опісля вимагали від нього гроші. Тепер слава кидала в його обійми жінок вищого суспільного становища, але з каламутним минулим, які жадали нових вражень і були надміру зрілі. Ця ж містянка середнього класу, що йшла до нього сама, а потім відсторонювалася через раптове пробудження соромливості, була для Хуліо чимось надзвичайним.

Салони танго зазнали великої втрати. Денуає чимраз рідше з’являвся там, полишивши славу професіоналам. Минали тижні, а його віддані прихильниці не мали змоги милуватися з п’ятої до сьомої, як граційні рухи маестро супроводжуються блиском чорного, з рівним проділом волосся й маленьких лакованих мештів.

Маргарита Лор’є теж перестала відвідувати ці заклади. Їхні стосунки розгорталися наче за сценарієм любовного роману, дія якого відбувається в Парижі. Прямуючи на зустріч із Хуліо, вона тремтіла від хвилювання і страху, що її впізнають, одягала темне вбрання й затуляла обличчя цупкою вуаллю — «вуаллю невірності», як казали її подруги. Побачення вони призначали в малолюдних сквериках, міняючи місця, наче ті полохливі птахи, що за найменшого шурхоту здіймаються в повітря й відлітають, щоб сісти на гілку десь оддалік. Іноді закохані зустрічалися в парку Бютт-Шомон, іноді надавали перевагу садкам на лівому березі Сени — Люксембурзькому або навіть віддаленому парку Монсурі. Маргариту проймав дрож на думку, що чоловік міг побачити її, але працелюбний інженер був на фабриці, геть далекий від дійсності. Її стривожений вигляд, надмірні застережні заходи й прагнення прослизнути непоміченою врешті-решт почали привертати увагу перехожих.

Хуліо нетерпеливився, його дратували складнощі цього безпритульного кохання, яке ніяк не могло перерости у щось більше за кілька поквапних поцілунків. Але врешті він заспокоївся, дослухавшись до Маргаритиних благань. Вона не бажала бути його черговою коханкою: потрібно було переконати її, що ця любов — назавжди. Це була її перша зрада, що мала лишитися останньою. Ах! Її репутація досі була така чиста, така незаплямована!.. Що скажуть люди, якщо дізнаються!.. І обоє наче поверталися в часи юності: вони кохали тим довірливим і наївним почуттям, яким кохають п’ятнадцятилітні і якого самі вони ще не встигли зазнати. Хуліо від дитинства перестрибнув до безпутних утіх, одразу пізнавши життя з усіх його боків. Маргарита прагнула вчинити, як заведено, і взяла шлюб, щоб здобути повагу й свободу заміжньої жінки, а до свого чоловіка почувала лише невиразну вдячність.

— Ми закінчуємо там, де інші починають, — казав Денуає.

Їхнє кохання набирало всіх форм пристрасного, щирого й дещо банального почуття. Вони мліли з романтичною сентиментальністю, тримаючись за руки або цілуючись у сутінках на лавці в парку. Хуліо зберігав пасемце Маргаритиного волосся, хоча й сумнівався в його справжності, маючи невиразну підозру, що воно походить з модної перуки. Вона клала голову йому на плече, горнулася до нього, немовби віддаючись під його владу, однак робила це тільки просто неба. Коли Хуліо намагався приголубити її всередині екіпажа або автівки, мадам Лор’є рішуче його відштовхувала. Ця суперечлива двоїстість немовби визначала її вчинки. Щоранку Маргарита прокидалася готова поступитися остаточно. Але згодом, опинившись поруч із коханим, вона знову перетворювалася на статечну містянку, що ревно оберігає свою репутацію і не зраджує материних настанов.

Одного дня вона погодилася відвідати його студію, бо ж усім цікаво побачити, який вигляд має помешкання коханої людини.

— Присягнися, що не скористаєшся з цього.

Хуліо з легкістю ставився до будь-яких присяг і пообіцяв усе, що хотіла Маргарита… Відтоді вони вже не зустрічалися в парках і не блукали, гнані зимовими вітрами. Закохані облаштувалися в студії, тож Архенсолі довелося міняти свій триб життя й шукати камін для посиденьок із книжкою в якогось іншого знайомого художника.

Це тривало два місяці. Вони так ніколи й не дізналися, яка таємна сила зненацька зруйнувала їхнє спокійне щастя. Може, котрась подруга, запідозривши щось, анонімно повідомила чоловіка; може, Маргарита сама несамохіть зрадила себе дивним радісним настроєм, пізніми поверненнями додому, коли вечеря вже холонула на столі, чи несподіваною нехіттю, яку вона виявляла у хвилини подружньої близькості з інженером, прагнучи зберегти вірність думкам про іншого. Вона розривалася між законним чоловіком та коханим, і це була та мука, якої не могла витримувати її проста й палка натура.

Якось увечері, коли Маргарита поспішала від Хуліо, раз у раз позираючи на годинник і нервуючись через те, що не зустрічає жодної автівки або навіть простого фіакра, дорогу їй заступив чоловік… Стефан Лор’є! Вона досі здригалася від жаху, пригадуючи ту трагічну годину. На якусь хвилю Маргарита подумала, що він збирається її вбити. Серйозні, тихі й сором’язливі люди бувають страшні у вибухах гніву. Її чоловік усе знав. Щодня він вивчав її так само терпляче, як працював над розв’язком якоїсь інженерної проблеми, а вона не відгадала нічого з його незворушного обличчя. Він простежив за нею, аж доки остаточно не пересвідчився у своєму нещасті.

Маргарита ніколи не думала, що її чоловік буде таким банальним і галасливим у своїй люті. Вона чекала, що він сприйме її зраду холодно, з легким відтінком філософської іронії, як то роблять по-справжньому шляхетні люди, як то робили чоловіки багатьох її подруг. Але бідолашний інженер, у житті якого, крім роботи, була тільки дружина, кохав її як жінку й обожнював як тендітну вищу істоту, утілення грації та елегантності. Не змігши змиритися з тим, що сталося, він кричав і погрожував, не стримуючи себе. Невдовзі про скандал стало відомо у всьому їхньому колі знайомств. Сенатор неабияк засмутився, коли пригадав, що винуватці ганебної ситуації познайомилися саме в його шанованій оселі. Утім, свій гнів він спрямував на інженера. Це ж треба бути таким недалеким!.. Жінки — це жінки, і все можна залагодити. Але після такої необачної поведінки цього біснуватого годі сподіватися на якийсь пристойний розв’язок — потрібно було подавати на розлучення.

Денуає-старший, довідавшись про останній синів подвиг, розлютився до нестями. Він завжди з великою прихильністю ставився до Лор’є. Їх тягнула один до одного та мимовільна товариськість, що виникає між людьми праці, терплячими й мовчазними. На учтах у сенатора дон Марсело розпитував інженера, як ідуть його справи, цікавився розвитком фабрики, про яку той розповідав з батьківською ніжністю. Багатій, що зажив слави скнари, навіть запропонував йому безкорисливу допомогу, якщо одного дня він матиме потребу розширити діяльність. І тепер його власний син, легковажний і порожній мартопляс, украв щастя в цього порядного чоловіка!..

Лор’є попервах говорив про дуель. Його лють була схожа на лють робочого коня, який трощить ярмо, стовбурчить гриву, несамовито ірже й кусається. Його рішучість неабияк занепокоїла Денуає-старшого… Буде ще гірша ганьба! Адже Хуліо значну частину свого життя присвятив тому, щоб навчитися володіти зброєю.

— Він його вб’є, — казав дон Марсело сенаторові. — Я цього певен. Це логіка життя: непотріб завжди вбиває те, що дає користь.

Але вбивства не сталося. Батько Республіки зумів повпливати на обидві сторони з тою самою вправністю, яку він демонстрував у сенатських кулуарах, коли виникала чергова міністерська криза. Скандал ущух. Маргарита перебралася до матері, почалася процедура розлучення.

Раніше траплялося, що вечорами, коли годинник у студії вибивав сьому, вона сумовито казала, потягуючись у любовній млості:

— Я мушу йти… Мушу йти, хоча мій справжній дім тут… Ах, чому ми не одружені!..

І Хуліо, відчуваючи, як у його душі розквітав цілий сад байдужих йому доти цінностей статечного містянина, переконано вторував їй:

— Так, якби ж то ми були одружені!

Тепер їхнє бажання можна було здійснити. Своїм несподіваним втручанням Маргаритин чоловік полегшив їм цей крок. І Денуає-молодший вирушив до Південної Америки, щоб дістати гроші, потрібні на одруження.

Розділ IV.
Кузен з Берліна

Студія Хуліо Денуає була на останньому поверсі й дивилася фасадом на вулицю. Ліфт і парадні сходи закінчувалися просто перед його дверима. На поверсі, у тильній частині будинку, було ще дві невеликі квартири, які виходили вікнами у внутрішній дворик. Дістатися до них можна було тільки службовими сходами, що вели аж на горище.

Архенсола, що мешкав у студії, поки його товариш подорожував до Південної Америки, познайомився з сусідами по поверху. Більше помешкання протягом дня стояло порожнє. Господарі верталися, тільки повечерявши в ресторані. Обоє працювали, тож лишалися вдома тільки у вихідні чи святкові дні. Чоловік — кремезний, з військовою поставою — виконував обов’язки інспектора в універмазі. Він служив у Африці, був нагороджений і мав звання молодшого лейтенанта запасу. Жінка була тілиста й трохи млява блондинка, зі світлими очима і чулою вдачею. У вихідні вона проводила довгі години перед піаніно, граючи з пам’яті завжди ті самі музичні мелодії. Іншим разом Архенсола бачив крізь внутрішнє вікно, як вона порається на кухні. Чоловік допомагав їй готувати якусь недільну страву, і вони обоє сміялися зі своєї незграбності й недосвідченості в цьому.

Консьєржка мала цю жінку за німкеню, але сама сусідка стверджувала, що вона швейцарка. Працювала вона касиркою в крамниці, але не разом із чоловіком. Щоранку вони виходили з дому й на площі Зірки[51] розходилися в різні напрямки. О сьомій вечора чоловік і жінка віталися поцілунком просто посеред вулиці, наче закохані, що вперше зустрілися, і після вечері поверталися до свого гніздечка на Рю-де-ла-Помп. Усі спроби Архенсоли нав’язати ближче знайомство ця пара нетовариськи відкидала, відповідаючи йому з холодною ввічливістю. Вони жили тільки одне для одного.

У другій квартирі, що складалася з двох кімнат, мешкав самотній чоловік. То був росіянин чи поляк, який майже завжди вертався навантажений книжками й довгими годинами писав щось перед вікном, що виходило у дворик. Архенсолі він з першого погляду видався таємничою постаттю, що, либонь, приховує якісь надзвичайні здібності, — справжній герой роману. На іспанця справляв неабияке враження незвичний вигляд Чернова: кошлата борода, засмальцьовані пелехи, окуляри на плескатому носі, що, схоже, колись був зламаний ударом кулака. Невидимим ореолом його оточував запах — суміш дешевого вина й смороду просяклого потом одягу. Архенсола відчував його навіть крізь двері.

— О, це добродій Чернов повернувся, — казав він і виходив на внутрішні сходи, щоб потеревенити з сусідом.

Той тривалий час не пускав його до свого помешкання, й іспанець вирішив, що Чернов займається там алхімією або якимись іншими таємничими справами. Коли ж нарешті він потрапив туди, то побачив лише багато-багато книжок. Вони були скрізь — валялися на підлозі, стояли рядами на поличках, громадилися стосами в кутках, заполоняли хиткі стільці, старі столи і навіть ліжко, яке вряди-годи перестеляла знайома консьєржки, коли господар, занепокоєний дедалі більшою кількістю пилюки й павутини, кликав цю жінку на допомогу.

Із певним розчаруванням Архенсола нарешті виявив, що в житті цього чоловіка не було нічого таємничого. Те, що він писав перед вікном, — це були переклади, якісь — на замовлення, якісь — за власним бажанням для соціалістичних газет і часописів. Єдина дивовижа полягала в кількості мов, якими володів Чернов.

— Він знає їх усі, — розповідав згодом Архенсола товаришеві про сусіда. — Досить йому почути якусь нову, і за кілька днів він її опанує. Цей чоловік володіє таємницею, ключем до всіх мов, живих і мертвих. Він розмовляє іспанською так само добре, як ти чи я, хоча ніколи не був у іспаномовній країні.

Відчуття таємничості повернулося, коли Архенсола взявся читати назви книжок, нагромаджених у квартирі Чернова. Переважно то були старі видання, куплені запівдарма в комісійних книгарнях або на букіністичних розкладках, облаштованих на парапеті Сени. Багато з них були написані мовами, яких Архенсола не зумів розібрати. Тільки чоловік, який володіє «ключем до всіх мов», міг роздобути такі книжки. Ці стоси запилюжених томів, іноді з поточеними сторінками, здавалось, були оповиті атмосферою містицизму, незбагненних об’явлень і віковічних таємниць. Упереміш із цими старезними книжками траплялися й інші — із червоногарячими обкладинками, брошури з соціалістичною пропагандою всіма європейськими мовами й багато-багато газет, що закликали зі своїх шпальт до революції.

Чернов вочевидь не надто полюбляв балачки й візити. Скупий на слова, він загадково всміхався у своє страховидне бородище, щоб якнайшвидше закінчити розмову. Але Архенсола знав спосіб здобути прихильність цього відлюдька. Досить було промовисто підморгнути, запрошуючи:

— Ходімо вип’ємо?

І вони влаштовувалися на канапі Денуає або в кухні перед пляшкою, що потрапила сюди з авеню Віктора Гюґо. Дороге вино дона Марсело розм’якшувало росіянина, і він ставав балакучішим. Та навіть попри це іспанець мало що дізнався про життя Чернова. Часом той називав імена Жореса[52] та інших соціалістів-ораторів. На хліб він заробляв головно перекладами для партійних газет. Коли-не-коли згадував Сибір, де, за його словами, провів чимало часу. Однак він не любив розповідати про той далекий край, у якому йому довелося побувати проти власної волі. Росіянин скромно всміхався й більше не робив жодних зізнань.

Наступного дня після повернення Хуліо Денуає Архенсола саме розмовляв із Черновим на задньому сходовому майданчику, коли це пролунав дзвінок у двері, що виходили на головні сходи. Як шкода! Росіянин, який знався з прогресивними політиками, саме розповідав йому про Жоресові заходи, що мали на меті зберегти мир. Багато хто ще плекав надії, що це можливо. Він, Чернов, говорив про ці ілюзії зі своєю звичною усмішкою безносого сфінкса. У нього були свої підстави сумніватися… Але дзвінок задзвонив знову, і, полишивши сусіда, іспанець побіг відчиняти.

Якийсь чоловік бажав бачити Хуліо. Він розмовляв французькою правильно, а втім акцент зраджував у ньому іноземця. Увійшовши до спальні, Архенсола впевнено заявив товаришеві, який щойно прокинувся:

— Твій кузен з Берліна прийшов попрощатися. Це він, поза всяким сумнівом.

Усі троє зібралися в студії, і Денуає відрекомендував свого приятеля, щоб новоприбулий не помилився щодо його статусу.

— Я чув про нього. Це Архенсола, вельми здібний молодий чоловік.

Доктор Юліус[53] фон Гартротт промовив ці слова із погордою людини, яка все знає і хоче зробити приємне нижчому за себе, милостиво приділивши йому крихту своєї уваги.

Кузени роздивлялися один одного з цікавістю, не позбавленою недовіри. Їх пов’язувало близьке споріднення, проте вони були малознайомі й обоє здогадувалися, що їхні погляди та уподобання цілковито розходяться.

Архенсола, пильно оглянувши цього вченого, дійшов до думки, що той має вигляд офіцера, вбраного в цивільне. Помітно було, що він хоче наслідувати військового, який іноді скидає однострій і вбирається у звичне вбрання, — прагнення всіх німецьких бюргерів, щоб їх помилково вважали представниками вищого класу. Холоші кузенових штанів були вузькі, мовби призначені для того, щоб заправляти їх у чоботи для їзди верхи. Приталений піджак із двома рядами ґудзиків мав широкі поли й гострі лацкани, трохи скидаючись на кітель. Довершували подібність із військовим рудуваті вуса над міцною щелепою та коротко підстрижене волосся. А проте його очі, що ховалися за товстезними скельцями окулярів, — очі книжника, із тьмяними зіницями, великі, короткозорі й немовби постійно здивовані, — надавали йому вигляду мирної людини.

Денуає знав про кузена, що той був асистент-професором[54] в Берлінському університеті[55], що він опублікував кілька грубих і важких, як цеглина, праць і що належав до такого собі «Історичного семінару», наукового товариства, яке під керівництвом якогось відомого історика розшукувало всілякі документи. На вилозі фон Гартротт носив іноземну відзнаку у формі розети.

Повага Хуліо до високовченого родича поєднувалася з дещо зневажливим ставленням. Він і його сестра Чічі змалечку мимоволі почували ворожість до берлінських кузенів. До того ж його дратувало, що йому постійно ставили за приклад цього педанта, який знав життя тільки з книжок і провадив своє існування, з’ясовуючи, що робили люди за давніх часів, щоб виснувати з того підтвердження своїм пронімецьким поглядам. Хуліо з легкістю впадав у захват і ставився з великою пошаною до всіх тих письменників, «сюжети» яких йому переказував Архенсола, але щось ніяк не міг прийняти інтелектуальну велич видатного родича.

Під час перебування в Берліні його навчили простонародного німецького вислову, який влучно описував цього розумаку. У Німеччині щомісяця десятками виходили скрупульозні й розлогі дослідження. Не було такого науковця, що відмовився б на основі простої дрібнички спорудити грубезний том, написаний незграбною і туманною мовою. Даючи оцінку цим підсліпуватим авторам, нездатним до узагальнення, простолюд називав їх Sitzfleisch haben (ті, що мають багато м’яса на сідницях), натякаючи на довге-предовге сидіння, результатом якого стали їхні праці. Саме таким був для Хуліо його кузен — Sitzfleisch haben.

Доктор фон Гартротт пояснив мету свого візиту, говорячи іспанською, бо ж це була та мова, якою спілкувалися їхні родини за часів його дитинства, але також, мабуть, і через обережність, бо кілька разів роззирнувся довкола, неначе боявся, що їх можуть підслухати. Він прийшов, щоби попрощатися. Його мати розповіла про прибуття Хуліо, і фон Гартротт не хотів від’їжджати, не побачившись із кузеном. За кілька годин він покидає Париж: обставини змушують квапитися.

— То ти гадаєш, буде війна? — запитав Денуає.

— Буде. Як не сьогодні, то завтра. Її не уникнути. Вона конче потрібна для блага всього людства.

Запала мовчанка. Хуліо й Архенсола вражено витріщилися на цього мирного на позір чоловіка, який так зарозуміло пророкував війну. Обидва здогадалися, що доктор прийшов, прагнучи поділитися з кимось своїми думками та войовничим запалом. Водночас він, мабуть, хотів довідатися, що думають і знають вони — як приклад настроїв паризького люду.

— Ти ж не француз, — додав Гартротт, мовлячи до кузена. — Ти народився в Аргентині, і перед тобою я можу говорити по щирості.

— А ти хіба народився не в Аргентині? — усміхнувся Хуліо.

Доктор заперечливо змахнув рукою, немовби почув щось образливе.

— Ні, я німець. Ми всі належимо матері Німеччині, хоч де б не народилися, — відказав він і, звертаючись до Архенсоли, додав: — Ви також іноземець і походите з Іспанії. Щоправда, тим найкращим, що має ця достойна країна, а саме культом честі та лицарським духом, вона завдячує нам.

Іспанець хотів був заперечити, але вчений не дав йому такої змоги, мовлячи далі зверхнім і повчальним тоном:

— Ви були жалюгідними кельтами — нижчою расою, яка провадила мерзенне існування, помішана з латинянами Риму — що лише погіршувало її ситуацію. На щастя для вас, Іспанію завоювали готи та інші племена нашої раси, які прищепили вам почуття власної гідності. Не забувайте, молодий чоловіче, що вандали[56] — то пращури сучасних пруссаків.

Архенсола знову спробував щось сказати, але товариш дав йому знак не переривати вченого. Той наче забув про колишню стриманість і дедалі дужче розпалювався власними словами.

— Ми станемо свідками великих подій, — провадив він. — Щасливі ті, хто народився в нашу добу — найцікавішу добу в історії. У такі моменти людство міняє напрям свого розвитку. Віднині починається справжня цивілізація.

Майбутня війна, за його словами, буде коротка, як ніколи. Німеччина добре підготувалася до цієї вирішальної події, щоб світова економіка не зазнала тривалого періоду нестабільності. Щоб розчавити Францію, найгрізнішого противника, досить одного місяця. Потім вони виступлять проти повільної в рухах Росії, яка не зможе дати негайної відсічі. І нарешті атакують гордовиту Англію, ізолюють її на островах, щоб вона своєю могутністю не перешкоджала поступу Німеччини. Ця низка ударів і блискавичних звитяг мала відбутися протягом літа. Прийдешня осінь привітає падолистом остаточну перемогу Німецької імперії.

З упевненістю лектора, який не очікує, що хтось зі слухачів спростує його твердження, доктор фон Гартротт узявся тлумачити, у чому полягає вищість германської раси. Люди поділяються за будовою черепа на дві групи: доліхокефалів, або довгоголових, та брахікефалів, або короткоголових. Ще одна наукова класифікація — за кольором волосся, світлим або темним. Доліхокефали були чиста, розумово вища раса. Брахікефали — це мішанокровці, позначені тавром виродження. Германці — досконалі доліхокефали і єдині нащадки давніх аріїв. Усі інші народи, особливо з Півдня Європи, так звані «латиняни», належать до звироднілого людства.

Іспанець не міг більше стримуватися. Таж ніхто більш-менш освічений уже не вірить в ці застарілі расові теорії! Не існує ніяких чистих народів, адже протягом історії всі вони перемішувалися між собою тисячі разів!.. Чимало німців мають ті етнічні риси, які доктор фон Гартротт уважає ознаками нижчої раси.

— У цьому є частка правди, — погодився той. — Але хоч германська раса й не цілком чиста, вона — найменш занечищена з усіх, і їй належить володарювати над світом.

Голос його набрав гострого, глумливого тону, коли він заговорив про кельтів, що населяли південні терени. Вони затримали поступ людства, спрямувавши його хибним шляхом. Кельт — індивідуаліст, а отже некерований революціонер, що прагне до загальної рівності. До того ж він гуманіст, який жалощі вважає за чесноту й захищає існування слабаків, з яких немає жодної користі.

Чистокровний германець ставить понад усе силу й порядок. Обраний самою природою, щоб урядувати неповносправними расами, він має всі чесноти, які притаманні володарям. Французька революція була ніщо інше, як зіткнення між германцями й кельтами. Французьке дворянство — це нащадки германських войовників, що оселилися в цьому краї після так званого нашестя варварів. Буржуазія і простолюд представляли галло-кельтський елемент. Нижча раса перемогла вищу, занурила країну в безлад і зворохобила весь світ. Це кельти вигадали демократію, соціалістичне й анархічне вчення. Але настав час германцям поквитатися — нордична раса відновить лад, бо саме таку місію призначив їй Господь, вивищивши над усіма іншими.

— Тільки той народ може прагнути до великого майбутнього, — додав він, — який має германське підґрунтя. Що менше в ньому германського, то слабшою буде його цивілізація. Ми — аристократія людства, «сіль землі», як каже наш Вільгельм.

Архенсола ошелешено слухав ці пихаті заяви. Недугою імперіалізму перехворіли всі великі народи. Греки прагнули до гегемонії, бо були найцивілізованіші й уважали, що саме вони мають нести цивілізацію іншим людям. Римляни, завойовуючи нові землі, запроваджували на них закони й правосуддя. Французи за часів революції та імперії виправдовували свої завоювання бажанням звільнити людей і посіяти нові ідеї. Навіть іспанці в XVI столітті, воюючи з половиною Європи, щоб насадити єдину релігію і винищити єресь, робили це заради ідеалу — темного, помилкового, але безкорисливого.

Усі народи рухалися історією заради якоїсь благородної, як їм видавалося, мети, що стоїть понад їхні інтереси. І тільки сучасна Німеччина прагнула підкорити весь світ в ім’я вищості своєї раси — вищості, якої ніхто за нею не визнавав і яку вона сама собі приписала, покриваючи свої твердження лаком фальшивої науки.

— Досі війни вели солдати, — мовив далі Гартротт. — Ця, що невдовзі розпочнеться, буде війною солдатів і вчених. У її підготовці Університет узяв не меншу участь, ніж Генеральний штаб. Німецька наука, найперша серед усіх, назавжди пов’язана з тим, що революціонери-латиняни зневажливо називають мілітаризмом. Сила — володарка світу, і саме вона творить право, саме вона встановить нашу цивілізацію — єдину справжню цивілізацію. Наші війська — це посланці нашої культури, і за кілька тижнів вони звільнять світ від занепадницького впливу кельтів, оновлять його.

Передбачаючи грандіозне майбутнє своєї раси, доктор впадав у ліричний захват. Вільгельм І, Бісмарк та всі інші герої минулих звитяг викликали в нього святобливу пошану, але він говорив про них, як про померлих богів, доба яких минула. То були славетні попередники зі скромними претензіями, що обмежувалися розширенням кордонів, об’єднанням імперії, однак з обережністю немічної людини опиралися зухвалості молодого покоління. Їхні амбіції не сягали далі, ніж континентальна гегемонія… Але тепер постав досконалий герой, якого потребувала їхня країна, — Вільгельм II.

— Мій наставник Лампрехт[57], — казав Гартротт, — так описав його велич. Це традиція і поступ уперед, порядок і відвага. Він, як і його дід, упевнений, що уособлює монархію з ласки Божої. А втім, його жвавий, блискучий розум визнає і приймає новітні досягнення. Романтик, феодал і прихильник землевласників-консерваторів, він, попри це, ще й сучасна людина: кайзер шукає практичних розв’язків і виявляє діловий хист, на американський взірець. Його інтуїція та раціональне мислення врівноважують одне одного.

Під проводом цієї видатної людини Німеччина поступово накопичувала сили і ставала на свій справжній шлях. Університет палко вітав його дії, навіть палкіше, ніж військо. Навіщо ж нагромаджувати таку наступальну потугу й тримати її без діла?.. Німецький народ повинен створити світову імперію. Історики та філософи, учні Трейчке[58], взялися вибудовувати законні підстави для цього всесвітнього панування. Лампрехт, історик-психолог, так само як інші науковці, був переконаний у цілковитій вищості германської раси. Це справедливо, що вона правитиме світом, бо тільки вона має для цього силу. Така «всеземна германізація» дасть людству величезну користь. Планета буде щаслива під владою народу, створеного, щоб панувати. Німецька держава, розкинувши мацаки своєї могуті, затьмарить усі найблискучіші імперії минулого й теперішнього. Gott mit uns! (З нами Бог!)

— Хто ж заперечуватиме слова мого вчителя, що християнський Бог — це германець, «Великий Союзник», що виявляє себе іноземцям як могутнє й немилосердне до наших ворогів божество?..

Денуає вражено слухав кузена, водночас позираючи на Архенсолу. Той немовби промовляв очима: «Він божевільний. Ці німці геть схибнулися від пихи».

Тим часом доктор фон Гартротт, не здатний погамувати свого запалу, і далі розводився про велич германської раси.

Іноді віра мерхне навіть у найясніших умах. Через це посланий провидінням кайзер виявив незбагненну слабкість. Він був надто добрим і милосердним. «Deliciae generis humani[59]», — як казав професор Лассон[60], іще один Гартроттів наставник. Маючи таку величезну потугу, яка могла би знищити все, Вільгельм II обмежувався тим, що лише підтримував мир. Але народ не бажав стояти на місці й підштовхував свого провідника до дій. Не варто напинати повіддя. «Хто не наступає, той відступає», — волали до імператора пангерманісти. Треба рухатися вперед, аж доки вони не завоюють усього світу.

— І ось війна надходить, — вів далі вчений. — Нам потрібні колонії, які поки що належать іншим, бо ж упертий в старості Бісмарк припустився помилки й під час поділу світу не зажадав нічого, дозволивши Англії та Франції відхопити собі найкращі землі. Окрім цього, до Німеччини повинні належати всі країни, населення яких має германську кров і було цивілізоване нашими предками.

Гартротт узявся перелічувати такі країни. Нідерланди й Бельгія були германськими землями. Франція — також, завдяки германському племені франків: третина сучасних французів походила від них. Італія… Тут учений затнувся, пригадавши, що ця країна — союзник, хоч і не надто надійний, але все ж пов’язаний з Німеччиною дипломатичними угодами. Попри це, він таки згадав лангобардів та інші племена, які прийшли до Італії з півночі. Іспанію та Португалію свого часу населяли світловолосі готи, а отже ці країни також мали належати германській расі. А що більшість народів Південної Америки мали іспанське або португальське походження, то на них теж поширювалися німецькі зазіхання.

— Щоправда, поки що про них рано говорити, — скромно додав доктор, — але одного дня настане година справедливості. Після нашої перемоги на європейському континенті ми матимемо час подумати про долю Південної Америки… Північна теж має зазнати нашого цивілізаторського впливу, бо ж там проживають мільйони німців, які й створили її велич.

Про майбутні завоювання він говорив так, наче то були почесні відзнаки, які з ласки Німеччини роздаватимуть іншим народам. Вони далі житимуть з тим самим політичним укладом, що й раніше, із власними урядами, але під зверхністю германської раси, мовби ті малі діти, яким потрібна тверда рука вчителя. Ці народи утворять Сполучені Штати світу на чолі зі спадковим всевладним президентом — імператором Німеччини — і користатимуться вигодами германської культури, дисципліновано працюючи під її продуктивним керівництвом… Проте світ невдячний, і людська злоба завжди опирається прогресові.

— Ми не тішимо себе ілюзіями, — сказав учений піднесено-сумовитим тоном. — У нас немає друзів. Усі дивляться на нас із острахом, як на якихось небезпечних істот, бо ми найрозумніші, найдіяльніші й стоїмо вище над усіх… Але якщо нас не люблять, нехай тоді нас бояться! Як каже мій приятель Манн[61], Kultur[62] — це духовне впорядкування світу, але вона не виключає «кривавого дикунства», коли в ньому виникає потреба. Kultur одухотворює той демонічний первень, який ми носимо в собі. Вона — понад мораллю, розумом і наукою. Ми впровадимо Kultur пострілами гармат.

Архенсола далі показував очима: «Вони геть божевільні, божевільні від пихи… Що чекає на наш світ із такими безумцями!»

Денуає втрутився, щоб хоч дрібкою оптимізму прояснити похмурий монолог родича. Війну ж іще не оголошено, дипломати ведуть перемови. Можливо, останньої миті все залагодиться мирно, як то вже траплялося багато разів. Кузен у своєму агресивному запалі бачить усе дещо викривлено.

На докторових губах заграла посмішка — глумлива, хижа, їдка. Архенсола не знав старого Мадар’яґи, а проте йому спало на думку, що, мабуть, саме так посміхаються акули, хоча він ніколи не бачив жодної.

— Війна буде, — запевнив Гартротт. — Коли два тижні тому я вирушав з Німеччини, то вже знав, що її не уникнути.

Упевненість, із якою він це сказав, розвіяла всі надії Хуліо. Крім того, його турбував приїзд цього чоловіка, буцімто щоб побачити матір, із якою він розлучився зовсім нещодавно… Для чого ж насправді прибув до Парижа доктор Юліус фон Гартротт?..

— Навіщо ж тоді стільки дипломатичних зустрічей? — запитав Денуає. — Навіщо німецький уряд втручається — хоч і не надто активно — у конфлікт між Австрією і Сербією?.. Хіба не краще відкрито оголосити війну?

— Наш уряд, певна річ, хоче, щоб її оголосили інші, — просто відповів учений. — Роль того, на кого напали, завжди приємніша й виправдовує всі подальші дії, хай навіть надміру жорсткі. Є німці, яким добре ведеться і які не хочуть війни. Щоб ці люди відчули потребу битися, слід переконати їх, що це вороги змушують нас воювати. Тільки високі уми здатні осягнути думку, що найбільших звершень докопують лише мечем і що війна, як каже наш великий Трейчке, — це найвища форма поступу.

Він знову хижо посміхнувся. Моральні принципи, на його думку, мають існувати лише для індивідів, щоб ті були слухняніші й дисциплінованіші. Але урядам мораль тільки заважає і мусить бути відкинута, як непотрібна та шкідлива річ. Для держави не існує ні правди, ні брехні — є тільки доцільність і корисність. Щоб улаштувати війну з Францією, війну, яка заклала підвалини німецької величі, славетний Бісмарк не завагався підробити телеграфну депешу[63].

— І мусиш визнати: це найвеличніший герой нашої епохи. Історія дивиться поблажливо на той його вчинок. Хто ж звинувачуватиме переможця?.. Мав рацію професор Ганс Дельбрюк[64], коли писав: «Нехай буде благословенна та рука, що сфальшувала Емську телеграму!»

Було б добре, якби війна вибухнула негайно, коли обставини складаються сприятливо для Німеччини, а її вороги провадять собі безтурботне життя. Це буде превентивна війна, і саме таку радить вести генерал Бернгарді[65] та інші визначні краяни. Чекати, поки супротивники підготуються й виступлять першими, небезпечно. А крім того, хіба мають німці зважати на такі перепони, як міжнародне право та інші нісенітниці, які вигадали слабкі народи, щоб убезпечити своє жалюгідне існування?.. Німці мають силу, а сила творить нові закони. Якщо вони переможуть, історія не виставить їм рахунку за скоєне. Обвинувачем буде Німеччина, і священники всіх релігій освятять своїми гімнами цю благословенну війну, адже вона приведе людство до тріумфу.

— Ми воюватимемо не для того, щоб покарати сербів за вбивство наступника австрійського престолу або щоб визволити поляків чи інші народи з-під російського ярма, а потім спочивати на лаврах, поки всі захоплюватимуться нашою безкорисливою великодушністю. Ми прагнемо війни, бо ми перший народ у світі й маємо поширити наш вплив на всю земну кулю. Настав час Німеччини. Ми займемо належне нам місце провідної потуги світу, яке кілька століть тому займала Іспанія, потім Франція, а тепер займає Англія. Але те, до чого ці держави готувалися багато років, ми здобудемо за два-три місяці. Воєнний прапор Німецької імперії замайорить над морями й країнами, сонце освітить криваву учту… Стародавній Рим, уже смертельно хворий, обізвав германців, що викопали йому могилу, варварами. Так і нинішній світ чує свою смерть і теж, певна річ, називатиме нас варварами… То й нехай! Коли Танжер і Тулон, Антверпен і Кале підкоряться германському варварству, тоді ми поговоримо про це докладніше… Ми маємо силу, а хто володіє нею, той не заходить у дискусію і не зважає на слова… Сила!.. Ось у чому краса! Це єдине слово, що звучить яскраво й чітко… Сила!.. Один влучний удар — це найкраща відповідь на всі аргументи.

— Але чому ви такі впевнені у своїй перемозі? — запитав Денуає.  — Доля іноді готує нам неприємні сюрпризи. Невідомі нам сили, які ми не беремо до уваги, можуть порушити навіть найкращі плани.

Тепер докторова посмішка виражала крайню зневагу. Усе вже давно передбачено й продумано щонайретельнішим чином, як то заведено в німців. Кого їм боятися?.. Їхній найгрізніший супротивник — це Франція, нездатна витримати деморалізацію, страждання, нестатки й напруження сил, якого вимагає війна; це отруєний революційним духом, фізично ослаблий народ, що відучився володіти зброєю через надмірну любов до комфорту.

— Наші генерали, — провадив він, — залишать її в такому стані, що вона більше ніколи не наважиться перетнути нам дорогу.

Була ще Росія, але її військо — це безформна маса, яку довго збирати докупи й важко запустити в рух. Німецький генштаб чітко все розрахував, щоб знищити Францію за один місяць, а тоді кинути всі свої величезні сили проти Російської імперії, перш ніж та зможе вступити у війну.

— Скрутивши в’язи галльському півнику, ми покінчимо з російським ведмедем, — переможно заявив учений, однак, передчуваючи заперечення від кузена, поквапився додати: — Я знаю, що ти збираєшся сказати. Є ще один супротивник, який поки не вийшов на арену, але зустрічі з яким чекають усі німці. На цього ворога ми плекаємо ще більшу злість, ніж на інших, бо ж він — нашої крові, він — зрадник германської раси… Ох, як же ми його ненавидимо!

У голосі, яким він промовив ці слова, і справді забриніла така ненависть і така жадоба помсти, що обидва слухачі аж здригнулися.

— Навіть якщо Англія нападе на нас, — вів далі Гартротт, — це не завадить нам перемогти. Цей суперник — не грізніший за інших. Ось уже століття ця країна панує у світі. Після Наполеонового падіння англійці на Віденському конгресі[66] здобули собі гегемонію в Європі й не віддадуть її без бою. Але чого варта вся їхня снага?.. Як каже наш Бернгарді, англійський народ — це народ лихварників і спортсменів. Їхня армія складається з самого непотребу. Цій країні бракує військового духу. Ми — народ воїнів і легко переможемо англійців, ослаблених через хибні погляди на життя.

Доктор на мить замовк, а тоді додав:

— Крім того, ми розраховуємо на внутрішні негаразди наших ворогів, на брак єдності серед їхнього населення. З Божою поміччю ми посіємо розбрат і колотнечу в цих ненависних народах. Мине небагато часу, і ці зерна зійдуть. Одночасно з війною у Франції вибухне революція. Парижани позводять на вулицях барикади, і анархія Комуни повториться. Туніс, Алжир та інші французькі володіння повстануть проти метрополії.

Архенсолі видалося доречним посміхнутися з викличною недовірою.

— Я повторюю, — правив своєї Гартротт, — на цю країну чекає революція в столиці та повстання в колоніях. Я добре знаю, що кажу… Росія теж матиме свою революцію — революцію під червоним прапором, яка змусить царя навколішках благати нашої ласки. Досить лише почитати в газетах про нещодавні страйки в Санкт-Петербурзі, про виступи страйкарів буцімто через візит французького президента Пуанкаре… Англійські колонії відкинуть заклики метрополії про допомогу: Індія повстане, Єгипет теж скористається нагодою, щоб звільнитися від ярма.

Ці твердження, висловлені з такою категоричною впевненістю, справили враження на Хуліо. Він мало не розізлився на недовірливого Архенсолу, що зухвало дивився на вченого й повторював очима: «Божевільний! Божевільний від пихи!» Цей чоловік вочевидь мав серйозні підстави, щоби пророкувати такі лиха. А його незрозуміла для Денуає присутність у Парижі надавала цим пророцтвам якоїсь таємничої ваги.

— Але ж народи боронитимуться, — заперечив він кузенові. — Ваша перемога може не бути такою легкою, як тобі здається.

— Авжеж, вони боронитимуться. Битва буде запекла. Останніми роками Франція, схоже, почала приділяти більше уваги своїй армії. Ми наразимося на певний опір, перемога буде важчою, ніж хотілося б, але вона буде… Ви навіть не уявляєте, яка велика наступальна потуга Німеччини. Ніхто за її межами достеменно цього не знає. Якби наші вороги усвідомлювали весь її обсяг, то впали б навколішки, щоб уникнути марних жертв.

Залягла тривала мовчанка. Юліус фон Гартротт, здавалось, поринув у думки. Згадка про силу, яку нагромадила його раса, занурила його в щось на кшталт містичного захвату.

— Ми вже здобули попередню перемогу, — несподівано заявив він. — Наші недруги ненавидять нас, але, попри це, наслідують. У всьому світі — попит на все німецьке. Ті самі країни, що збираються чинити спротив нашій армії, застосовують наші ж методи у своїх університетах і захоплюються нашими вченнями, навіть тими, які не здобули успіху в Німеччині. Ми часто сміємося, наче ті римські авгури[67], коли бачимо, як слухняно народи йдуть за нами… І попри це не визнають нашої вищості!

Уперше Архенсола виразом очей та обличчя погодився з Гартроттовими словами. Усе точнісінько так, як він сказав: світ став жертвою поклоніння «німецькому кумирові». Якесь інтелектуальне боягузтво і страх перед силою змушували захоплюватися тим, що походило з Німеччини, — не розбираючи, геть усім, аби лиш блищало, хоча то був блиск золота, помішаного з тальком. Так звані «латиняни», піддаючись цьому захопленню, сумнівались у власних силах із незбагненним песимізмом і таким чином першими прирікали себе на смерть. Пихатим німцям досить було тільки повторювати слова цих песимістів, щоб укріпитись у вірі у свою вищість.

Чимало «латинян» із південною пристрастю, яка кидається від одних крайнощів до інших, стверджували, що в майбутньому світі не лишиться місця для латинських народів, які конають в агонії, і додавали, що тільки Німеччина зберегла приховані цивілізаційні сили. Французи, що бідкалися серед інших, впадаючи в надмірні перебільшення, не усвідомлювали, що їх чути по той бік дверей, і протягом багатьох років повторювали, що Франція занепадає і прямує до загибелі. А тепер обурюються, що їх зневажають вороги!.. Хіба ж вони самі не доклалися до цього?..

Учений помилково витлумачив мовчазну згоду цього молодика, що досі слухав його з ворожою посмішкою.

— Настав час, — мовив він, — принести до Франції на багнетах німецьку культуру.

Але тут Архенсола перебив його:

— А що коли німецької культури не існує, як це стверджує один видатний німець?

Він мусив заперечити цьому педантові, який гнітив його своєю зарозумілістю. Гартротт мало не підстрибнув на місці, почувши таке припущення.

— Який німець?

— Ніцше!

Учений поглянув на іспанця із жалем. Ніцше заповідав: «Будьте безжальні» — і стверджував, що «вдала війна освячує будь-яку причину». Він вихваляв Бісмарка, брав участь у війні 1870 року і прославляв німецьку людину, коли казав про «усміхненого лева» й «біляву бестію». Але Архенсола слухав його зі спокоєм того, хто відчуває під ногами надійний ґрунт. О, тихі вечори, проведені з книжкою в руці перед каміном під стукіт дощу в шибку!..

— Філософ справді казав це, — погодився іспанець, — але також він казав чимало іншого, як усі ті, хто багато думає. Його вчення — це вчення про гординю, але не нації чи раси, а окремої людини. Він завжди висловлювався проти «облуди расової теорії».

Архенсола слово в слово пам’ятав твердження філософа. Згідно з ними, «культура — це передовсім єдність мистецького стилю в усіх життєпроявах народу»[68]. Наука не є ні необхідним засобом, ні ознакою культури. Велике знання цілком уживається поруч із великим варварством, тобто з відсутністю стилю або ж хаотичним змішанням усіх стилів. Німеччина, на думку Ніцше, не має власної культури через брак стилю. «Французи, — писав він, — мають справжню продуктивну культуру, незалежно від її вартості, і за котрими ми дотепер усе повторювали[69]…» Його ненависть спрямована на власну країну. «Я не терплю життя в Німеччині. Усе просякнуто духом прислужництва й дріб’язковості… Я вірю тільки у французьку культуру, усе решта, що в Європі називають “культурою”, видається мені непорозумінням. Ті кілька випадків високої культури, які я знайшов у Німеччині, мали французьке походження»[70].

— Як вам відомо, — провадив Архенсола, — посперечавшись із Ваґнером щодо надміру германізму в його творах, Ніцше виголошує потребу середземноморськості в музиці. Його ідеал — це культура для всієї Європи, але на латинській основі.

Юліус фон Гартротт презирливо відповів, повторюючи іспанцеві його ж слова. Люди, що думають багато, кажуть багато всякого. Крім того, Ніцше перед смертю цілковито стратився глузду й тепер він не надто шанований серед науковців Університету. Його славу визнають тільки за кордоном… Сказавши це, доктор більше не зважав на молодого іспанця, мовби той після своїх зухвалих заперечень розчинився в повітрі. Тепер Гартротт звертався лише до кузена.

— Ця країна, — мовив він далі, — носить смерть у своєму нутрі. Немає жодних сумнівів, що після початку війни тут спалахне революція… Шкода, ти не бачив тих вуличних заворушень, які зчинилися через процес Кайо[71]. Ще три дні тому консерватори та революціонери лаяли одне одного найпослідущими словами. Я спостерігав, як вони вигукували образливі гасла й билися посеред вулиці. Ця незлагода ще більше поглибиться, коли наші війська перетнуть кордон. Розпочнеться громадянська війна. Антимілітаристи здіймають галас, бо вважають, що уряд має змогу уникнути сутички… Країна звелася нанівець — ось до чого призвела демократія! Ось до чого призвело те, що нижча кельтська раса, яка прагнула цілковитої свободи, взяла гору!.. Ми, німці, — єдині по-справжньому вільні люди на землі, адже вміємо підкорятися.

Почувши таку парадоксальну річ, Хуліо всміхнувся. Ти ба! Німці — єдині вільні люди на землі…

— Саме так, — енергійно підтвердив Гартротт. — Ми маємо ті свободи, які повинен мати великий народ, — економічну та інтелектуальну.

— А політичну?

Учений зневажливо махнув рукою у відповідь.

— Політичну?.. Тільки занепалі та некеровані народи, нижчі раси, що жадають рівності й демократичного безладу, здіймають мову про політичну свободу. Нам, німцям, вона не потрібна. Ми — нація панів і визнаємо ієрархію: нехай нами керують ті, що народилися вищими. Ми маємо хист до порядку.

Це, як стверджував доктор, була велика німецька таємниця, і, завоювавши світ, германська раса мала намір долучити всіх до цього здобутку. Народи будуть упорядковані так, щоб окрема особа віддавала суспільству максимум. Люди, розподілені на підрозділи для різноманітних виробничих завдань, слухняні, як машини, що підкорюються своїм зверхникам і дають якнайбільший обсяг виконаної роботи, — ось досконалий державний устрій. Свобода — це суто негативна ідея, якщо тільки не поєднати її з позитивним задумом, який оберне її на користь.

Двоє товаришів зачудовано слухали опис майбутнього, яке чекало на світ за німецького панування. Кожен посилено вироблятиме продукцію, наче той клапоть городу, з якого господар прагне зібрати якомога більший врожай… Людина, перетворена на машину… жодної діяльності, яка не дає негайного результату… І цей похмурий ідеал пропонує народ філософів і мрійників, чільне місце в житті яких займали роздуми й споглядання!..

Гартротт знову взявся товкмачити про слабкість ворогів. Для боротьби потрібна віра, непохитна впевненість у перевазі власних сил.

— У Берліні сьогодні всі згодні на війну, усі твердо вірять у нашу перемогу, тимчасом як тут… Я не кажу, що французи бояться. Вони мають славне минуле, яке в певні хвилини їх пробуджує. Але вони засмучені: очевидно, вони пожертвували б усім, аби лиш відвернути те, що на них насуває. Простолюд попервах піднесено горлатиме від захвату, як горлає завжди, коли його ведуть на заріз. Вищі ж кола не мають певності в майбутньому; вони мовчать або брешуть, але всі вочевидь передчувають катастрофу. Учора я балакав із твоїм батьком. Він француз, і він багатий. Дон Марсело обурений діями уряду, що вплутує країну в європейський конфлікт заради захисту якихось далеких народів, від яких французам немає жодної користі. Він скаржиться на затятих патріотів, що не дають змоги подолати прірву між Францією та Німеччиною і заважають примиренню. За його словами, Ельзас і Лотарингія не варті тої ціни, яку в людях і в грошах доведеться заплатити за війну… Твій батько визнає нашу велич і стверджує, що розвинутись так швидко, як це вдалося нам, не здатен жоден інший народ… І так думає багато хто: це люди, які задоволені своїм добробутом і бояться його втратити. Повір мені, кузене, країна, яка боїться війни і яку точать сумніви, зазнала поразки ще до першої битви.

— Облиш мого батька, — дещо роздратовано відказав Хуліо, немовби прагнучи урвати розмову. — Сьогодні він каже так, бо війна ще не є доконаним фактом, і він суперечитиме, обурюючись усім, що його оточує. Завтра, можливо, він казатиме зовсім інше… Мій батько — «латинянин».

Учений глянув на годинник. Він мусить іти, бо має ще багато справ перед від’їздом. Німці, що проживали в Парижі, масово повиїжджали, немовби виконуючи якийсь таємний наказ. Того вечора столицю покидали, як видавалося, останні з них.

— Я прийшов до тебе, бо ти мені близький родич і це мій обов’язок — попередити тебе. Ти іноземець, і тебе тут нічого не тримає. Якщо хочеш бути свідком великої історичної події — лишайся. Але все ж краще тобі поїхати. Війна може бути жорстокою, вельми жорстокою, і якщо Париж чинитиме спротив, як минулого разу, то стануться жахливі речі. Наступальна зброя тепер значно потужніша.

Денуає байдуже стенув плечима.

— Так само вчора ввечері відреагував твій батько й решта родини, — мовив учений. — Навіть моя мати збирається лишитися тут, поруч із сестрою. Вона каже, що німці дуже добрі та цивілізовані й не варто їх боятися, коли вони переможуть.

Доктора, схоже, така думка дещо дратувала.

— Вони не усвідомлюють, що таке сучасна війна, не знають, що наші генерали досконало вивчили мистецтво швидкого знищення ворога й застосують ці знання без жалю. Терор — це єдиний дієвий засіб, адже він туманить противникові розум, паралізує його дії, розпорошує опір. Що лютішою буде війна, то швидше вона закінчиться, а отже нещадно карати ворогів — це чинити гуманно. І щоб боротьба не тривала довго, Німеччина діятиме з небаченою досі жорстокістю.

Він підвівся, узяв тростину та солом’яний капелюх. Архенсола дивився на нього з неприхованою ворожнечею. Минаючи іспанця, учений зневажливо ледь кивнув головою. Відтак у супроводі кузена попрямував до дверей. Прощання було коротке.

— Послухайся моєї поради. Їдь звідсіля, якщо тільки не прагнеш небезпеки. Хоча, можливо, я помиляюся, і французи, зрозумівши, що опір марний, здадуться добровільно… У будь-якому разі невдовзі побачимось. Я радо повернуся до Парижа, коли прапор нашої імперії майорітиме над Ейфелевою вежею. Це питання трьох-чотирьох тижнів. Початок вересня якнайдовше.

Франція мала зникнути; її загибель була для доктора річ безсумнівна.

— Лишиться Париж, лишаться французи, бо цілий народ нелегко знищити, але вони займатимуть належне їм місце. Ми правитимемо світом, а вони нехай вигадують нову моду і влаштовують приємне життя іноземцям, які їх відвідуватимуть. У сфері творчості ми спонукатимемо їх готувати гарних акторок, писати розважальні книжки й вигадувати смішні комедії… І край.

Денуає розсміявся й потиснув кузенові руку, удавши, ніби не взяв його слова серйозно.

— Я не жартую, — мовив Гартротт. — Французька Республіка як значна держава невдовзі не існуватиме — надходить її остання година. Я бачив Францію зблизька, і вона не заслуговує на іншу долю. Безлад і брак віри нагорі, порожній надпорив унизу.

Обернувшись, він побачив, як Архенсола знову посміхається.

— А ми трохи знаємося на цьому, — виклично додав доктор. — Ми багато досліджуємо народи, яких уже нема, розбираючи їх на атоми, і тому з першого погляду можемо визначити психологію тих, які ще існують.

Богемникові видалося, що він бачить хірурга, який самовдоволено розбалакує перед трупом про таємниці людської волі. Та що знає про життя цей педант, дослідник мертвих документів?..

Коли двері зачинилися, він поквапився назустріч товаришеві, який повертався до кімнати дещо збентежений. Архенсола вже не вважав доктора Юліуса фон Гартротта божевільним.

— Таж він — чистісінький дикун! — вигукнув іспанець, розмахуючи руками. — Тільки подумай: усі ці фабриканти похмурих і помилкових теорій живуть собі без жодного стриму!.. Важко повірити, що їхня батьківщина — це та сама країна, яка породила пацифіста Канта, світлого Ґете, Бетховена… Стільки років ми гадали, що це народ мрійників і філософів, які безкорисливо працюють на благо всього людства…

Немовби пояснення цієї загадки, у його пам’яті зринув жартівливий вислів одного німецького географа: «Німеччина — це двоголова істота. Одна голова мріє та віршує, а друга думає та виконує задумане».

Денуає впав у розпач, упевнившись в неминучості війни. Учений родич нагнав на нього більше страху, ніж пан радник і решта німецьких бюргерів, з якими Хуліо познайомився на пароплаві. Його смуток мав не лише егоїстичну причину. Так, це лихо завадить утілити в життя його й Маргаритині прагнення, але, крім того, у цю годину непевності він несподівано виявив, що любить Францію. Хуліо сприймав її як батькову вітчизну, країну Великої революції… Хоч він ніколи й не пхався до політики, але був прихильником республіканського устрою і частенько підсміювався над деякими приятелями, які, щоб вирізнятися на тлі інших, боготворили королів та імператорів.

Архенсола спробував підбадьорити товариша.

— Хтозна, як воно обернеться! Це країна несподіванок. Французи можуть бути недалекоглядними, але важить те, як вони виправляють свої помилки. Хай що б там не казав той варвар, твій кузен, тут є і надпорив, і порядок… Перед битвою біля Вальмі[72] Франція була, мабуть, у скрутнішому становищі, ніж тепер. Тоді панував суцільний безлад — єдиним захистом були батальйони селян і робітників, які вперше тримали рушницю в руках. І попри це, старі європейські монархії Європи два десятки років не знали, як звільнитися від цих зібраних нашвидку вояків.

Розділ V.
У якому з’являються чотири вершники

Наступними днями життя обох друзів набуло гарячкового характеру: події відбувалися з приголомшливою швидкістю. Кожна година приносила новину — здебільшого неправдиву, — що різко зрушувала суспільні настрої. Якоїсь миті здавалося, наче загрозу війни відвернено, а наступної — ширився поголос, що ось-ось оголосять мобілізацію.

Одна доба містила в собі стільки тривог, неспокою і нервового виснаження, скільки за нормальних умов вистачає на цілий рік. А погіршувала становище непевність — постійне очікування лиха, якого досі не видно, страх перед небезпекою, що ніяк не наставала.

Історія вийшла з берегів, і події накочувалися одна на одну, наче хвилі повені. Австрія оголосила війну Сербії, тимчасом як дипломати великих держав далі працювали, намагаючись уникнути збройного зіткнення. Накинута на всю земну кулю мережа телеграфних кабелів гула без упину в глибинах океанів і на поверхні континентів, передаючи то надію, то зневіру. Росія почала часткову мобілізацію війська. Німеччина тримала армію в бойовій готовності — буцімто для маневрів — і оголосила стан «воєнної загрози». Австрійці, не зважаючи на зусилля дипломатії, розпочали бомбардування Белграда. Вільгельм II, побоюючись, щоб цар за сприяння великих держав не дійшов до порозуміння з австрійським цісарем, пришвидшив хід подій і оголосив війну Росії, після чого німці відокремили себе від інших країн, обтявши залізничне сполучення й телеграфні лінії, щоб готувати сили наступу під покровом таємниці.

Франція споглядала цю лавину подій зі стриманістю у словах і діях. Усіх опанувала внутрішня рішучість, холодна й похмура. Два покоління прийшли на цей світ, усвідомлюючи неминучість війни, щойно їм розплющувалися очі розуму. Ніхто її не бажав, її нав’язували французам противники… Але всі приймали її з твердим наміром виконати свій обов’язок.

Удень Париж мовчав, сердито поринувши у вир справ. Лише нечисленні групки полум’яних патріотів коли-не-коли проходили з французьким триколором площею Згоди, щоб погорланити перед статуєю Страсбурга[73]. Люди дружньо віталися на вулицях. Здавалося, усі знали одне одного, хоча перед цим вони могли ніколи й не бачитися. Очі зустрічалися з очима, і приязні усмішки увзаємнювалися розумінням спільної ідеї. Жінки були сумні, але розмовляли бадьорими голосами, прагнучи приховати свої почуття. Бульвари в довгих літніх сутінках виповнювалися людом. Мешканці віддалених районів стікалися до центру міста, як у далекі вже революційні дні. Вони гуртувалися, утворюючи нескінченне юрмище, з якого лунали вигуки і скандування. Демонстрації проходили середмістям попід шерегами щойно ввімкнених електричних ліхтарів і тривали аж до півночі. Над головами людей, що плавом плинули вулицями, маяв національний прапор Франції в супроводі прапорів інших країн.

Одного такого, сповненого щирим піднесенням, вечора два товариші почули несподівану, безглузду новину: «Жореса вбито!» Люди повторювали ці слова зі здивуванням, яке, здавалось, навіть брало гору над скорботою: «Жореса вбито! За віщо?» Колективний розум юрби, який мимоволі шукає пояснення кожному замахові, розгублено завмер, не знаючи, у який бік повернути. Трибун загинув! І загинув саме тої миті, коли його слово було таке потрібне, щоб запалити натовп!.. Архенсола відразу подумав про Чернова:

— Цікаво, що скаже про це наш сусід?..

Законослухняний люд боявся революції. Якоїсь хвилі Денуає гадав, що похмурі віщування кузена таки справдяться. Це вбивство й відплата за нього цілком могли спричинити громадянську війну. Але народні маси, пригнічені смертю свого героя, зберігали трагічне мовчання. За цим трупом усі бачили образ вітчизни.

Небезпека заворушень зникла наступного ранку. Робітники говорили про генералів і про війну, показували один одному свої військові квитки й повідомляли, коли зголосяться до армії, якщо вийде наказ про мобілізацію: «Я вирушу другого дня». — «А я першого». Чинні військовослужбовці, що перебували у відпустці, були викликані в індивідуальному порядку до казарм. Події, наштовхуючись одна на одну, прямували всі в одному керунку — до війни. Німці вдерлися до Люксембургу; німці посміли підступити до французького кордону, тоді як їхній посол у Парижі досі давав обіцянки миру. Назавтра після Жоресової загибелі, першого серпня пополудні, юрба згромадилася перед клаптиками паперу, писаними рукою і вочевидь у поспіху. Ті папірці були попередниками більших, уже друкованих, що мали вгорі два перехрещені прапорці. «Це сталося, тепер уже напевне…» То був наказ про загальну мобілізацію. Уся Франція мала стати до зброї. Груди, здавалося, відітхнули з полегшенням; очі вдоволено заблищали. Нарешті закінчився цей кошмар!.. Жорстока дійсність була кращою за непевність, яка тяглася день за днем, від чого ці дні здавалися тижнями.

Президент Пуанкаре, не полишаючи надії на мирне рішення, марно пояснював французам, що «мобілізація — то ще не війна» і що заклик ставати до зброї — це лише запобіжний захід. «Це війна, війни не уникнути», — повторювала юрба з фаталістичною затятістю. І ті, хто мав вирушати до війська того самого або наступного дня, виявляли найбільше запалу й відваги: «Нехай лишень поткнуться до нас! Хай живе Франція!» Суспільна підсвідомість, що в критичні хвилини позичала голосу в мистецтва, видобула із забуття Похідну пісню — марш добровольців Першої республіки. Вірші члена Конвенту Шеньє, покладені на войовничо-врочисту музику, лунали на вулицях разом із «Марсельєзою»:

La République nous appelle,
Sachons vaincre ou sachons périr;
Un Français doit vivre pour elle,
Pour elle un Français doit mourir.[74]

Мобілізація мала початися рівно опівночі. Від смерку гурти чоловіків тяглися вулицями в напрямку до залізничних вокзалів. Родичі — а також друзі й сусіди — проводжали їх і несли валізи або клунки з одягом. На чолі цих процесій майорів триколор. Офіцери резерву вбиралися у старі однострої, що завдавали їм усіх тих клопотів, яких зазвичай завдає давно забутий і неношений одяг. Стягнувши черево новим поясом і почепивши до боку револьвер, вони простували на потяг, що мав завезти їх до місця збору. Син ніс шаблю в тканинних піхвах, а дружина, схилившись чоловікові на плече, смутна й горда водночас, ніжно шепотіла останні напучування.

Трамваї, автівки й фіакри ганяли на скаженій швидкості. Ніколи ще на паризьких вулицях не бачили стільки транспорту. А проте коли хтось потребував їхати, то вільного водія чи кучера годі було догукатися. Цивільних везти ніхто не брався. Усі транспортні засоби працювали тільки для військових; усі дороги вели до вокзалів. Люди палко вітали великі інтендантські ваговози, навантажені мішками:

— Слава армії!

Солдати-механіки, що їхали на вершечку цих рухомих пірамід, у відповідь махали руками й вигукували щось, чого ніхто не чув. Загальне братерство витворило атмосферу небаченої доти терпимості. У тисняві панувала незмінна ввічливість. Коли автівки зіштовхувалися й водії за звичкою починали лаятися, втручалася юрба, і ті врешті-решт тиснули один одному руку:

— Хай живе Франція!

Пішоходи, вистрибуючи з-під коліс, сміялися й доброзичливо дорікали шоферові:

— Отакої! Ледь не вбив француза, що йде на війну!

А водій відповідав:

— Я теж за кілька годин вирушаю. Це мій останній рейс.

Що ближче було до ночі, то менш регулярно курсували трамваї та автобуси. Багато працівників покинули робочі місця, щоб попрощатися з родиною і квапитися на потяг. Усе паризьке життя зосередилося довкола п’яти-шести людських потоків, що вливалися на залізничні станції.

Денуає та Архенсола зустрілися близько півночі в кав’ярні на одному з бульварів. Обидва були втомлені враженнями дня, пригнічені тим нервовим виснаженням, яке приходить після галасливих і бурхливих подій. Їм потрібен був відпочинок. Війна стала доконаним фактом, і, впевнившись у цьому, вони більше не прагнули новин.

Але в кав’ярні виявилося вкрай незатишно. Атмосфера була гаряча й просякнута димом; відвідувачі співали та горланили, розмахуючи прапорцями. Усі бойові пісні, старі й нові, виконувано хором, під акомпанемент дзенькоту келихів і тарілок. Дещо космополітична публіка перелічувала країни Європи й кожну палко вітала гучним ревом: «Хай живе!..» Усі, усі без винятку, стануть на бік Франції.

За сусіднім столиком сиділо літнє подружжя — якісь рантьє, що провадили впорядковане, пересічне життя й, мабуть, уперше на своєму віку не спали о цій порі вдома. Принаджені загальним піднесенням, вони вийшли на бульвар, щоб «глянути на війну зблизька». Почувши, що сусіди розмовляють іноземною мовою, чоловік узяв собі в голову, буцімто це якісь важливі персони.

— Як ви гадаєте, Англія виступить на нашому боці?..

Архенсола, хоч і знав не більше за нього, ваговито заявив:

— Авжеж, це річ певна.

Старий підвівся з-за столика:

— Хай живе Англія!

І, підохочуваний ніжним і сповненим захвату поглядом дружини, він затягнув якусь давно забуту патріотичну пісню, вимахуючи руками в лад словам, які мало хто зумів підхопити.

Вертатися додому товаришам довелося пішки. Підвезти їх не було кому: всі їхали у протилежному напрямку, до вокзалів. Обоє були не в гуморі, але Архенсола не міг іти мовчки.

— Ох, ці жінки!

Денуає знав про його добропристойні стосунки з однією мідінеткою[75] з Рю-Тебу, які тривали вже кілька місяців. Недільні прогулянки околицями Парижа, кілька походів до кінотеатру, обговорення нового цікавого роману, опублікованого в популярному часописі, поцілунки на прощання, коли ввечері вона сідала на потяг до Буа-Коломб[76], щоб повернутися на ніч до батьківської оселі, — оце й по всьому. Утім Архенсола підступно сподівався на допомогу часу, що розм’якшує навіть найтвердіші чесноти.

Того дня вони зустрілися в ресторані з одним його приятелем — французом, що назавтра мав долучитися до свого полку. Дівчина бачила його й раніше з Архенсолою і досі ніколи не приділяла цьому чоловікові якоїсь особливої уваги, а нині подивилася на нього з таким захватом, мовби він ураз став іншою людиною. Цієї ночі вона вирішила не повертатися додому до батьків: хотіла побачити, як починається війна. Вони повечеряли втрьох, і вся її увага призначалася тому, хто вирушав до війська. Дівчина навіть образилася, раптом застидавшись, коли Архенсола захотів скористатися своїм правом першочерговості й спробував узяти її за руку під столом. Вона тим часом мало не клала голову на плече майбутнього героя, поїдаючи його захопленими очима.

— І вони пішли!.. Пішли собі разом!.. — зі злістю мовив іспанець. — Я мусив лишити їх, щоб не подовжувати своєї муки. Стільки зусиль… і все для іншого!

Він помовчав якусь хвилю, а тоді, змінивши напрям думки, додав:

— Утім, визнаю: її поведінка заслуговує на схвалення. Скільки великодушності у вчинку жінки, яка вирішила, що врешті час віддатися настав!.. Вона страшенно боїться гнівливого батька, а проте зостається, щоби провести ніч із чоловіком, якого ледве знає і про якого сьогодні до обіду навіть не думала… Уся нація почуває вдячність до тих, хто наражатиме на небезпеку власне життя, і вона, бідолашка, теж прагне зробити щось для приречених на смерть, подарувати їм в останню годину бодай дрібку щастя… і вона віддає те найцінніше, що має, те, що ніколи не зможе повернути. А я спіймав облизня… Смійся собі з мене, але визнай, що це прекрасно.

Денуає справді посміявся добротливо з товаришевого нещастя, дарма що й сам зазнав чималих прикрощів, про які не розповідав. Від тої першої зустрічі він більше не бачився з коханою і діставав звістки від неї тільки листами… Триклята війна! Яка завада для людського щастя! Маргаритина мати нездужала. Вона потерпала за сина-офіцера, що мав вирушити до війська першого дня мобілізації. Маргарита теж непокоїлася за брата і вважала, що не годиться їй приходити до студії, тимчасом як удома тужить мати. І коли це закінчиться — бог його зна…

Крім того, Хуліо турбувався через той чек на чотириста тисяч франків, привезений з Південної Америки. Напередодні в банку йому відмовилися виплатити його, пояснивши це відсутністю авізо. Згодом заявили, що авізо таки отримали, але грошей все одно не видали. Сьогодні по обіді, коли всі кредитні установи вже зачинилися, уряд, щоб уникнути загального банкрутства через фінансову паніку, видав наказ, яким встановлював мораторій на виплату коштів. І коли тепер він отримає гроші?.. Може, коли закінчиться війна, яка ще й не почалася, а може, ніколи. Хуліо не мав на руках іншої готівки, крім жалюгідних двох тисяч франків, які лишилися в нього після витрат на подорож. Усі його друзі теж перебували в тривожному становищі, не маючи змоги дістатися до тих сум, які тримали в банках. Ті, хто мав якісь гроші, змушені були мандрувати від крамниці до крамниці або ж вистоювати чергу перед дверима банку, щоб розміняти великі купюри. Клята безглузда війна!

Попереду, посеред проспекту, вони побачили чоловіка в крислатому капелюсі. Чоловік поволі брів Єлисейськими Полями і щось казав сам до себе. Коли він проходив під ліхтарем, Архенсола його впізнав.

— Та це ж наш приятель Чернов!

Росіянин привітався у відповідь, і з хащ його бороди повіяло легким винним духом. Без жодного запрошення він прилаштував свою ходу до їхньої, і далі вони простували до Тріумфальної арки разом.

Досі Хуліо лише мовчки вітався кивком голови з цим Архенсолиним другом, коли зустрічав його у вестибюлі будинку. Але смуток розм’якшує серце і спонукає шукати простого товариства, наче прохолодного затінку в спекотний день. Чернов, зі свого боку, дивився на Денуає так, наче знав його все життя.

Він урвав свій монолог, який слухали тільки темні шереги дерев, порожні лавки, сині тіні, мережані тремтливим червонястим світлом ліхтарів, і літня ніч під небесним шатром із теплим вітерцем і мерехтливими зорями. Якийсь час росіянин ішов мовчки, неначе виявляючи повагу супутникам, а відтак поновив свої розмірковування там, де покинув їх, — без жодного пояснення, мовби й далі йшов на самоті.

— …І зараз вони, мабуть, надпоривно кричать — так само, як і ці люди тут. Вони щиро вірять, що йдуть боронити батьківщину, на яку напали, і готові померти за свої родини й домашні вогнища, яким ніхто не загрожує.

— Хто «вони», Чернове? — запитав Архенсола.

Росіянин глипнув на нього так, наче це запитання його неабияк здивувало, і коротко відказав:

— Вони.

Обоє збагнули, про кого йдеться… Про кого ж іще?!

— Я десять років прожив у Німеччині, — провадив далі Чернов, мова якого стала трохи доладнішою тепер, коли він мав слухачів. — Я був кореспондентом берлінської газети і знаю тих людей. Коли я проходив сьогодні велелюдним бульваром, то у своїй уяві побачив, що цієї миті діється там. Там теж співають, горланять у запалі й розмахують прапорами. Зовні однакові — що ці, що ті, — але яка ж різниця під сподом!.. Учора ввечері на бульварі люди присадили кількох крикунів, що волали: «На Берлін!» Це клич недоброї пам’яті й ще гіршого смаку. Франція не прагне завоювань: єдине її бажання — жити в мирі й повазі, без принижень і колотнечі. Сьогодні двоє мобілізованих, вирушаючи до армії, казали: «Коли ми зайдемо до Німеччини, то влаштуємо їм республіку…» Республіка не є чимось досконалим, друзі мої, але це краще, ніж жити під владою монарха, що править з Божої ласки й не відповідає ні перед ким. Щонайменше вона несе з собою спокій і відсутність особистих амбіцій, які збурюють життя. Мене зворушило благородство тих двох робітників, які прагнуть не винищити ворогів, а виправити їх, дати їм те, що вважають за найліпше.

Чернов на коротку хвилю замовк, сумовито посміхаючись із того видовища, яке йому показувала уява.

— У Берліні людські маси виявляють свій палкий порив піднесено й пишномовно, як і належить вищому народу. Голота, яка шукає розради від упослідження в грубому матеріалізмові, зараз дере горлянку: «На Париж! На Париж! Ми питимемо шампанське задурно!» Побожно-шанобливе бюргерство, ладне на все заради нових почестей, і аристократія, що дала світові найбільші скандали останніх років, теж горлають: «На Париж!» Мовляв, Париж — то Вавилонська блудниця, місто Мулен-Руж і монмартрських ресторанів (це єдині місця, які їм відомі)… Мої товариші з Соціал-демократичної партії теж кричать, але їх навчено іншої пісні: «На Москву! На Петербург! Треба знищити російську тиранію, загрозу для цивілізації!» Кайзер, що страшить свій народ тиранією в іншій країні… сміх та й годі!

Регіт росіянина глухо заторохтів у нічній тиші.

— Ми цивілізованіші за німців, — мовив він, коли закінчив сміятись.

Денуає, що слухав сусіда з цікавістю, здивовано глянув на нього й подумав: «Цей Чернов, мабуть, хильнув трохи зайвого».

— Цивілізація, — провадив той, — полягає не лише в потужній промисловості, великій армії, численних кораблях і університетах, де навчають тільки науки. Така цивілізація — матеріальна. Є ще інша, та, яка підносить дух і не дозволяє людській гідності покірливо терпіти постійне приниження. Швейцарець, який мешкає у дерев’яному шале і вважає себе рівним із рештою своїх краян, цивілізованіший за гера професора, що мусить поступатися дорогою якомусь лейтенантові чи гамбурзькому товстосумові, який своєю чергою по-лакейськи плазує перед кожним, хто хизується часткою «фон» перед прізвищем.

Архенсола притакнув кивком голови, мовби здогадувався, що Чернов скаже далі.

— Ми, росіяни, страждаємо від жахливої тиранії. Я зазнав її на собі. Я знаю, що таке голод і холод каземату; я жив у Сибіру… Але в нас завжди існував революційний спротив, який протистоїть тиранії. Частина народу — напівварвари, але решта мають високу ментальність і силу духу, що дає змогу ставати лицем до лиця з небезпекою і жертвувати собою заради свободи і правди… А в Німеччині? Чи хто коли протестував там на захист прав людини? Чи багато революцій відбулося в Пруссії, батьківщині великих деспотів? Зачинатель мілітаризму, Фрідріх-Вільгельм, коли йому набридало бити дружину й харкати у страви дітям, виходив на вулицю з кийком у руці та лупцював своїх підданців, які не встигли втекти. Його син, Фрідріх Великий, перед смертю заявив, що знудився панувати над народом рабів. За два століття прусської історії — лише одна революція: барикади 1848 року, невдала берлінська копія паризького повстання, що не досягла жодного успіху. Бісмарк узяв німців у шори, щоби придушити останні спроби опору — якщо такі й були. Коли друзі лякали його революцією, Дикий Юнкер[77] брався руками в боки й зухвало реготав. Яка революція в Пруссії?.. Ніхто краще за нього не знав цього народу.

Чернов не був патріотом Росії. Архенсола частенько чув, як він нарікав на свою батьківщину. Але його обурювала та зневага, з якою пихаті германці ставилися до росіян. Де себе виявила за останні сорок років імперіалістичної величі та інтелектуальна першість, якою так чваняться німці?.. Чудові чорнороби науки; уперті й короткозорі вчені, обмежені кожен своєю вузькою спеціалізацією; немов монахи, вони сидять по своїх келіях-лабораторіях, багато працюють і часом випадково досягають успіху попри хиби, яких не визнають, — та й по всьому. А поряд із цією терплячою і гідною поваги працьовитістю — скільки шарлатанства, скільки великих імен, що їх використовують як вітрину, скільки вчених перетворилися на власників санаторіїв!.. Один гер професор винайшов ліки проти сухот, але сухотники й далі помирають, як раніше. Інший запатентував засіб, що мав би перемогти найсоромітнішу з хвороб, одначе пошесть сифілісу й далі ходить по світу. І всі ці буцімто винаходи неабияк збагачували причетних: кожна рятівна панацея спричинялася до виникнення промислових компаній, що продавали свою продукцію втридорога — наче хворіють тільки заможні люди. Як же далеко від цього шахрайства Пастер та інші науковці «нижчих» народів, що звіряли світові свої таємниці, не встановлюючи на них монополій!

— Авжеж, — вів далі Чернов, — німецька наука дала людству багато, а проте й наука інших країн дала не менше. Тільки народ, якому пиха геть затуманила голову, може гадати, ніби він зробив для цивілізації все, а решта — нічого… Окрім учених вузької спеціалізації, якого всесвітньо визнаного генія породила сучасна Німеччина? Ваґнер — останній романтик, що закриває епоху й належить до минулого. Ніцше твердо заявив про своє польське походження й відцурався Німеччини, країни бюргерів-педантів, як він сам висловлювався. Він виразно виявляв своє слов’янство й навіть передрікав, що слов’яни поглинуть германців… А більше нема кого й згадати. Ми ж, дикий народ, останнім часом дали світові митців дивовижної величі духу. Толстой і Достоєвський тішаться всесвітньою славою. Які імена може протиставити їм Німеччина Вільгельма II?.. Колись це була країна музики, але цьогочасні російські композитори оригінальніші за послідовників Ваґнера, які за шалом оркестру намагаються приховати свою посередність… Німецький народ мав своїх геніїв у тяжкі часи, коли ще не народилася пангерманістська пиха, коли ще не існувало Імперії. Ґете, Шиллер, Бетховен були підданці невеличких герцогств. Вони зазнавали впливу інших країн, докладалися до всезагальної цивілізації як громадяни світу, і їм ніколи не спадало на думку, що цей світ потрібно германізувати, бо він небайдужий до їхніх творів.

Царизм чинив звірства. Чернов знав це з власного досвіду й не потребував німців, щоб ті розповіли йому про це. Але в Росії всі освічені верстви населення були вороги тиранії і повставали проти неї. А де ж німецькі інтелектуали, що мали би боротися з прусським царизмом? Мовчать або розсипаються в лестощах перед помазанцем Божим, що, як Нерон, вважає себе музикантом та актором і має жвавий, але поверховий розум, якому здається, ніби спробувавши все, можна все пізнати. Прагнучи відіграти визначну роль в історії, цей чоловік урешті-решт вкинув світ у найбільше з лих.

— Та й хіба ж це російська тиранія тяжить над моїм краєм? Найжорстокіші були ті царі, які наслідували прусські порядки. У наш час щоразу, коли російський або польський народ намагається обстоювати свої права, реакціонери лякають кайзером — мовляв, він прийде їм на допомогу. Половина російського дворянства — німці; генерали, які найбільше відзначилися винищенням населення, — німці; чиновники й радники, які підтримують тиранію, — німці; офіцери, які топлять у крові робітничі страйки та повстання поневолених народів, — німці. Натомість чимало можновладців слов’янського походження стають нігілістами. Реакціонер-росіянин — жорстокий, але сентиментальний. Він легко здіймає руку з батогом, але потім кається, а іноді навіть плаче. Мені відомі випадки, коли офіцери вчиняли самогубство, щоб не йти проти народу або через докори сумління після скоєних убивств. Німець на службі в царату не має сумнівів і не шкодує про свої вчинки — він убиває з холодною байдужістю, і робить це чітко й ретельно, як і будь-яку іншу справу. Росіянин — це варвар, який б’є і кається; цивілізований німець стріляє без вагань. Наш цар, слов’янський гуманіст, плекав утопічну мрію про мир у всьому світі й скликáв Гаазькі конференції[78]. Тим часом кайзер, людина культури, роками працював, щоб створити й налагодити машину небаченої досі руйнівної сили, що має знищити всю Європу. Росіянин смиренно вірить у християнського Бога, прагне рівності, справедливості та демократії; натомість німець, хоч і виставляє напоказ свою християнську віру, по суті, є таким самим язичником, як і його предки-германці. Його релігія жадає крові й підтримує суспільну нерівність; насправді він поклоняється Одіну. Тільки тепер бог убивства зветься інакше — Держава.

Чернов на мить спинився — либонь, щоб краще оцінити здивування супутників, — а тоді просто сказав:

— Я християнин.

Архенсола, якому була відома історія сусіда та його погляди, вражено витріщився на нього, а Хуліо переконався у своїх підозрах: «Цей Чернов таки п’яний».

— Авжеж, — провадив той далі, — я не надто переймаюся Богом і не вірю в релігійні догми, але моя душа — християнська, як і в усіх революціонерів. Філософія сучасної демократії — це світське християнство. Ми, соціалісти, любимо впосліджених, нужденних, слабких і боронимо їхнє право на гідне життя, немов найзатятіші релігійні діячі, які в кожному нещасливцеві бачили свого брата. Ми вимагаємо поваги до бідних в ім’я справедливості, а християни вимагають цього в ім’я милосердя. Лише це нас відрізняє. Але і ми, і вони хочемо, щоб люди дійшли згоди заради кращого життя, щоб сильний ішов на жертви задля слабкого, а багатий — задля бідного, і щоб світом правило братерство, яке веде до якомога більшої рівності.

Далі росіянин коротко переказав історію людських прагнень. Греки прийшли до думки про гідне життя на землі, але тільки для небагатьох, тільки для вільних чоловіків, громадян їхніх маленьких демократій. Доля рабів та варварів, що становили більшість, і далі лишалася гіркою. Християнство, релігія упосліджених, визнало за ними всіма право на щастя, одначе щастя те було на небесах, далеко від цього світу, «долини плачу». Французькі революціонери та їхні спадкоємці соціалісти, як давні греки, вважали щастя потребою, що має бути задоволена тут, на землі, і, як християни, поширювали це право на всіх.

— Де ж християнство в сучасній Німеччині?.. У соціалістичній політиці світської Французької Республіки, яка забезпечує захист слабким, більше християнського духу, ніж у релігійності консервативних юнкерів. Німеччина витворила Бога за своєю подобою і, поклоняючись йому, насправді поклоняється власному образу. Німецький Бог — це відображення німецької держави, яка вважає війну головним обов’язком народу і найшляхетнішою справою. Інші християнські держави, коли змушені воювати, почувають суперечність між своїми діями та Євангелієм і виправдовуються жорстокою потребою боронитися. Німці ж заявляють, що війна люба Богові й доводять у проповідях, що Ісус Христос був прихильник мілітаризму.

Германська пиха й переконання, що їхній расі провидінням призначено панувати у світі, поєднали разом протестантів, католиків та юдеїв.

— Вище за всі їхні догматичні розбіжності стоїть цей державний Бог-німець, Бог-войовник, до якого Вільгельм зараз, либонь, звертається «мій вельмишановний союзнику». Релігії завжди прагнуть до всезагальності. Їхня мета — привести людей до Бога, а також підтримувати належні взаємини між усіма людьми. Пруссія ж відкотилася до варварства і створила для власних потреб другого Єгову — вороже до більшої частини людства божество, яке злобу й зазіхання німецького народу зробило своїми власними.

Далі Чернов по-своєму пояснив створення цього германського Бога, честолюбного, жорстокого і мстивого. Німці, вважай, ще вчора були поганами. Їхнє християнство налічує століть шість, не більше, тимчасом як інші народи Європи охрестилися десять, п’ятнадцять чи вісімнадцять століть тому. Коли Хрестові походи вже закінчувалися, прусси ще жили в поганстві[79]. Гординя, штовхаючи їх на війну, воскресила мертвих богів. Подібно до бога давніх германців, що був військовим вождем, євангельський Бог німців озброївся щитом і списом.

— Християнство в Берліні носить шолом і чоботи для верхової їзди. Бог, так само як Отто, Франц і Фріц, зараз теж мобілізований до війська, щоб карати ворогів обраного народу. І байдуже, що він сам велів: «Не убий», а його син на землі сказав: «Блаженні миротворці». Християнська релігія, згідно з німецькими священниками всіх конфесій, може впливати тільки на особисте життя людини, але пхатися до державних справ їй зась. Прусський державний Бог — це «давній бог німців», спадкоємець кровожерної германської міфології, суміш усіх тих спраглих до війни божків.

У тиші проспекту росіянин узявся викликати з небуття червоні постаті жорстоких богів. Сьогодні вночі вони прокинулися, почувши любий їхньому вуху брязкіт зброї, відчувши різкий запах крові. Тор, здоровенний, як бик, із маленькою головою, напинає м’язи, стискаючи в руці молот, який трощить міста. Вотан гострить списа, що замість ратища має блискавку, а замість вістря — грім. Одноокий Одін ласо облизується на вершині своєї гори, чекаючи на мертвих воїнів, що нагромадяться довкола його трону. Розпатлані валькірії, старі діви, від яких тхне потом і кіньми, гасають із хмари на хмару й завивають, під’юджуючи людей, щоби потім, перекинувши трупи позаду себе, як сакви, возити їх на своїх летючих шкапах.

— Німецька релігія, — провадив далі Чернов, — це заперечення християнства. У ній люди не є рівні перед Богом. Їхній Бог цінує тільки сильних, допомагає їм своєю підтримкою і дозволяє важити на будь-що. Ті, що народилися слабкими, мають скоритися або зникнути. Народи теж нерівні: є провідні нації, і є нації нижчі, доля яких — бути роздробленими й асимільованими. Така воля Божа. Зайве й казати, що головний провідний народ — це, звісно ж, німці.

Архенсола перебив його: німецька пиха спирається не лише на Бога, свої зазіхання вони обґрунтовують і наукою.

— Знаю, — не давши закінчити, урвав його росіянин, — детермінізм, нерівність, природний добір, боротьба за виживання… Німці, що так пишаються своїми здобутками, зводять інтелектуальні споруди на чужому підмур’ї і позичають в іноземців скріплювального розчину, коли створюють щось нове. Француз і англієць, Ґобіно та Чемберлен, забезпечили їх аргументами на захист вищості германської раси. Старий Гекель з нікчемних решток від теорій Дарвіна і Спенсера зліпив їм «монізм» — застосоване до політики, це вчення іменем науки освячує німецьку пиху й визнає право німців — як найсильніших — панувати над світом[80].

— Ні, тисячу разів ні, — помовчавши якусь мить, палко мовив далі Чернов. — Усі ці теорії про боротьбу за виживання й жорстокості, які вона тягне за собою, можуть бути правдиві для нижчих істот, але не для людей. Нам притаманні раціональний розум і прогрес, ми змінюємо довкілля на власну вигоду й вільні від його впливу. Тварина не знає ні закону, ні справедливості, ні співчуття; вона живе неначе в темниці своїх інстинктів. Люди мислять, а мислення — це свобода. Сильний, щоб утвердитися, не конче має бути жорстоким: навпаки, він величніший тоді, коли не зловживає силою і чинить добро. Усі, хто народився, мають право на життя, — горді й упосліджені, гарні й немічні. Так само мають право жити й усі нації — великі й малі, старі й молоді. Мета нашого існування — не боротьба, не вбивство, після якого вб’ють нас, а потім — і нашого вбивцю. Облишмо це сліпій природі. Щоб іти спільним шляхом, цивілізовані народи повинні прийняти спосіб мислення середземноморської Європи, прагнучи до якомога спокійнішого та приємнішого способу життя.

Бороду росіянина сколихнула злостива посмішка.

— Але ж є Kultur, яку німці хочуть накинути нам, цілковита протилежність до цивілізації. Цивілізація — це витонченість духу, повага до інших, терпимість до чужої думки, м’якість манер. Kultur — це дії держави, яка впорядковує та асимілює як окремих осіб, так і цілі спільноти для потреб своєї місії. А місія ця полягає головно в тому, щоб поставити себе над іншими державами, розчавити їх своєю величчю або — що, по суті, те саме — своєю пихою, жорстокістю й насильством.

Вони дійшли до площі Зірки. Тріумфальна арка темним громаддям бовваніла над зірчатим майданом. Від неї навсібіч розбігалися проспектами подвійні ряди світла. Ліхтарі довкола монумента освітлювали його велетенську основу, сягаючи до ніг статуй у скульптурних композиціях. Вище тіні гусли й зафарбовували світлу споруду в насичений чорний колір ебенового дерева.

Вони рушили майданом до арки. Відлуння кроків, дедалі посилюючись, розкотилося попід склепінням, і чоловіки стали. Нічний вітерець віяв зимовим холодом, продуваючи арку наскрізь. У розсіяній синяві окреслювалися краї склепінчастої брами. Усі троє мимоволі обернулися, щоб глянути на Єлисейські Поля, що лишилися позаду, але побачили тільки річку пітьми, у якій між двома довгими чорними пасмами будинків пливли вервиці червоних зірок. Утім, вони чудово пам’ятали краєвид, який відкривався звідси, і без зусиль уявили собі, що бачать у темряві величний вигин проспекту, подвійний шерег палаців, а на дальньому плані — площу Згоди з її єгипетським обеліском та сад Тюїльрі.

— Як гарно, — мовив Чернов, який бачив щось більше, ніж просто тіні. — Ціла цивілізація, що любить мир і любить насолоджуватися життям, пройшла тут.

Спогад торкнувся росіянина й розчулив його. Часто по обіді на цьому самому місці він зустрічав кремезного, присадкуватого чоловіка зі світлою бородою і добрими очима. Чоловік скидався на велетня, що спинився в рості. Його супроводжував собака. То був Жорес, його друг Жорес, що перед тим, як іти до парламенту, зазвичай прогулювався від свого будинку у кварталі Пассі до Тріумфальної арки.

— Він любив стояти тут, де зараз стоїмо ми. Жорес споглядав проспекти, далекі сади, увесь Париж, який з цієї височини розгортався перед ним захопливим видовищем. Зворушений, він казав мені: «Це прекрасно. Це один із найгарніших краєвидів у світі…» Бідолашний Жорес!

На згадку про одного революціонера в пам’яті росіянина зринув образ іншого — його земляка, Михайла Бакуніна, батька анархізму, що плакав від надміру почуттів, слухаючи хорову симфонію Бетховена, яку диригував його молодий приятель на ім’я Ріхард Ваґнер. «Коли настане наша революція, — кричав він, тиснучи руку маестро, — і згине все, що існує тепер, оце ми маємо врятувати за всяку ціну!»

Чернов відірвався від спогадів, озирнувся довкола й сумовито промовив:

— Вони вже проходили тут.

Щоразу як він минав Тріумфальну арку, в уяві його зринав той самий образ. «Вони» — це тисячі шоломів, які блищать на сонці; тисячі важких чобіт, що всі як один здіймаються й опускаються з механічною чіткістю; військові сурми, флейти і барабани, що зрушують урочисту тишу каменю; войовничий марш Лоенґріна, що лунає на порожніх вулицях перед зачиненими будинками[81].

Його, чужинця, приваблював цей монумент, як ваблять до себе величні пам’ятники, що бережуть славу предків. Чернову не важило, хто його звів[82]. Такими спорудами люди прагнуть увічнити в камені якусь нещодавню подію, скороминущу ідею, яка лестить їхньому самолюбству. А потім втручається людство з ширшим баченням і змінює значення витвору, звеличує його, позбавляючи первинного егоїзму. Грецькі статуї — зразки найвищої краси — спочатку були простими óбразами, що їх дарували храмам тогочасні побожні віряни. Коли йдеться про велич Стародавнього Риму, в уяві кожного постає або гігантський Колізей, арена вбивств, або арки, зведені для уславлення бездарних цезарів. Національні пам’ятні споруди мають два значення: внутрішнє безпосереднє, яке в них укладають творці, і зовнішнє всезагальне, якого вони набувають протягом століть, перетворюючись на символи.

— Усередині це французька арка, — провадив Чернов, — із переліченими назвами битв та іменами неоднозначних генералів. Зовні ж це пам’ятка народу, що здійснив найвеличнішу з революцій, пам’ятка всіх народів, які вірять у свободу. Окрему людину уславлено колоною на Вандомській площі[83], а тут немає жодної особистої присвяти. Арку звели на пошану Великої армії, а Велика армія це був народ, який зі зброєю в руках ніс революцію по всій Європі. Митці, які інтуїтивно відчувають речі, відгадали справжнє значення цього витвору. Воїни Рюда[84], що співають «Марсельєзу» в скульптурній групі ліворуч, — не професійні військові, а озброєні громадяни, які марширують сповняти свою священну жорстоку місію. Їхня ж голизна наштовхує на думку про санкюлотів у грецьких шоломах…[85] Тут є щось більше, ніж обмежена, егоїстична слава одної-єдиної нації. Завдяки цим хрестоносцям свободи ми всі в Європі прокидаємося до нового життя… На думку про різні народи в моїй уяві постають певні образи. Коли я згадую про Стародавню Грецію, то бачу колонади Парфенону, коли про Рим, який панував над світом, — то Колізей і арку Траяна, а коли про революційну Францію — то Тріумфальну арку.

Росіянин стверджував, що значення Арки навіть більше. Вона символізувала собою великий історичний реванш: народи Півдня, так звані «латиняни», через багато століть відплатили за нашестя, що зруйнувало могутність Римської імперії; люди Середземномор’я переможно ступали землями колишніх варварів. Вони змели минуле, як нищівна хвиля, що одразу ж відкочується назад. Великий приплив залишив на суходолі все те, що ніс у собі, і, подібно як деякі річки, розливаючись, удобрюють землю, так і люди, відходячи, збагачували полишені краї новими високими ідеями.

— Аби лише германці не повернулися сюди!.. — з тривогою в голосі додав Чернов. — Аби лише не ступили знову на ці плити!.. Того разу це були ошелешені швидкою удачею бідаки, які пройшли Єлисейськими Полями, наче селяни через розкішний салон. Вони задовольнилися тим, що напхали собі кишені грошвою і загарбали дві області, які мали увічнити пам’ять про цю перемогу… Але тепер на Париж маршируватимуть не лише солдати: в обозі, мов навіжені маркітанти, за армією потягнуться гери професори, що триматимуть при боці барильце із запальним трунком, від якого варвари дуріють, — трунком німецької Kultur. На своїх возах вони повезуть величезний вантаж наукового дикунства, нову філософію, що прославляє силу як першооснову й виправдання будь-чого, заперечує свободу, гнобить слабких і весь світ підпорядковує купці Богових обранців, які стали такими лише тому, що володіють швидшими та надійнішими засобами нести смерть. Людство має тремтіти за своє майбутнє, якщо під цим склепінням знову під марш Ваґнера або якого-небудь полкового капельмайстра розляжеться гуркіт німецьких чобіт.

Вони віддалилися від Тріумфальної арки й рушили по авеню Віктора Гюґо. Чернов ішов мовчки, неначе картина цього ймовірного параду вкинула його в глибокий смуток. Раптом він продовжив уголос хід своїх роздумів:

— А коли б вони й зайшли до Парижа, що з того?.. Права людини не загинуть через це. Вони западають у темряву, але відроджуються знову; їх забувають, їх топчуть, але вони не перестають існувати через це, і зрештою всі добрі душі визнають їх як єдину норму життя. На п’єдестал, що його звели для прав людини, нація божевільних хоче поставити насильство. Марна праця. Людство довіку прагнутиме до чимраз більшої свободи, більшого братерства, більшої справедливості.

Після цього твердження росіянин наче заспокоївся. Він та його супутники взялися обговорювати те видовище, яке являв собою Париж, готуючись до війни. Чернова брав жаль через усе те велике горе, що його принесе ця катастрофа, через тисячі й тисячі родинних трагедій, які відбувалися цієї миті. На перший позір, нічого не змінилося. У центрі й довкола вокзалів панував незвичний рух, але решта величезного міста нічим не виявляла того великого зрушення, яке сталося в його житті. Безлюдна вулиця мала такий самий вигляд, як і щоночі. Вітерець лагідно колихав листя на деревах. У просторі, здавалося, линув урочий спокій. Будинки спали, одначе можна було здогадатися, що там, за зачиненими віконницями, — і безсоння почервонілих очей, і тривожні зітхання в передчутті близької загрози, і тремтіння рук, що гарячково складають воєнне спорядження, і, можливо, останній акт кохання, від якого не дістають задоволення і який закінчується поцілунками в сльозах.

Чернов пригадав їхніх сусідів — ту пару, що мешкала у квартирі з тильного боку студії. Її піаніно більше не грало. До росіянина долинало відголосся суперечки, грюкіт затраснутих дверей і кроки чоловіка, що посеред ночі йшов з дому, щоб утекти від жіночих ридань. По той бік тонкої стінки розгорталася буденна драма, повторення всіх тих багатьох-багатьох драм, що відбувалися цієї самої миті.

— Вона німкеня, — повідомив росіянин. — Наша консьєржка таки мала рацію щодо її національності. Він о цій порі, мабуть, уже подався до свого полку. Минулої ночі я майже не спав: слухав через стінку її схлипування — протяглий розпачливий плач людини, яку кидають, — і чоловічий голос, що марно силкувався її втихомирити… Яка ж злива скорбот падає на цей світ!

Виходячи сьогодні з квартири, Чернов зустрів її біля дверей. Вона видавалася іншою жінкою, немовби за кілька годин постаріла років на п’ятнадцять. Він марно намагався розрадити її, казав не хвилюватися надміру через чоловіків від’їзд, щоб не нашкодити дитині, яку носить під серцем.

— Бо ж ця нещасливиця має стати матір’ю. Вона соромливо приховує свій стан, але я помітив крізь вікно, як вона складає дитячий одяг.

Сусідка слухала його, але, здавалось, не розуміла, що він каже. Слова були безсилі перед її розпачем. Жінка лише белькотіла, мовби сама до себе: «Я німкеня… він їде… мусить їхати… я тепер сама… сама-самісінька… назавжди!..»

— Бідолашна непокоїться, що через національність її відправлять разом з іншими німцями до концентраційного табору. Вона боїться лишитися сама у ворожій країні, яка змушена боронитися від нападу її краян… І все це тоді, коли вона збирається стати матір’ю. Скільки нещастя! Скільки страждань!

Вони дійшли до Рю-де-ла-Помп, і перед входом до будинку Чернов став прощатися, маючи намір піднятися до себе службовими сходами. Але Денуає волів продовжити бесіду. Він побоювався, що коли лишиться наодинці з товаришем, до того повернеться поганий настрій через сьогоднішні прикрощі. Розмова з росіянином була цікава, тож вони втрьох піднялися на ліфті. Архенсола запропонував скористатися нагодою й відкоркувати плящину вина з його чималих запасів на кухні, а Чернов, мовляв, зможе потрапити до себе через задні двері студії, які вели на службові сходи.

Шибки великого вікна були відчинені; маленькі віконця, що виходили у внутрішній дворик, — теж. Протяг без упину колихав фіранки, гойдав старовинні ліхтарі, побиті міллю прапорці та інші оздоби студії в романтичному стилі. Товариство сіло в півтемряві довкола столика біля вікна, оддалік від світла в іншому кінці просторого приміщення. Перед собою вони бачили череп’яні дахи будинків навпроти й величезний прямокутник темно-синього неба, пронизаний холодним блиском зірок. Вогні міста забарвлювали нічний простір кривавими полисками.

Чернов випив два келихи, прицмокуванням підтверджуючи якість напою. Трійця сиділа мовчки, із тим трепетним захватом, що його своєю величчю викликає ніч. Їхні очі бігали від зірки до зірки, проводячи прямі лінії, вибудовуючи трикутники та чотирикутники химерних форм. Іноді мерехтливе сяйво котрогось світила ловило їхні погляди й приковувало до себе, тримаючи немов у гіпнотичному полоні.

Росіянин, не виходячи з задуми, налив собі ще. Відтак посміхнувся зі злою іронією. Його бородате обличчя набуло схожості з трагічною маскою, що визирнула між завісами ночі.

— Цікаво, що думають вони там, угорі, про людей? — пробурмотів він. — Чи знають зірки про Бісмарка?.. Чи відомо їм про священну місію німецького народу?

Він розсміявся.

Нічну тишу порушив якийсь гамір, далекий і невиразний, що посувався десь у глибині однієї з тих розколин, які перетинали безкрайню площину череп’яних дахів. Усі троє витягнули шиї до вікна… Вухо радше вгадувало, ніж чуло, чоловічі голоси, які співали просту, монотонну й урочисту пісню. Вітерець війнув сильніше і доніс окремі звуки, що дало Архенсолі змогу відтворити коротенький куплет, який закінчувався наспівним завиванням, — справжня пісня війни:

C’est I’Alsace et la Lorraine,
C’est I’Alsace qu’il nous faut.
Oh, oh, oh, oh.[86]

Гурт чоловіків ішов десь оддалік, у глибині вулиці, прямуючи на вокзал, до брами війни. Мабуть, вони були з околиць, можливо — з села, і, простуючи Парижем, оповитим тишею, відчули бажання заспівати про велику національну мету, щоб ті, хто не спить за темними вікнами будинків, почувалися трохи впевненіше, знаючи, що вони не самі.

— Наче в опері, — промовив Хуліо, дослухаючись до останніх відзвуків невидимого хору, доки ті не стихли остаточно, поглинуті відстанню й диханням ночі.

Чернов далі пив вино, задумливий і неуважний, утупивши погляд у червонясту млу, яка линула над дахами.

Насуплене чоло й глухе буркотіння, що вихоплювалось у нього, наче відлуння внутрішнього монологу, свідчили про його розумову працю. Зненацька росіянин без жодного попередження перейшов від думки до слова, немовби продовжуючи вголос хід своїх міркувань:

— …І коли за кілька годин зійде сонце, світ побачить чотирьох вершників, ворогів людства, що чвалуватимуть полями… Їхні люті коні вже нетерпляче б’ють землю копитом, лиховісні вершники вже готові й перемовляються востаннє перед тим, як скочити в сідло.

— Які вершники? — поцікавився Архенсола.

— Ті, що передують Звірові.

Ця відповідь видалася друзям такою самою незрозумілою, як і попередні слова росіянина. Денуає знову подумки повторив: «Він п’яний». Але цікавість змусила його запитати:

— А що то за звір?

Чернов глянув на нього, мовби здивований запитанням. Мабуть, він гадав, що говорив уголос від початку своїх роздумів.

— Звір Апокаліпсиса.

Запала мовчанка. Утім, росіянина врешті прорвало. Він відчував потребу висловити своє захоплення провидцем зі скелястого острова Патмос[87]. Автор грандіозних і туманних видінь через два тисячоліття бентежив уяву революціонера-містика, що знайшов прихисток на горішньому поверсі паризького будинку. Як виявилося, Іван Богослов усе передбачив. Його марення, незбагненні для простолюду, таїли в собі розгадку до великих подій в історії людства.

Чернов розповів про апокаліптичного звіра, що вийшов з морських глибин. Подібний він був до барса, з ногами як у ведмедя й лев’ячою пащею. Мав він сім голів і десять рогів, на рогах його було десять діадем, а на кожній з семи голів написано блюзнірства. Які саме — євангелист не повідомив, можливо тому, що вони змінюються відповідно до епохи, кожну тисячу років, коли звір виходить знову. Росіянин немовби бачив ті написи, що палали на головах чудовиська тепер: блюзнірства проти людства, проти справедливості, проти всього, що робить людське життя терпимим і приємним. «Сила вища за право… Слабкі не повинні існувати… Щоб досягти величі, будьте жорстокі…» Хоч який потворний, звір прагне панувати над світом і хоче, щоб люди поклонялися йому.

— А як щодо чотирьох вершників? — запитав Денуає.

У Івановому видінні вершники передували появі чудовиська.

Агнець узяв книгу, щоб зламати сім печатей перед великим престолом, на якому сидів хтось, подібний з вигляду до каменя яспису. Райдуга над його головою подібна була до смарагдового балдахіна. Навкруг престолу — двадцять чотири престоли, а на них — двадцять чотири старці, що сиділи, одягнені в білі шати, а на головах своїх мали золоті вінці. Четверо страшних тварин, вкритих очима і з шістьма крилами, стерегли головний престол. Засурмили сурми, сповіщаючи злам першої печаті.

«Дивися!» — гучним голосом закричала до провидця одна із тварин… І з’явився перший вершник на білому коні. У руці він мав лук, а на голові — корону. Був то Завойовник — вважають одні, або ж Моровиця, як гадають інші. Можливо, і те, і те воднораз. Вершник носив корону, і цього Чернову було досить.

«Прийди!» — вигукнула друга тварина, рухаючи тисячею очей. І коли зламав Агнець другу печать, вистрибнув червоний кінь. Вершник його розмахував над головою величезним мечем. То була Війна. Мир утікав зі світу перед її несамовитим чвалом: люди ішли вбивати одне одного.

Коли ж відкрито третю печать, ще одна крилата тварина заревіла голосом, як грім: «З’явися!» І побачив Іван вороного коня. А той, хто сидів на ньому, мав ваги у своїй руці, щоб важити харч людський. Був то Голод.

Наступна тварина ревищем звістила відкриття четвертої печаті: «Виходь!» І з’явився кінь чалий. А той, хто сидів на ньому, мав ім’я Смерть, і дано йому владу губити людей мечем, і голодом, і мором, і дикими звірами.

Вершники пустилися у свій скажений, нищівний гін по головах нажаханого люду.

Чернов описував ці чотири бичі людства так детально, немовби бачив їх перед очима. Вершник на білому коні вбраний у розкішні варварські шати. Східне обличчя ненависно кривиться, наче винюхує жертву. Він напинає лук на скаку і стріляє, посилаючи пошесть. За плечима його висить бронзовий сагайдак з отруйними стрілами, що мають на собі збудників усіх хвороб — і тих, що зненацька вражають мирних людей у затишку їхніх домівок, і тих, що затруюють рани солдатам на полі бою.

Другий вершник, той, що на червоному коні, вимахує велетенським дворучним мечем над розвихреним від шаленої гонитви волоссям. Він молодий, але грізно зсунуті брови й викривлені вуста надають йому невблаганно-жорстокого вигляду. Одежа, що розвіюється на вітрі, відслоняє атлетичні м’язи.

Старий, лисий і страшенно худий, третій вершник трясеться на гострому хребті вороного коня. Висхлі ноги стискають боки сухореброї шкапи. У кощавій руці — ваги, символ нестачі їжі, що коштуватиме як золото.

Коліна четвертого вершника, гострі, як остроги, шпигають у боки чалого коня. Крізь пергаментну шкіру проступають обриси скелета. Схоже на череп лице кривить глумлива посмішка, що несе всім погибель. Руки-тростини змахують велетенською косою, а з кутастих плечей звисає пошарпаний саван.

Навіжена кавалькада, наче ураган, несеться потоптом над незліченними юрмищами. Небо над їхніми головами набирає багряно-синьої призахідної барви. Над несамовитою четвіркою вершників, немовби моторошний почет, кружляють страхітливі потвори. Почувши тупіт коней Моровиці, Війни, Голоду і Смерті, нещасний люд розбігається хто куди, нетямлячись із ляку. Чоловіки й жінки, старі й малі зіштовхуються одне з одним і падають долі, обличчя й пози їхні сповнені жаху, здивування та розпачу. А коні — білий, червоний, вороний і чалий — байдуже топчуть їх безжальними копитами: здоровань чує, як тріщать, ламаючись, його ребра; дитина конає у стражданнях, притиснута до материних грудей; старий дідусь із дитячим зойком назавжди стуляє повіки.

— Бог заснув, забувши про світ, — провадив росіянин. — І нескоро прокинеться. А поки він спить, чотири вершники, Звірові васали, самовладно пануватимуть на землі.

Власні слова розпалили його. Він підхопився зі стільця і почав ходити туди-сюди великими кроками. Власний опис чотирьох лих, що явились євангелистові в похмурому видінні, видався Чернову заслабким. Один великий художник колись уже надав цим жахливим примарам тілесної форми.

— У мене є книжка, — бурмотів росіянин, — дорогоцінна книжка…

Раптом він кинувся до виходу на внутрішній сходовий майданчик: хотів принести зі свого помешкання ту книжку, щоб показати її друзям. Архенсола пішов із ним. Невдовзі вони повернулися, лишивши за собою двері відчиненими, і протяг у студії посилився.

Чернов поклав під світло лампи свою дорогоцінну книжку. Це було видання 1511 року, із написами латинською мовою і гравюрами. Денуає прочитав назву: «Apocalipsis cum figuris»[88]. Автором гравюр був Альбрехт Дюрер, то була його рання робота, коли маестро мав лише двадцять сім років.

Троє товаришів завмерли в німому захваті, розглядаючи дереворит, що зображав скажений гін апокаліптичних вершників[89]. Згубна четвірка мчала на своїх химерних огирах навально й нестримно, чавлячи ошаліле від жаху людство.

Зненацька щось сталося, щось висмикнуло трьох чоловіків із захопленого споглядання, щось надзвичайне і незбагненне — якийсь страшний гуркіт, що, немовби минаючи вуха, увійшов їм просто до мозку, якийсь струс у серці. Чуття підказало їм, що трапилося лихо.

Вони стояли, мовчки перезираючись. Ця мовчанка, що тривала кілька секунд, видалася їм нескінченною.

Із внутрішнього дворика крізь відчинені двері долинув стривожений гамір: підіймалися жалюзі, тупотіли квапливі кроки на різних поверхах, лунали здивовані й нажахані вигуки.

Охоплені якимось поривом, усі троє кинулися до вікон, що виходили у дворик. Але перш ніж вони дістались до них, росіянин здогадався:

— Це сусідка… Мабуть, вона наклала на себе руки.

Визирнувши, вони побачили світло внизу; люди метушилися довкола якоїсь груди, що лежала на кахляних плитках. Сполох миттю заповнив людськими обличчями всі вікна, бо ж то була безсонна ніч, ніч смутку й нервового напруження.

— Самогубство, — пролунав голос, немов із колодязя. — Німкеня заподіяла собі смерть.

Слова консьєржки застрибали від вікна до вікна, доки не дісталися горішнього поверху.

Росіянин скрушно похитав головою. Бідолашна жінка не сама здійснила цей смертельний стрибок. За її розпачем спостерігали, її підштовхували… Вершники! Чотири вершники Апокаліпсиса!.. Вони вже осідлали коней, уже пускають їх безжальним, нищівним чвалом.

Сліпі сили зла звільнилися й тепер гасатимуть по всьому світу.

Починаються страждання людства, що потрапило під владу четвірки своїх найлютіших ворогів.

Частина друга

Розділ I.
Заздрощі дона Марсело

Коли Денуає-старший переконався, що війна неминуча, то перше, що він відчув, — це здивування. Невже людство зсунулося з глузду? Хіба ж можна воювати за нинішніх часів, коли така сила-силенна залізниць, торгових суден, машинерії, коли таку діяльність розвинуто на поверхні землі та в її надрах?.. Таж країни знищать одна одну назавжди. Люди звикли до вигод і достатку, не знаних ще сто років тому. У світі панує капітал, а війна вб’є його, проте своєю чергою помре за кілька місяців через брак коштів. Його натура діловика обурювалася через сотні мільярдів, які ця божевільна авантюра перетворить на дим і вбивства.

Що обурення його потребувало негайного виходу, то відповідальність за цю велику дурість дон Марсело поклав на своїх земляків. Навіщо було стільки торочити про реванш?.. Яка рація перейматися через втрачені сорок чотири роки тому дві області, коли країна володіє величезними нерозвиненими землями на інших континентах?.. Невдовзі всі зазнають на собі наслідків цього шаленого, нечуваного безумства.

Війна для дона Марсело означала швидку катастрофу. Він не вірив у свою країну: доба Франції минула. Тепер перемога належить північним народам, і передусім — тій Німеччині, яку він бачив зблизька, захоплюючись із певним острахом її дисципліною і суворим порядком. У колишньому робітникові озивалися ті егоїстичні жалощі за грошима, притаманні всім, кому вдалося надбати великі статки. Йому байдуже було на політику, але коли хтось зі знайомих гнівно викривав останні скандали в уряді, він обурювався за компанію. Що могла вдіяти корумпована й безладна республіка проти найміцнішої та наймогутнішої імперії у світі?..

«Ми всі прямуємо до загибелі, — казав він собі. — Буде гірше, ніж у сімдесятому!.. Нам доведеться побачити жахливі речі».

Але те, як організовано й палко французи відгукнулися на заклик рідної країни й подалися до війська, неабияк його вразило. Завдяки цьому несподіваному піднесенню до нього повернулася якась дещиця віри. Загалом країна була непогана, а люди — достойні, як і колись. Давні чесноти знову розквітли після сорока чотирьох років гнітючих тривог. Але ж потрібні провідники!.. Де ті провідники, що поведуть цей народ до перемоги?..

Це запитання ставив не лише він. Люди зовсім не знали своїх воєначальників через їхню непублічність за часів миру й демократії. Усі бачили, як не щоднини, а щогодини формується армія, але мало кому були відомі імена генералів.

Одне ім’я, утім, невдовзі стало звучати дедалі частіше, переходячи з уст в уста. «Жоффр… Жоффр[90]…» Цікава юрба збиралася перед першими портретами військовика. Уважно його розглянувши, Денуає вирішив: «Чолов’яга що треба». Поважний і спокійний вигляд генерала Республіки справив на дона Марсело, як на прихильника порядку, хороше враження. Він зненацька почув до цього Жоффра велику довіру, подібну до тієї, яку в нього викликали статечні директори банків. Цьому чоловікові можна було доручити свої інтереси, не боячись, що він утне якусь дурницю.

Урешті-решт лавина ентузіазму й емоцій потягла за собою і Денуає. Як і всі довкола, він проживав хвилини, що тяглися годинами, і години, що здавалися роками. Події наштовхувалися одна на одну; світ немовби хотів за тиждень надолужити тривалий період спокою.

Старий мільйонер практично жив на вулиці: його вабило видовище, коли одна юрба, в цивільному, гаряче вітала другу, в одностроях, що вирушала на війну.

Увечері він спостерігав, як бульварами проходять демонстрації. У світлі електричних ліхтарів маяли барви триколора. З вікон і дверей переповнених кав’ярень, немовби з жовтогарячих пащек, вихоплювалося ревіння патріотичних пісень. Раптом натовп посеред бульвару розступався, лунали оплески й вигуки «слава». Вулицею проходила вся Європа. Уся Європа — крім двох ворожих імперій — зі стихійною щирістю вітала Францію в її годину небезпеки. Прапори різних народів мерехтіли всіма кольорами райдуги. За прапорами йшли росіяни зі світлими мрійливими очима; простоволосі англійці, що співали врочистих, як релігійні гімни, пісень; греки та румуни з орлиними профілями; біляві й руді скандинави; північноамериканці з галасливим і дещо дитячим запалом; євреї без вітчизни, друзі країни, у якій революції несли рівність усім; італійці, що гонорилися, наче хор тенорів в епічній опері; іспанці й південноамериканці, що невтомно скандували гасла. То були студенти й робітники, які вдосконалювали свої знання й уміння в університетах і майстернях, біженці, що, наче моряки після кораблетрощі, знайшли прихисток на гостинних берегах Парижа, рятуючись від воєн і революцій. Їхні вигуки не були виявом офіційної позиції держав. Цими людьми рухав щирий порив, прагнення засвідчити свою любов Французькій Республіці. Зворушений цим дійством, Денуає подумав, що Франція досі щось важить у світі, якщо має моральний вплив на інші народи і якщо людству не байдуже до її радощів і нещасть.

«У Берліні та Відні цієї миті теж лунають палкі вигуки… — міркував дон Марсело. — Але кричать тільки місцеві. Я певен, що жоден іноземець не приєднається відкрито до їхніх демонстрацій».

Народ, що здійснив революцію, яка заклала основи прав людини, тепер збирав удячність від інших націй і навіть почував певні докори сумління, бачачи палкий порив іноземців, готових проливати свою кров за Францію. Багато хто шкодував, що уряд затримав набір добровольців на двадцять днів, доки не завершить мобілізаційних заходів. А він, Денуає, який народився французом, ще кілька годин тому сумнівався у своїй країні!..

Удень людський потік ніс його на Східний вокзал. Натовп юрмився перед ґратами огорожі, розтікаючись на сусідні вулички. Вокзал, що поступово набував ваги історичного місця, скидався на вузький тунель, у який намагалася втиснутися ціла людська ріка, несамовито вируючи й розбиваючись об його стінки. Крізь цю браму Парижа частина Франції зі зброєю в руках вирушала до кордону на поле бою.

Досі Денуає був на цьому вокзалі лише двічі: їдучи до Німеччини й вертаючись звідти. Тепер інші вирушали тією самою дорогою. Юрмища люду стікалися з усіх кінців міста, щоб побачити, як у нутрощах вокзалу, полискуючи сталлю і брязкаючи металом у лад своїм рухам, зникають групи геометрично чіткої форми, вбрані в однаковий стрій. Скляні аркові входи, що палали на сонці, наче вогненні пащі, далі й далі поглинали людей. Плин людського потоку не припинявся навіть уночі, триваючи при світлі електричних ліхтарів. Крізь ґратчасті ворота ступали тисячі коней із вершниками, торси яких були закуті в залізо, наче в середньовічних паладинів, а з шоломів спадали пасма кінського волосу; їхали величезні ящики, що правили за клітки для хижих птахів аеронавтики; вервицями котилися гармати з вузькими довгими дулами, пофарбовані в сірий колір і захищені сталевими щитами, — подібні радше на якесь астрономічне приладдя, ніж на жерла смерті; у ритмі маршу рухалися червоні кепі — безліч червоних кепі — і шереги гвинтівок: одні — з голими чорними цівками, що скидалися на похмурі зарості очерету, інші — з примкнутими багнетами, схожими на блискуче колосся. А над цими ланами сталевого збіжжя, наче барвисті птахи, тріпотіли в повітрі полкові знамена: білий тулуб, одне крило блакитне, друге — червоне, золота грудка і здійнятий угору дзьоб — залізне вістря ратища, націлене в небо.

З цих проводів дон Марсело вертався додому, тремтячи від нервового виснаження, як той, хто став свідком глибоко зворушливого видовища. Попри впертий норов, який не дозволяв визнавати власні помилки, старому зробилося соромно за колишні сумніви. Нація була жива, а французи — великий народ. Зовнішній вигляд увів його в оману, та й не лише його. Нехай більшість краян були легковажні й забудькуваті, схильні надміру розкошувати життям, та коли наставала година небезпеки, вони виконували свій обов’язок самохіть, без жорсткого примусу, якого зазнають народи, узяті в залізні шори.

Уранці четвертого дня мобілізації, вийшовши з дому, дон Марсело, замість попрямувати до середмістя, рушив у протилежному напрямку, до Рю-де-ла-Помп. З кількох необережних слів Чічі та занепокоєних поглядів, які кидали на нього дружина та своячка, він запідозрив, що Хуліо повернувся з подорожі. Денуає-старший відчув потребу глянути здалека на вікна студії, мовби з того міг щось довідатися. А щоби виправдатися перед власним сумлінням за цей вчинок, який суперечив його намірам забути про існування сина, він пригадав, що на тій самій вулиці мешкає його столяр.

— Треба навідатися до Робера. Ось уже тиждень, як він пообіцяв зайти до мене.

То був хлопчина, що, за його власним висловом, «визволився з-під гніту майстра» і тепер працював сам на себе. За домівку і за майстерню воднораз йому правило напівпідвальне приміщення. Про його персону і про господарство дбала співмешканка, яку він називав «моя компаньйонка». За її спідницю чіплялося мале хлоп’я, що швидко росло. Денуає попускав Роберові гнівні тиради проти буржуазії, адже той виконував усі його нескінченні забаганки полагодити щось із меблів. Пиляючи або забиваючи цвяхи, столяр співав у розкішній оселі на авеню Віктора Гюґо «Інтернаціонал». Зважаючи на дешевину роботи, працедавець пробачав йому це, а також неабияку зухвалість у висловлюваннях.

Прийшовши до невеличкої майстерні, дон Марсело застав Робера в кепі, заломленому набакир, широких вельветових штанах, схожих на шаровари, і підбитих цвяхами черевиках. На лацканах піджака красувалися трикольорові прапорці й кокарди.

— Ви спізнилися, пане, — весело сказав столяр. — Меблева фабрика закривається. Її власника мобілізують, і за кілька годин він має приєднатися до свого полку.

І він вказав на писаний рукою папірець, прибитий на дверях його комірчини на взірець тих друкованих оголошень, які з’явилися на всіх паризьких закладах і установах, повідомляючи, що власники або працівники подалися до війська згідно з наказом про мобілізацію.

Денуає ніколи не думав, що його столяр може стати солдатом. Той був затятий бунтар і не визнавав над собою жодної влади. Він ненавидів фліків, паризьких поліціянтів, і кожна його зустріч із ними закінчувалася бійкою — то навкулачки, а то й кийками. Мілітаризм непокоїв його чи не найбільше. На мітингах проти військової тиранії він був серед найгаласливіших учасників. І цей революціонер ішов тепер на війну цілком добровільно, без жодного примусу?..

Робер захоплено говорив про свій полк, про життя разом із товаришами, за кілька кроків від смерті.

— Мої переконання лишилися тими самими, що й раніше, — мовив він, наче здогадавшись, про що думає дон Марсело. — Але війна — це війна, і вона багато чого вчить. Зокрема й того, що свободу мають супроводжувати влада й порядок. Хтось повинен керувати, а інші — слухатися, із власної волі, за згодою… але слухатися. Коли приходить війна, на багато речей дивишся інакше, ніж тоді, коли сидиш удома й робиш, що заманеться.

Того вечора, коли вбили Жореса, Робер ревів з люті, обіцяючи, що наступний день стане днем помсти. Він узявся розшукувати товаришів зі свого осередку, щоб довідатися, які дії вони планують проти буржуїв. Але ось-ось мала вибухнути війна. У повітрі витало щось, що противилося громадянській ворожнечі, що змушувало відразу забувати про особисті кривди і єднало всі душі у спільному прагненні.

— Ще тиждень тому, — провадив він далі, — я був антимілітаристом. Тепер мені здається, що це було так давно! Немовби відтоді минув цілий рік… Мої думки не змінилися: як і раніше, я люблю мир і ненавиджу війну; так само й усі мої товариші. Але нам загрожують війною, хочуть нас поневолити, хоча ми, французи, нікого не чіпали… І ми битимемось люто, коли вже нас до цього змушують, а щоб дати добру відсіч, щоб ніхто не здригнувся в наших лавах, усі мають підкорятися наказам. Дисципліна й революція не суперечать одна одній. Пригадайте армію Першої республіки: що генерали, що солдати — усі прості громадяни, але Ош, Клебер[91] та інші були суворими до своїх товаришів-підлеглих, уміли командувати й змушувати до послуху.

Столяр був доволі начитаний. Окрім «ідейних» газет і брошур, він читав уривки з Мішле[92] та інших живописців історії.

— Ми підемо війною на війну, — мовив він, — і битимемось за те, щоб ця війна стала останньою.

Це твердження видалося йому недостатньо вичерпним, і він розвинув думку:

— Ми битимемося за майбутнє і помиратимемо за те, щоб наші онуки не знали цього лиха. Якщо переможуть наші вороги, це означатиме перемогу мілітаризму, і загарбницькі війни триватимуть далі — як єдиний спосіб досягти більшої величі. Вони захоплять спершу Європу, а потім і решту світу. Підкорені народи повстануть проти них — ось тобі й нові війни!.. Ми ж не прагнемо нікого завойовувати — лише забрати назад Ельзас і Лотарингію, бо вони були нашими і їхні мешканці хочуть повернутися до нас… Тільки й того. Ми не збираємося наслідувати наших ворогів — привласнювати собі чужі землі й ставити під загрозу спокій в усьому світі. Нам досить Наполеона: немає потреби повторювати його авантюру. Ми битимемося за нашу безпеку й водночас за безпеку всього світу, за життя для слабших народів. Якби з нашого боку це була загарбницька війна, спричинена самим лише марнославством, я згадав би про свій антимілітаризм. Але ця війна — захисна, і наш уряд не винен у ній. На нас нападають, і ми всі повинні об’єднатися для оборони.

Столяр був антиклерикалом, але тепер виявляв великодушну терпимість і широту поглядів, яка охоплювала всіх. Напередодні в районній управі він зустрів резервіста, який мав приєднатися до того самого полку, що й він. Роберові досить було скинути на нього оком, щоб упізнати священника.

— Я столяр, — відрекомендувався він. — А ви, друже… працюєте в церкві?

Він ужив цього вислову, щоби панотець не запідозрив його в намірі образити. Обоє потисли руки.

— Я не полюбляю церковників, — пояснював він тепер Денуає. — Ми з Богом уже давно побили глечики. Але хороші люди є скрізь, а хороші люди повинні знаходити спільну мову в такі хвилини. Хіба ні?

Війна потурала Роберовому прагненню до загальної рівності. Раніше, розводячись про майбутню революцію, він зі зловтіхою уявляв, як усі багатії, позбавлені статків, змушені будуть працювати, щоб заробити собі на прожиття. Тепер столяр був у захваті від того, що всі французи, без огляду на суспільні класи, поділяли одну долю.

— Усі — з речмішком за плечима, усі їстимуть з одного казана.

Він навіть уважав, що цей спартанський побут пошириться і на тих, хто залишиться в тилу. Війна, мовляв, принесе великі нестатки, і всім ще доведеться перейти на хліб і воду.

— І ви, пане, хоч і застарі, щоб іти воювати, але змушені будете харчуватися так само, як я. І всі ті ваші мільйони нічим не допоможуть… Визнайте, що це прекрасно.

Денуає не образився на це зловтішання з приводу його майбутніх злиднів. Він замислився. Оцей чоловік, який виступав проти нинішнього ладу і не мав жодних статків, які варто було б захищати, ішов на війну, на смерть, за благородний і далекий ідеал — майбутнє, у якому людство не знатиме жахіть сьогодення. Роблячи це, він без вагань жертвував своєю колишньою вірою, усіма тими переконаннями, що їх плекав до вчорашнього дня… Тим часом він, Денуає, улюбленець долі, що мав стільки цінних речей, які потребували захисту, впадав у сумніви й критиканство!..

За кілька годин дон Марсело знову побачив столяра — біля Тріумфальної арки. Він ішов у гурті робітників, на вигляд подібних до нього. Цей гурт долучався до інших, що представляли, здавалось, усі соціальні верстви: добре вбрані буржуа, тендітні й анемічні юні аристократи, правники в поношених сюртуках, з блідими обличчями й товстими окулярами, молоді священники, що лукаво посміхалися, немовби брали участь у якомусь шалапутстві. На чолі цього зборища виступав сержант, а позаду — кілька солдатів із гвинтівками на плечі. Уперед, резервісти!..

І над цією масою роззявлених ротів, рук-маятників і ніг, що рухалися, як циркулі, здійнялося музичне ревище — урочистий, погрозливий і однотонний піснеспів.

Робер виспівував войовничий мотив з таким запалом, що йому сіпалися очі й тремтіли довгі, обвислі «галльські» вуса. Попри вельветовий костюм і напхом напхану полотняну торбу, він мав такий самий величавий і героїчний вигляд, як і воїни Рюда на Тріумфальній арці. «Компаньйонка» з хлопченям підбігцем простували тротуаром поруч, проводжаючи чоловіка до вокзалу. Той, однак, не дивився на них, розмовляючи з сусідом у строю, чисто виголеним і поважним на вигляд, — поза всяким сумнівом, тим священником, із яким він познайомився напередодні. Можливо, вони вже зверталися один до одного на «ти», почуваючи те братерство, що його будить у людях близькість до смерті.

Мільйонер з повагою стежив за столяром, що непомірно виріс у його очах, ставши частиною цієї людської лавини. І в його повазі була дещиця заздрощів — тих заздрощів, що народжуються з нечистого сумління.

Коли він погано спав, страждаючи від кошмарів, його підсвідомість мордувало одне жахіття — завжди те саме. Донові Марсело майже ніколи не снилися смертельні небезпеки, що загрожували б йому або його рідним. У страшному снищі йому приносили вексель із його підписом, і він, Марсело Денуає, людина, вірна своїм зобов’язанням, людина з бездоганно чесним минулим, не спроможний був його оплатити. Він здригався й, прокинувшись, відчував, як груди йому стискає жах. Для його підсвідомості не було більшого безчестя, яке може впасти на чоловіка.

Коли ж його життя сколихнула війна, ці гризоти повернулися наяву. Цілковито при тямі, він зазнавав того самого гнітючого почуття, що й уві сні, коли бачив своє зганьблене ім’я під зобов’язанням, якого не міг виконати.

Усе минуле, що доти було немовби в тумані, розмите й невиразне, постало перед його очима з надзвичайною чіткістю. Французька земля, якій загрожувала небезпека, — це була його земля. П’ятнадцять століть історії працювали для нього, щоб тепер, розплющивши очі, він побачив усі ті здобутки й вигоди, яких не знали його предки. Багато поколінь родини Денуає готували його прихід у цей світ, боронячи рідну землю від ворогів, щоб він народився у вільній сім’ї і мав своє домашнє вогнище… Коли ж настала його черга продовжити зусилля пращурів, зайняти своє місце у вервиці поколінь, Марсело втік, наче той боржник, що втікає від сплати боргу!.. Народившись на світ, він узяв на себе зобов’язання перед землею своїх батьків, перед тою спільнотою людей, якій завдячував своїм існуванням. Цей борг він мав сплатити власноруч, будь-якою жертвою, яка відверне загрозу від батьківщини… А він, негідник, не визнав свого підпису, утік і зрадив предків. Його статки, багатство, здобуте в далекому краї, нічого не важили. Іноді почуття провини годі притлумити мільйонами. Доказом того було його неспокійне сумління. А також заздрість і повага, яку в нього викликав цей бідний ремісник, що марширував назустріч смерті разом з іншими такими самими простолюдцями, натхненними почуттям виконаного обов’язку, жертви, на яку вони погодилися піти.

У пам’яті зринули слова Мадар’яґи: «Наша батьківщина там, де ми стаємо багатими й створюємо сім’ю».

Ба ні, старий кентавр не мав рації. За звичайних часів — можливо. Далеко на чужині, коли рідному краю не загрожує жодна небезпека, можна забути про нього на кілька років. Але ж тепер Марсело жив у Франції, і Франція мусила боронитися від ворогів, що прагнуть її знищити. Бачити, як усі французи стають гуртом на захист вітчизни, було для Денуає мукою, яка завдавала йому нестерпного сорому, бо ж він постійно споглядав те, що мав зробити замолоду, але не зробив.

Ветерани війни 1870 року ходили вулицями із зелено-чорними стрічками на лацканах, стрічками, що нагадували про тяготи облоги Парижа, про героїчні й нещасливі бої. Він бліднув, коли бачив цих людей, задоволених своїм минулим. Ніхто не знав його минулого, але він знав, і цього було досить. Марно його розум намагався вгамувати цю душевну бурю… То були інші часи: не було такої єдності, як нині; люди не підтримували Імперію; усе, здавалося, було втрачено… Але в пам’яті закарбувалися й невідчепно його переслідували відомі слова: «Коли все втрачено, лишається Франція!» Багато людей думали тоді так само, як він, але, попри це, не втекли, щоб уникнути служби в армії: вони лишилися й до останнього чинили безнадійний опір.

Марно він шукав собі виправдань. Сильні почуття не зважають на логічні доводи. Щоб зрозуміти політичні або релігійні вчення, конче треба пояснень і наочних доказів, але патріотизм їх не потребує. Батьківщина… це батьківщина. І скептично-насмішкуватий робітник з міста, і егоїстичний землевласник, і ві дл юдькуватий пастух — усі вони миттю зриваються до дій під чарами цього слова, розуміючи його без жодних попередніх роз’яснень.

«Я мушу заплатити, — подумки повторював дон Марсело. — Я мушу заплатити свій борг».

Як і в тих снах, він зазнавав муки, якої зазнає порядна людина, що відчайдушно прагне виконати свої зобов’язання.

Заплатити… але ж як? Уже було запізно. Якоїсь миті на думку спало геройське рішення: зголоситися добровольцем і, як столяр, вирушити з торбою при боці разом з іншими майбутніми войовниками. Але він одразу усвідомив даремність цієї жертви. Яка з нього буде користь?.. Дон Марсело, як на свій вік, видавався ще доволі міцним і сильним, але йому вже було далеко за шістдесят, а хорошими солдатами можуть бути тільки молоді. Воювати може кожен. Йому не бракувало духу взяти до рук гвинтівку. Але бій — це лише один епізод війни. Найважче, найвиснажливіше — це всі ті приготування й знегоди, які передують бою: нескінченні марші, холод і спека, ночі просто неба, копання окопів, вантаження припасів, голод… Ні, надто пізно. І його ім’я недостатньо відоме, щоб такий жертовний учинок став за приклад іншим.

Мимоволі дон Марсело озирався позад себе. Адже він не сам-один у цьому світі: у нього є син, який міг би взяти на себе батьків борг… Але ця надія тривала лише мить. Його син — не француз, він належав до іншого народу; половина крові, що текла в його жилах, мала інакше походження. До того ж хіба міг він почувати те саме, що й батько? Чи зміг би бодай зрозуміти його турботи?.. Марно було сподіватися на щось від цього красунчика-танцюриста, улюбленця жінок, легковажного відчайдуха, що важив життям на дуелях через якусь сміховинну образу честі.

Яким же присоромленим тепер почувався суворий дон Марсело після всіх цих думок!.. Родина дивом дивувалася, бачачи, як скромно й лагідно він поводить себе вдома. Обоє імпозантних слуг приєдналися до своїх полків, і найбільшою несподіванкою, яку принесла їм війна, була раптова доброта їхнього господаря, який з батьківською турботою опікувався їхніми приготуваннями до від’їзду, та ще й пообдаровував їх на прощання. Грізний дон Марсело обіймав їх зі сльозами в очах. Обом насилу вдалося переконати його не проводжати їх на вокзал.

Поза домівкою він ходив тихий і смиренний, наче без слів прохав вибачення в людей, що його оточували. Усі видавалися йому вищими за нього. Це був період економічної кризи — на якийсь час багатії відчули, що таке бідність і тривоги. Банки призупинили його фінансові операції і виплачували тільки мізерну частку від його депозитів. Мільйонер на кілька тижнів виявився позбавленим свого багатства. Крім того, непевне майбутнє непокоїло його. Скільки часу мине, перш ніж йому надішлють гроші з Південної Америки? Чи не забере війна всі його статки разом із життям?.. І попри це, ще ніколи Денуає не цінував гроші так мало і не розкидався ними так щедро.

Частенько котрийсь незаможний на вигляд мобілізований, хвацьки крокуючи до вокзалу, зустрічав на вулиці якогось пана, що несміливо зупиняв його, сягав рукою до кишені, а тоді тицяв йому в долоню двадцятифранкову банкноту й швидко тікав з-перед його здивованих очей. Заплакані робітниці, які прийшли попрощатися з чоловіками, бачили того самого пана; він усміхався їхнім дітям, що дріботіли поруч, гладив їх по щічках і квапився геть, лишивши в рученяті п’ятифранкову монету.

Дон Марсело, що ніколи в житті не курив, тепер часто навідував тютюнові крамниці. Він виходив звідти з повними руками й кишенями, щоб завалити купою пачок першого зустрічного солдата. Іноді обдарований ввічливо всміхався, дякуючи у висловах, що зраджували його високе походження, і передавав дарунки товаришам, одягненим у таку саму грубу й погано скроєну шинель, як і він сам. Таких помилок дон Марсело припускався часто: мобілізація була обов’язкова для всіх.

Удячний потиск шорсткої руки давав йому кілька хвилин задоволення. Ех, якби ж то він міг зробити більше!.. Уряд, реквізовуючи транспортні засоби для потреб армії, забрав три його велетенські автомобілі. Денуає засмутився: нехай би забирали й четвертого мастодонта. Навіщо він йому тепер?.. Пастухи цього стада чудовиськ — шофер і його помічники — теж подалися до війська. Усі йшли на війну. Урешті-решт лишаться, либонь, тільки він і його син — два непотреби.

Коли ворог вдерся до Бельгії, дон Марсело аж ревів з люті, вважаючи цей вчинок нечуваним підступом, якого ще не траплялося в історії[93]. Його брав сором на згадку, що попервах він покладав відповідальність за війну на палких французьких патріотів… Німці ретельно готували все це протягом тривалого часу — яке ж віроломство! Слухаючи про мародерство, підпали й убивства, він бліднув і скреготав зубами. З ним, з Марсело Денуає, може статися те саме, що з бідолашними бельгійцями, якщо ті варвари вдеруться до його країни. Він мав житло у столиці, замок за містом, родину. Думаючи про жінок, що стали жертвами німецької солдатні, він уявляв на їхньому місці Чічі й добру донью Луїсу. Будинки у вогні викликали згадку про всі ті рідкісні й коштовні меблі, нагромаджені у двох його оселях, — символ його суспільного вивищення. Розстріляні старці, матері з розтятими лонами, діти з відрубаними руками — усе це садистське насилля і терор війни пробуджували його гнівливу вдачу.

— Як таке може відбуватися безкарно в наш час?!

Прагнучи переконатися, що кара вже близько, що помста вже прямує назустріч винуватцям, дон Марсело відчував потребу щодня долучатися до натовпу, який юрмився довкола Східного вокзалу.

Основні військові сили діяли вже на кордоні, та, попри це, тут і далі панував жвавий рух. Солдатів уже не відправляли цілими батальйонами, але вдень і вночі на вокзал приходили військовики, поодинці або гуртом. То були резервісти без одностроїв, які квапилися долучитися до своїх полків, офіцери, що досі були зайняті мобілізаційною роботою, взводи зі зброєю в руках, покликані заповнити ті величезні прогалини, що їх утворювала смерть.

Юрба, тиснучись до ґратчастої огорожі, вітала тих, хто від'їжджав, і проводжала їх очима, доки вони перетинали широке подвір’я. Лунали вигуки, що оголошували про свіжі випуски газет. Темна людська маса враз покривалася білими цятками: усі жадібно читали друковані аркуші. Добра новина — і натовп ревів: «Хай живе Франція!» Бентежлива звістка, яка віщувала біду, — і люди заспокоювали одне одного: «Дарма. Треба будь-що триматися. Росіяни ось-ось вдарять їм у спину». І поки точилися розмови, спричинені тими новинами, поки юні дівчата ходили поміж гуртами, пропонуючи придбати трикольорові прапорці й кокарди, чоловіки все йшли безлюдним подвір’ям, щоб зникнути за скляними дверима вокзалу й вирушити на війну.

До кордону поліціянтів, що перепиняли дорогу натовпу, підійшов у супроводі батька молодший лейтенант запасу з торбою на плечі. Денуає він видався трохи схожим на його сина. Батько мав на лацкані зелено-чорну стрічку ветерана війни 1870 року — оздобу, що завжди викликала в дона Марсело докори сумління. Він був високий, сухорлявий і, суплячи чоло, намагався триматися рівно. Щоби приховати хвилювання, старий прагнув видаватися безпристрасним.

— Бувай, хлопче! Будь розумником!

— Бувай, батьку!

Вони не потисли рук, уникаючи зустрітися поглядами. Офіцер механічно всміхався. Батько рвучко обернувся спиною і, пропхавшись крізь юрбу, зайшов до кав’ярні. Йому треба було кілька хвилин посидіти за найнепомітнішим столиком, у найтемнішому кутку, щоб опанувати свої почуття.

І дон Марсело заздрив його болю.

Кілька резервістів, співаючи, ішли з прапором. Вони штурхали один одного й жартували, і з їхньої збудженої поведінки можна було здогадатися, що вояки, либонь, надовго затримувалися в усіх пивничках, які траплялися їм дорогою. Один, не припиняючи співати, стискав руку старенької жінки, яка йшла поруч із ним, спокійна і з сухими очима. Мати щосили намагалася удавати веселість аж до останньої хвилини, поки проводила свою дитину.

Інші приходили без товаришів по зброї, але, попри це, ішли не самі. На плечах висіли гвинтівки, спини горбатилися речовими мішками, ноги в червоних штанах миготіли між полами синьої шинелі, під дашком кепі диміла люлька. Перед одним із таких солдатів крокувало четверо дітей, вишикуваних за зростом. Вони обертали голови і з захватом позирали на батька, що зненацька немовби став більшим у всьому цьому військовому спорядженні. Поруч простувала його супутниця, лагідна й догідлива, як у перші тижні їхніх стосунків; у своїй простій душі вона почувала новий розквіт кохання, запізнілу весну, що прийшла під впливом близької загрози. Її чоловік — паризький робітник, який ще місяць тому, либонь, співав «Інтернаціонал», закликаючи до розпуску військ і до братерства між усіма людьми, — тепер ішов на смерть. Дружина, тамуючи сльози, захоплено дивилася на нього і, почуваючи любов та жаль, давала останні наполегливі поради. До речмішка вона поклала йому найкращі хустинки, убогий харч, який мала вдома, і всі гроші. Нехай він не хвилюється за неї і дітей. Вони якось дадуть собі раду. Уряд і добрі люди не кинуть їх напризволяще.

Солдат добродушно кепкував над ледь округленим животом дружини, вітаючи майбутнього громадянина і заявляючи, що він народиться в годину великої перемоги. Поцілувавши кохану й ніжно скуйовдивши чуприни своїм нащадкам, він ішов, щоби приєднатися до побратимів… «Не плач! Будь мужньою!..Хай живе Франція!»

До цих порад дослухалися. Ніхто не плакав. Але щойно останні червоні штани зникали за дверима вокзалу, пальці конвульсійно стискали залізне пруття, зуби скреготіли, кусаючи хустинку, обличчя ховалися в долонях, розпачливо схлипуючи.

І дон Марсело заздрив цим сльозам.

Старенька мати, уже не тримаючи синової руки у своїй зморщеній долоні, обернулася в той бік, де, як вона гадала, була ворожа країна й погрозила кулаком з убивчою люттю:

— А бодай тобі, злодіюго!..

Перед її очима знову постало обличчя, стільки разів уже бачене на сторінках газет: зухвало задерті догори вуса, рот із вищиреними по-вовчому зубами, що сміявся так, як, мабуть, сміялися люди печерної доби.

І дон Марсело заздрив її люті.

Розділ II.
Нове життя

Коли Маргарита нарешті повернулася до студії на Рю-де-ла-Помп, Хуліо, який доти постійно був не в гуморі й бачив усе в темних тонах, ураз підбадьорився, відчувши приплив оптимізму.

Війна, либонь, не буде такою жорстокою, як усі гадали попервах. Минуло десять днів, і рух військ дедалі рідше траплявся на очі. Кількість чоловіків на вулицях зменшилася, натомість жінок — немовби виросла вдвічі. Люди нарікали на безгрошів’я, бо банки не відновили виплат, тимчасом як населення мало потребу в коштах, щоб закупити їстівні припаси. Спогад про облогу 1870 року з її тяжкими нестатками не полишав парижан. Ворог був той самий, тож усім видавалося цілком логічним очікувати повторення тих подій. Жінки брали штурмом продуктові крамниці, за шаленими цінами скуповували несвіжі харчі й громадили їх удома. Майбутній голод лякав сильніше, ніж загрози сьогодення.

Оце й усі зміни, які Денуає-молодший бачив довкола себе. Урешті-решт всі звикнуть до нового життя, адже людство, щоб вижити, має здатність пристосовуватися до будь-яких обставин. Хуліо сподівався, що житиме далі так, ніби нічого не сталося. Аби тільки Маргарита лишалася вірною їхньому минулому. Разом вони спостерігатимуть за плином подій з жорстокою втіхою того, хто з безпечної височини без жодного ризику для себе споглядає на повінь.

Ставитися до війни з таким егоїстичним спокоєм безстороннього свідка його намовив Архенсола.

— Ми маємо бути нейтральні, — стверджував богемник. — Нейтральність не означає байдужості. Користаймось із нагоди побачити велике видовище, бо нічого подібного в нашому житті більше не трапиться.

Шкода тільки, що війна заскочила їх тоді, коли в них було так обмаль грошей… Архенсола тепер ненавидів банки дужче, ніж Центральні держави, а особливу злість мав на ту фінансову установу, що затримувала виплату чека Хуліо. Як було б добре мати напохваті таку велику суму й спостерігати за історичними подіями з усіма вигодами!.. Щоб якось зарадити побутовій скруті, іспанцю знову довелося звернутися по допомогу до доньї Луїси. Війна послабила пильність дона Марсело, і родина тепер жила, щедро розкидаючись грошима. Мати за прикладом інших домогосподарок запасалася продуктами на довгі місяці, скуповуючи все, що тільки могла знайти. Архенсола користувався цим і вчащав до помешкання на авеню Віктора Гюґо, щоб виносити звідти службовими сходами величезні торби з харчами, які долучалися до їхніх із Хуліо припасів.

Він тішився, наче добра господиня, коли споглядав усі ці нагромаджені на кухні скарби: великі бляшанки м’ясних консервів, піраміди банок, мішки із сушеними овочами. Цього б вистачило, щоби прогодувати чималеньку сім’ю. Крім того, війна дала іспанцеві привід знову навідатися до винного льоху дона Марсело.

— Нехай приходять, — з геройським виразом обличчя казав він, оглядаючи свій продуктовий склад. — Нехай приходять, коли їм заманеться. Ми готові дати їм відсіч.

Дбати про запаси й дізнаватися новини — ці два види діяльності займали весь його час. Щодня іспанець потребував купити кільканадцять газет: реакційні — бо він впадав у захват, читаючи про незнане доти єднання французів; радикальні — бо ті мали бути краще поінформовані про звістки, які отримував уряд. Газети виходили опівдні, о третій годині дня, о четвертій, о п’ятій. Півгодинна затримка в появі того чи того видання породжувала великі надії в публіки, яка гадала, що це пов’язано з якимись надзвичайними новинами. Свіжі випуски миттю розхоплювали; у всіх кишені були набиті друкованими аркушами, і всі з жадібністю й тривогою чекали на нові. Тоді як усі газети писали приблизно те саме.

Архенсола відчував, як у ньому формується нова натура — наївна, палка й довірлива, здатна взяти за правду найнеймовірніші речі. Таку саму натуру він бачив у всіх довкола. Подеколи його критичне мислення ще намагалося пручатися, але іспанець швидко відкидав сумніви як щось негідне. Тепер він жив у новому світі, тож цілком природно, що траплялися надзвичайні речі, які годі було збагнути чи пояснити колишньою логікою. І Архенсола з дитячою радістю обговорював дивовижні історії, що їх розповідали газети: про битви, у яких один взвод чи то французів, чи то бельгійців завдавав поразки цілому полку німців і змушував їх безладно тікати; про страх ворогів перед багнетним боєм — буцімто вони розбігалися наче зайці, щойно лунав сигнал до атаки; про неефективність німецької артилерії, снаряди якої майже не розривалися.

Для нього не було нічого дивного в тому, що маленька Бельгія може перемогти велетенську Німеччину, адже це було повторення битви Давида й Голіафа, з усіма тими порівняннями та образами, на які надихав крізь віки цей нерівний двобій. Як і більша частина його краян, Архенсола мав склад розуму поціновувача лицарських романів, який почувається ошуканим, якщо герой самотужки не покладе одним махом тисячу ворогів. Він свідомо віддавав перевагу схильним до перебільшення газетам, що публікували історії про окремі випадки, індивідуальні подвиги, які сталися хтозна-де.

Довідавшись, що Англія бере під контроль море, іспанець малював у своїй уяві жахливий голод, який впаде на ворога, наче кара Божа. Він щиро вірив, що за десять днів морської блокади німці житимуть мов ті моряки з розтрощеного корабля, які дрейфують на плоті. Це спонукало його раз по раз навідуватися до кухні, щоб помилуватися припасами.

— У Берліні все віддали б за мої скарби!..

Сам Архенсола ще ніколи так багато не їв. На думку, що противник страждає від голоду, у нього прокидався вовчий апетит. Білий хліб із золотавою хрусткою шкоринкою вкидав його в релігійний екстаз.

— Наш друг Вільгельм залюбки наклав би лапу на ці смаколики, — казав він товаришеві, жадібно глитаючи їжу.

Страви й напої у його роті, здавалося, набували нового смаку, незвичного й божественного. Голод у ворожому краї був для нього неначе приправою, соусом безмежної насолоди.

Франція викликáла в нього захват, але Росією він захоплювався навіть більше. Ох і відчайдухи, ці козаки!.. Архенсола розповідав про них, наче про близьких друзів. Він описував страшних вершників, що скачуть паморочливим чвалом, невловних, як примари, і таких лютих у гніві, що противник не міг дивитися їм в обличчя. У вестибюлі будинку та інших громадських місцях його слухали з повагою, на яку заслуговує той, хто, бувши іноземцем, очевидно, краще знається на іноземних справах.

— Козаки поквитаються з тими негідниками, — з цілковитою впевненістю завжди закінчував іспанець. — Не мине й місяця, як вони увійдуть до Берліна.

Його слухачі, переважну частину яких становили жінки — дружини чи матері тих, хто вирушив на війну, — несміливо притакували, почуваючи притаманне всім нам непереборне бажання покладати надії на якусь далеку й загадкову силу. Французи боронитимуть свою землю і відвоюють утрачені території, але смертельного удару ворогові завдадуть козаки — ті козаки, яких усі обговорювали, але мало хто бачив.

Єдиний, хто знав їх зблизька, — це Чернов, але той, на велике невдоволення Архенсоли, слухаючи його, не виявляв надмірного захвату. Він стверджував, що козаки — то лише звичайний корпус російської армії. Добрі солдати, але не здатні на всі ті дива, які їм приписують.

Бельгія на той час була нейтральною країною. 2 серпня 1914 року німці зажадали вільного проходу її територією, що було важливою частиною плану швидкої перемоги над Францією. Коли Бельгія відмовилася, німецькі війська 3 серпня вдерлися до неї і того самого дня оголосили війну Франції.— Ет, той Чернов!.. — вигукував іспанець. — Він ненавидить царя, тож і гудить усе російське. Він фанатичний революціонер… а я ворог усякого фанатизму.

Хуліо неуважно слухав товариша. Його не цікавили ні новини, які приносив йому Архенсола, ні захопливі статті, які той читав піднесеним тоном, ні плани воєнної кампанії, які іспанець розвивав перед величезною картою, що висіла на стіні студії, наїжачившись прапорцями, які показували позиції протиборчих військ. Кожна свіжа газета змушувала Архенсолу виконувати перед мапою новий танець зі шпильками, що супроводжувався коментарями, сповненими невразливого до бомб оптимізму:

— Ми вступили до Ельзасу — це дуже добре!.. Схоже, тепер ми виходимо з Ельзасу — чудово! Я здогадуюся чому. Це для того, щоб зайти з іншого, вигіднішого, боку й ударити ворога в спину… Кажуть, буцімто Льєж упав. Брехня!.. А якщо й упав, то це нічого не важить. Дрібна невдача, та й годі… А ось російські війська наступають зі сходу і невдовзі ввійдуть у Берлін!

Новини зі Східного фронту були його найулюбленіші. Правда, іспанець щоразу надовго застигав перед мапою, шукаючи на ній чудернацькі назви тих місць, де обожнювані козаки чинили свої подвиги.

Хуліо тим часом міркував про своє. Маргарита… вона нарешті прийшла, але, попри це, немовби чимраз сильніше віддалялася від нього…

У перші дні мобілізації він кружляв довкола її будинку, прагнучи вгамувати своє жадання цією оманливою близькістю. Маргарита написала йому, прохаючи заспокоїтись. Йому, мовляв, пощастило: бувши іноземцем, він не відчуває на собі наслідків війни! А ось її брат, офіцер артилерії в запасі, з дня на день має вирушити до війська. Мати, що мешкала разом із неодруженим сином, останнім часом виявляла дивовижну витримку, хоча раніше, коли ще не було певності у війні, плакала багато. Вона власноруч зібрала синові речі, щоб у невеличкій валізці було все, що потрібно для життя в польових умовах. Але Маргарита здогадувалася про муку бідолашної матері і внутрішню боротьбу, яку вона вела, щоб не виявити своїх страждань вологістю очей або тремтінням рук. Покинути її бодай на хвилинку було неприпустимо… А потім настав час прощатися: «Бувай, мій сину! Виконуй свій обов’язок, але будь обережний». Вона не зімліла, не пролила ані сльозинки. Уся родина виступила проти того, щоб вона проводжала сина на вокзал. Нехай краще його проведе сестра.

Коли Маргарита повернулася додому, мати, мов кам’яна, сиділа з похмурим виразом у фотелі. Вона уникала згадок про сина й говорила про подруг, які також виряджали синів на війну, наче лише вони були здатні зрозуміти її біль.

«Бідолашна мама! — писала Маргарита. — Я мушу бути з нею, особливо тепер… Якщо зможу, зайду до тебе завтра».

Нарешті вона прийшла. І насамперед узялася пояснювати Хуліо, чому її костюм такий простий, а на ній нема ні прикрас, ні коштовностей.

— Іде війна, мій друже. Вишуканість тепер — це відповідати обставинам, тобто вдягатися стримано й скромно, як солдати. Хтозна, що нас чекає далі!

Хай там що, а модою вона переймалася повсякчас.

Хуліо помітив у ній якусь постійну неуважність. Неначе її дух, покинувши тілесну оболонку, витав десь далеко-далеко. Її очі дивились на нього, але, здавалось, не бачили. Вона говорила поволі, немовби ретельно зважувала кожне слово, щоб не зрадити якоїсь таємниці. Це духовне віддалення, утім, не завадило фізичній близькості. Їх потягнуло одне до одного з нестримною силою тілесної пристрасті. Маргарита віддалася охоче, мовби котилася положистим схилом звички, але потім відчула невиразні докори сумління:

— Чи добре те, що ми робимо?.. Хіба доречно жити далі тим самим життям, коли на світ падає стільки лиха?

Хуліо рішуче відкинув ці сумніви.

— Але ж ми поберемося, щойно буде змога!.. Ми вже, вважай, чоловік і дружина!

У відповідь вона лише знеохочено стенула плечима. Побратися… Десять днів тому Маргарита нічого іншого не бажала дужче. Тепер згадка про шлюб лише коли-не-коли зринала в її пам’яті. Навіщо думати про щось далеке й непевне? Інші, нагальніші, речі турбували її думки.

Прощання з братом на вокзалі глибоко закарбувалося в її пам’яті. Йдучи до студії, вона постановила собі не згадувати про нього, здогадуючись, що може цим засмутити коханого. Але давши собі слово мовчати, Маргарита одразу відчула непереборну потребу все розповісти.

Вона ніколи й не підозрювала, що так любить брата. Раніше її сестринське почуття поєднувалося з легкими ревнощами через те, що мати надавала перевагу старшому синові. До того ж це саме він увів Лор’є до їхнього дому: обоє вчилися на виробничих інженерів і товаришували ще зі школи… Та коли настав час його від’їзду, Маргарита зненацька усвідомила, що брат, яким доти вона переймалася в останню чергу, займає вкрай важливе місце в її серці.

— Він був такий вродливий, такий цікавий у лейтенантському однострої!.. Видавався геть іншою людиною. Зізнаюся, коли я йшла з ним попід руку, мене проймали гордощі. Люди гадали, що ми подружжя, а побачивши, що я плачу, якісь бідолашні жіночки спробували мене розрадити: «Будьте мужньою, мадам!.. Ваш чоловік незабаром повернеться». А він сміявся над цими непорозуміннями, і лише коли згадував про нашу матір, ставав сумним.

Вони розпрощалися перед дверима вокзалу. Вартові не пустили її далі. Вона віддала йому шаблю, яку забажала була нести аж до останньої хвилини.

— Як усе ж добре бути чоловіком! — палко вигукнула Маргарита. — Я теж хотіла б одягнути однострій, піти на війну, прислужитися до чогось…

Вона замовкла, немовби усвідомивши недоречність останніх слів. А може, помітила, як пересмикнулось обличчя Хуліо.

Але спогад про це прощання так її схвилював, що зрештою Маргарита не втрималася й повела мову далі.

На вході до вокзалу, коли вона востаннє цілувала брата, сталася несподівана зустріч. Він так само мав на собі однострій офіцера артилерії, але прийшов сам і змушений був довірити валізу якомусь добровольцеві з натовпу.

Хуліо запитально глянув на неї: про кого це вона? Він здогадувався про кого, але вдав, що не знає, наче боявся довідатися правду.

— Лор’є, — коротко відказала вона. — Мій колишній чоловік.

Денуає взявся жорстоко глузувати. То був негідний учинок — ганьбити чоловіка, який пішов виконувати свій обов’язок. Хуліо усвідомлював свою ницість, але не міг опиратися якомусь злостивому пориву, що змушував його і далі кпити з інженера, принижуючи того в Маргаритиних очах. Офіцер Лор’є!.. Таж він, мабуть, справжнє посміховисько в тому однострої!

— Воїн Лор’є!.. — провадив він уїдливо-глумливим голосом, якого сам не пізнавав. — Бідолашка!..

Вона завагалася з відповіддю: їй не хотілося суперечити коханому. Але правда взяла гору в її душі, і Маргарита сказала навпрямець:

— Та ні… він не мав смішного вигляду. Видавався геть іншим. Може, це однострій так його змінив, а може — смуток через те, що він ішов на війну сам-один і жодна рука не стиснула його руки на прощання… Я не відразу його впізнала. Він побачив мого брата й рушив до нього, але потім помітив мене і пройшов повз нас… Бідолашний! Мені його так шкода!

Жіночий інстинкт, мабуть, підказав їй, що вона бовкнула зайвого, і Маргарита враз урвала мову. Той самий інстинкт допоміг збагнути, чому обличчя Хуліо спохмурніло, а вуста його викривила гірка посмішка. Вона захотіла його втішити й додала:

— На щастя, ти іноземець і не мусиш іти на війну. Який то був би жах, якби я тебе втратила!..

Маргарита казала це щиро… Ще якусь хвилину тому вона заздрила чоловікам, захоплюючись тою відвагою, з якою вони важили життям, а тепер тремтіла на думку, що її коханий може бути одним із них.

Але Хуліо не почував удячності за цей егоїзм закоханої жінки. Вона виокремлювала його з-поміж інших, немовби якесь ніжне й тендітне створіння, здатне бути тільки об’єктом жіночої любові. Він радше волів би викликати ті заздрощі, які вона почувала, коли бачила брата у військовій амуніції. Йому здалося, що між ним і Маргаритою постала якась перепона, що ніколи не впаде, а навпаки — ростиме вшир, відштовхуючи їх у протилежні боки чимраз далі й далі, аж доки вони, зустрівшись поглядами, не побачать перед собою цілком незнайому людину.

Хуліо відчував цю перепону й під час їхніх наступних зустрічей. Маргарита сипала пестливими словами й дивилася на нього вологими очима. Але її лагідні руки видавалися скоріше руками матері, ніж коханки, а її ніжність поєднувалася з дивовижною байдужістю й соромливістю. Вона вперто відмовлялася переходити до іншої кімнати.

— Нам і тут добре… Я не хочу: це зайве… Мене мучитиме сумління… Не годиться думати про ці речі в такі часи!..

Довколишній світ видавався їй напоєним любов’ю, але то була нова любов, любов до чоловіка, що страждає, прагнення до самозречення та самопожертви. Ця любов викликала в уяві образ білих головних уборів і тремтливих рук, що дбали про понівечену й закривавлену плоть.

Кожна спроба Хуліо підбити клинці до Маргарити наштовхувалася на гарячий і соромливий спротив, немовби вони бачилися вперше.

— Це неможливо, — казала вона. — Я думаю про брата, думаю про тих багатьох, кого знаю і хто на цю мить уже, можливо, загинув.

Надходили звістки з поля бою: кров починала литися рікою.

— Ні-ні, я не можу, — повторювала вона.

І коли Хуліо благаннями або пристрасною силою таки домагався вдоволення своїх бажань, в його обіймах опинялася безвольна істота, яка віддавала йому своє знечулене тіло, тимчасом як думка її далі жила окремим життям.

Одного дня Маргарита повідомила, що віднині вони бачитимуться рідше. Вона мусить відвідувати курси й матиме вільних тільки два дні.

Денуає слухав її остовпіло. Курси?.. Вона що, чогось вчиться?..

Його насмішкуватий тон, схоже, роздратував Маргариту… Так, вчиться: ось уже тиждень, як вона ходить на курси. Тепер лекції будуть регулярними: навчальний процес організовано, викладачів побільшало.

— Я хочу стати санітаркою. Мене мучить моя непотрібність… Яка користь була з мене досі?..

Маргарита на мить замовкла, немовби перебираючи в пам’яті все своє минуле.

— Іноді мені здається, — мовила вона далі, — що війна, попри всі її жахіття, має в собі щось добре. Вона спонукає нас робити щось корисне для наших ближніх. Більше цінувати життя і ставитися до нього серйозніше. Біда допомагає нам зрозуміти, що ми прийшли в цей світ для чогось… Я думаю, життя треба любити не лише за ті радощі й насолоди, які воно нам дає. Потрібно знаходити втіху в самопожертві, у присвяті себе іншим, і ця втіха — не знаю чому, може, через те, що вона нова, — видається мені вищою над усі.

Хуліо вражено дивився на неї, намагаючись уявити, що містить у собі ця обожнювана й колись безтурботна голівка. Що діється за цим насупленим у задумі чолом, на якому доти відбивалася лише легенька тінь швидкоплинних і пурхливих, як пташки, думок?..

Але колишня Маргарита ще не зникла остаточно. Вона визирала гарненькою гримаскою з-під усіх тих тривог, якими війна, мовби осіннім листом, засипає людські душі.

— Щоб вивчитися на санітарку, треба багато працювати. А як тобі їхнє вбрання? Ти зауважив, що воно дуже вишукане? Біле пасує і блондинкам, і брюнеткам, а медсестринська шапочка не заважає кучерикам над вухами — ця зачіска зараз у моді. А до того ще й блакитний плащ поверх уніформи так гарно контрастує з нею!.. Це все можна доповнити скромними прикрасами й елегантним взуттям. Таке собі поєднання черниці з вельможною дамою, і виглядає це цілком непогано.

Вона зі щирим завзяттям узялася до навчання, щоб стати корисною своїм ближнім… і якомога швидше вбратись у медсестринський однострій, що так їй припав до вподоби.

Бідолашний Хуліо!.. Потреба бачити кохану, безділля нескінченними вечорами, які доти були заповнені вельми приємними заняттями, — усе це змушувало його тинятися довкола вічно незамешканого будинку палацового типу, куди уряд нещодавно помістив школу для санітарок. Стоячи, як вартовий, на розі вулиці й чекаючи на лопотіння спідниці та дрібний цокіт жіночих черевичків по тротуару, він уявляв собі, що час повернув свій біг навспак і що йому знову вісімнадцять років, як тоді, коли він так само чекав на котрусь чергову коханку біля ательє якогось популярного кравця. Ще більше цю схожість посилювали гурти жінок, які виходили з палацика у визначений час. Вони були вдягнені з вишуканою простотою: чимало з них мали вигляд скромніший, ніж звичайні модистки, а проте це були вельможні дами. Декотрі сідали в автівки, якими керували шофери у військових одностроях, адже то був міністерський транспорт.

Ці тривалі очікування перед очима елегантних учениць часом призводили до несподіваних зустрічей.

— Денуає! — вигукували жіночі голоси позаду нього. — Це ж Денуає, хіба ні?

Хуліо змушений був розвіювати їхні сумніви, вітаючись із дамами, що дивилися на нього, як на примару. То були знайомі з далекого — піврічної давнини — минулого: жіночки, які захоплювалися ним і переслідували його, щоби він, маестро, провів їх сімома колами науки танго. Тепер вони витріщалися на нього так, наче між їхньою останньою зустріччю і цією хвилиною стався якийсь великий катаклізм, що перемінив усі закони природи, і він, Хуліо, — єдиний представник зниклого людства, що якимось дивом урятувався.

Усі врешті запитували те саме:

— Ви не йдете на війну?.. Чому ви не в однострої?

Перш ніж він устигав пояснити, його перебивали:

— Авжеж, авжеж… ви ж іноземець.

Вони казали це не без заздрості. Мабуть, думали про своїх коханих, що цієї хвилини зносили нестатки й ризики війни… Але його статус іноземця миттю створював якусь духовну відстороненість, чужість, якої Хуліо не знав у ті добрі часи, коли люди сходилися одне з одним без огляду на походження, не відчуваючи тиску небезпеки, що розбиває людей на групи.

Жінки прощалися, лукаво й підозріливо позираючи на нього. Кого він тут чекає? Якусь нову романтичну пригоду, яку йому знову підкинула щаслива доля?.. І їхні посмішки ставали сумовитими: так посміхаються старші люди, що знають справжній сенс життя і співчувають тим заблуканим, які досі шукають собі порожніх розваг.

Таке ставлення, схоже на вияв жалощів, ображало Хуліо. Вони гадали, що він тут робить те єдине, до чого має хист, і ні до чого іншого він не придатний. Натомість ці вітрогонки, у вигляді яких ще залишалося відлуння їх колишніх, тепер видавалися одухотвореними почуттям материнства — материнства абстрактного, що поширюється на всіх чоловіків їхньої нації, материнства як прагнення до самопожертви, як бажання зблизька пізнати нужду і страждати, торкнувшись до всього того болю, що його зазнає хвора плоть.

Цей самий запал почувала й Маргарита, коли виходила з лекцій. Вона не могла позбутися подиву, і ази хірургії видавалися їй великим чудом наукової думки. Її вражало те, з якою жадібністю вона поглинала ці таємниці, про які донедавна й не підозрювала. Часом Маргарита з кумедною нескромністю гадала, що віднайшла своє справжнє призначення в житті.

— Хтозна, може, я народилася, щоб стати видатною лікаркою! — казала вона.

Її непокоїло, чи не забракне їй духу застосувати нові знання на практиці. Сморід заятрених ран, кров, яка юшить потоком, жахали її — ту, що завжди відчувала непереборну відразу до низьких потреб повсякденного життя. Але вагання тривали недовго: Маргарита запалилася раптовою відвагою. Часи вимагали жертв. Хіба ж чоловікам не довелося відмовитися від усіх побутових вигод, щоби піти важким шляхом солдата?.. Вона буде солдатом у спідниці, дивитиметься болю в обличчя, битиметься з ним, занурюючи руки в зогнилу плоть і, наче усміхнений промінчик світла, проникаючи до приміщень, де стогнуть солдати, що чекають на смерть.

Маргарита з гордістю розповідала Хуліо про свої успіхи в навчанні, про складні перев’язки, які вона вже навчилася накладати на кінцівки як манекена, так і асистента, що вдавав пораненого. Вона — така тендітна жінка, що вдома не бралася й за холодну воду, — тепер навчалася, як слід підіймати з землі людське тіло та переносити його на спині. Хтозна, чи не доведеться їй колись надавати допомогу на полі бою! Вона виявляла готовність до великих подвигів із тою зухвалою сміливістю, що не усвідомлює цілком небезпеки й притаманна жінкам, коли їх несе порив героїзму. Її неймовірно захоплювали санітарки англійської армії, худорляві жінки зі сталевими нервами, які на газетних світлинах поставали в штанах, чоботах для їзди верхи й білих шоломах.

Хуліо слухав її з подивом. Чи ж ця жінка справді Маргарита?.. Війна позбавила її колишньої граційної легкості. Вона вже не пурхала, наче та пташка. Її ноги ступали по землі з чоловічою твердістю і спокійною впевненістю в тій новій силі, що розвивалася всередині неї. Коли пестощі Хуліо нагадували їй про жіночність, Маргарита завжди казала те саме:

— Як добре, що ти іноземець!.. Яке щастя, що війна тобі не загрожує!

Вона прагнула до самопожертви й хотіла опинитися на полі битви, але водночас раділа з того, що її коханий вільний від військової повинності. Хуліо ця непослідовність не тішила, радше навпаки — дратувала як несвідома образа.

«Хтось, дивлячись із боку, сказав би, що вона мене захищає, — думав він. — Наче то вона — чоловік, і радіє, що кохана людина, яка є слабшою, — себто я — у безпеці… Яке безглуздя!..»

На щастя, траплялися вечори, коли, приходячи до студії, вона ставала колишньою Маргаритою, з якою Хуліо миттєво забував про всі свої турботи. Вона забігала з радістю школярки, яку відпустили з уроків, або працівниці, якій дали додатковий вихідний. Відчувши тягар обов’язків, Маргарита пізнала справжню ціну часу.

— Сьогодні нема навчання! — вигукувала вона ще від порога.

І, кинувши капелюшок на канапу, пускалася танцювати, з дитячою соромливістю вислизаючи з обіймів коханого.

Але за кілька хвилин вона вгамовувалася, і обличчя її набувало того серйозного виразу, що став звичним для неї від початку воєнних дій. Маргарита говорила про зажурену матір, що силкувалася приховати свій біль і жила самим лише сподіванням на лист від сина; говорила про війну, міркуючи про останні події на фронті з переконливим оптимізмом офіційних зведень; так детально описувала перший бойовий стяг, здобутий у ворога, наче то була якась модна сукня нечуваної краси, — вона побачила його у вікні Міністерства війни; зворушена до сліз, раз по раз оповідала історії бельгійських біженців, що прибули до її шпиталю, — наразі єдиних пацієнтів, на яких вона мала змогу застосувати свої знання. Париж поки що не приймав поранених з фронту: за наказом уряду їх відправляли до лазаретів на півдні країни.

Вона більше не опиралася бажанням Хуліо. Медсестринські курси дали їй певну безпристрасність. Тепер Маргарита мовби зневажала плотські радощі, позбавляючи їх того духовного значення, яким ще донедавна їх наділяла. Вона віддавалася без спротиву і без бажання — з поблажливою усмішкою, задоволена з того, що може дати комусь дещицю втіхи, хоч сама не користала з неї. Її увага була зосереджена довкола іншого.

Одного вечора, у спальні Хуліо, вона відчула потребу поділитися з ним новинами, що відучора займали її думки. Маргарита вистрибнула з ліжка й серед свого безладно розкиданого одягу знайшла жіночу сумочку, з якої дістала листа. Нестримний порив, який тягне за собою сповідь, спонукав її прочитати цього листа ще раз, ознайомити ще когось із його вмістом.

Це був лист, якого надіслав її брат з Вогез. У ньому він писав більше про Лор’є, ніж про себе самого. Вони служили в різних батареях, однак належали до одного дивізіону й брали участь у тих самих боях. Молодий офіцер захоплювався своїм колишнім шуряком. Хто б міг здогадатися, що в цьому спокійному і мовчазному інженерові ховається такий герой!.. А проте він був справжній герой. Так заявляв Маргаритин брат, і з ним погоджувалися всі офіцери, що бачили, як Лор’є віч-на-віч зі смертю виконує свій обов’язок з такою незворушністю, наче працює у себе на фабриці під Парижем.

Він випрохав собі небезпечну посаду корегувальника: підбираючись якомога ближче до ворожих лав, він спостерігав за точністю артилерійського вогню й корегував стрільбу, даючи вказівки телефоном. Якось німецьким снарядом знищило будинок, на горищі якого він ховався. Лор’є вибрався неушкоджений з-під руїн, налагодив зв’язок, видерся на дерево в поблизькому гайку і спокійнісінько продовжив роботу. Іншим разом ворожі аероплани виявили його батарею, і противник накрив її концентрованим вогнем. За кілька хвилин на землю попадав увесь особовий склад: загинули капітан і кілька солдатів, офіцери й майже вся обслуга зазнали поранень. За старшого лишився Лор’є Незворушний — так прозвали його побратими, — і він з допомогою тих кількох гармашів, які ще стояли на ногах, під зливою заліза й вогню не припиняв стріляти, прикриваючи відхід батальйону.

«Його вже двічі відзначено в рапортах, — читала далі Маргарита. — Гадаю, йому недовго чекати хреста. Він — сама відвага. Хто б міг подумати таке ще кілька тижнів тому!..»

Маргарита цього здивування не поділяла. Живучи з Лор’є, вона не раз зауважувала твердість його характеру, відчайдушну сміливість, замасковану зовнішнім спокоєм. Недаремно вона так боялася чоловікової люті в перші дні своєї невірності. Вона досі пам’ятала вираз його обличчя того пізнього вечора, коли він застукав її біля будинку Хуліо. То було обличчя шаленця, який здатен на вбивство. А проте він її і пальцем не зачепив… Думаючи про це, Маргарита почувала вдячність. Можливо, він кохав її так, як не кохав ніхто інший.

Неспроможна втриматися від порівняння, вона спиняла погляд на Денуає, милуючись його юнацькою вродою, і заспокоювалася, згадуючи важкий, нічим не прикметний образ Лор’є. Щоправда, той офіцер, якого вона зустріла на вокзалі, проводжаючи брата, не був схожий на її колишнього чоловіка. Але Маргарита воліла забути того блідого та сумовитого лейтенанта, що промайнув перед її очима, і пам’ятати тільки промисловця, заклопотаного прибутками й нездатного зрозуміти те, що вона називала «делікатністю елегантної жінки». Безумовно, Хуліо вабив до себе сильніше. Ні, вона не шкодувала про минуле, не хотіла шкодувати.

І з егоїзмом закоханої жінки раз у раз повторювала:

— Яке щастя, що ти іноземець!.. Яка радість, що тобі не загрожують небезпеки війни!

Чуючи це, Хуліо, як завжди, дратувався. Його так і поривало затулити коханій рота. Вона з нього глузує чи що?.. Бо ж це була образа — виокремлювати його з-поміж інших чоловіків.

Тим часом схвильована Маргарита вперто поверталася до Лор’є та його подвигів.

— Я його не кохаю, ніколи не кохала. Не бурмосься так. Йому, бідоласі, ніколи не дорівнятися до тебе… Але ж треба визнати: його теперішнє життя викликає певну цікавість. Я тішуся його героїчними вчинками, наче йдеться про давнього знайомого, друга родини, якого я давно не бачила… Сердешний, він заслуговував на кращу долю: йому слід було одружитися з іншою жінкою, яка відповідала б рівню його прагнень… Кажу тобі, мені його жаль.

Цей жаль був такий сильний, що зволожував їй очі, завдаючи коханому неабияких мук ревнощів.

Після цих зустрічей Денуає ставав іще похмурішим і пригніченішим, ніж зазвичай.

— Мені починає здаватися, що ми дуримо самі себе, — якось уранці сказав він Архенсолі. — Життя ставатиме для нас дедалі важчим. У країні, яка воює, непросто лишатися спокійним і провадити те саме існування, що й раніше.

Товариш гадав так само. Життя молодого іноземця в Парижі, розбурханому війною, видавалося нестерпним і йому.

— Щохвилини треба діставати документи й показувати поліціянтам, щоб ті пересвідчилися, що ти не дезертир. Нещодавно в метро мені довелося пояснювати кільком дівчатам, чому я не на фронті. Дізнавшись, що я іспанець, одна з них запитала прямо, чому я не зголосився добровольцем… Уже й прізвисько є для тих, хто не пішов на війну, — «підпільники». Мені остогидло, що моя молодість скрізь привертає до себе насмішкуваті погляди, і мене бере злість, коли люди вважають мене французом, який «пішов у підпілля».

Запальну натуру богемника охопив героїчний порив. Що ж, коли всі йдуть на війну, то й він піде! Іспанець не боявся смерті; єдине, що його лякало, — це армійське підневілля: однострій, механічне виконання наказів на звук сурми, сліпий послух начальству. Він був готовий битися, але або маючи повну свободу, або командуючи іншими, бо його волелюбна натура поставала проти будь-якого натяку на дисципліну. Іноземні громади в Парижі намірялися організувати добровольчі легіони, кожна — свій власний; і Архенсола теж мав на думці батальйон іспанців та іспаноамериканців, резервуючи за собою, певна річ, посаду голови організаційного комітету, а згодом і командира корпусу.

Він дав оголошення в газетах, вказавши адресу студії на Рю-де-ла-Помп як місця, де буде відбуватися запис до новоствореного легіону. Протягом десяти днів зголосилися два добровольці: застуджений посеред літа конторник, який хотів бути офіцером, бо носив сюртук, і власник таверни, іспанець, що відразу ж зажадав командирської посади на тій дріб’язковій підставі, що замолоду служив у війську, тоді як Архенсола був лише художник. У Парижі одночасно створювалися два десятки іспанських батальйонів — і всі з однаковим успіхом. Кожен ініціативний діяч був, як усі іспанці, гордовитий індивідуаліст, що ненавидить дисципліну, і прагнув верховодити іншими. Урешті-решт через брак рядових солдатів майбутні полководці змушені були записуватися простими добровольцями… до французьких підрозділів.

— Почекаю, подивлюся, що робитимуть ґарібальдійці[94], — скромно казав Архенсола. — Може, піду з ними.

Іспанець ладен був терпіти армійську кабалу заради славетного імені Ґарібальді. Але потім знову завагався: у цьому добровольчому корпусі так чи інак доведеться комусь коритися, а він бунтував проти будь-якого послуху, якщо цьому не передували тривалі перемови… Що ж діяти?

— За два тижні життя змінилося цілковито, — провадив він. — Ми наче опинилися на якійсь іншій планеті, де наші колишні вміння вже нічого не важать. У перших рядах тепер інші люди, скромні й непомітні, ті, що досі пасли задніх. Вишукана, духовно складна людина йде на дно — бозна на скільки років… На поверхню зринає переможцем людина проста, з обмеженими думками, але твердими переконаннями, і яка вміє підкорятися. А ми вже вийшли з моди.

Денуає кивнув. Товариш мав рацію: вони вийшли з моди. Він — той, хто тішився славою, а тепер проходив непоміченим повз людей, які ще кілька місяців тому ним захоплювалися, — міг це підтвердити.

— Твоєму пануванню настав кінець, — сміявся Архенсола. — Яка тепер користь з твоєї зграбності та вроди? Я — в однострої і з хрестом на грудях — легко переміг би тебе в любовному суперництві. У мирні часи по офіцерах сохнуть лише провінційні панянки. Але нині війна, і в кожної жінки прокидається первісний потяг, який почували її прабабки до сильного й агресивного здоровила… Вельможні дами, що кілька місяців тому заплутували свої бажання психологічними вивертами, тепер захоплюються військовиками так само простодушно, як служниця зітхає по рядовому піхотинцю. Однострій викликає в них той смиренно-покірливий захват, який у самиць тваринного світу викликають гребені, гриви й розпушене пір’я їхніх войовничих самців. Гай-гай, маестро!.. Треба або йти в ногу з часом, або змиритися й канути в небуття: зоря танго зайшла.

І Денуає подумав, що вони з Архенсолою і справді опинилися на узбіччі життя, яке зненацька зробило різкий поворот і змінило свій курс. У цій новій дійсності не було місця ні для бідолашного художника душ, ні для нього, світського хлюста, який щовечора з п’ятої до сьомої здобував тріумфи, яким чоловіцтво заздрить найбільше.

Розділ III.
Відступ

Війна одним зі своїх мацаків дотяглася й до авеню Віктора Гюґо. То була тиха війна, коли ворог — безформний, драглистий — здавалося, прослизав крізь руки, щоб поновити бойові дії десь-інде.

— У мене вдома оселилася Німеччина, — бурчав Марсело Денуає.

Під «Німеччиною» він мав на увазі донью Єлену, дружину фон Гартротта. Чому ж її не забрав син, той нестерпно пихатий мудрагель, якого Денуає тепер уважав за шпигуна?.. З якої-то сентиментальної примхи вона лишилася з сестрою, знехтувавши нагодою повернутися до Берліна, доки кордони ще не закрили?..

Ця жінка в його домі була для дона Марсело джерелом тривог і докорів сумління. На щастя, уся чоловіча прислуга подалася на війну. Служницям-«індіанкам» якнайсуворіше наказали не плескати язиками зайвого в розмовах з їхніми французькими товаришками — жодних згадок ні про національність чоловіка доньї Єлени, ні про те, де живе її родина. Вона аргентинка, та й годі… Але попри це дон Марсело побоювався, що їх викриє якийсь затятий патріот, що заповзявся виловити всіх шпигунів, і сестра його дружини опиниться в концентраційному таборі за підозрою у зв’язках із ворогом.

Поведінка фрау фон Гартротт лише погіршувала становище. Замість розважливо мовчати, донья Єлена вносила у дім нелад, раз по раз висловлюючи свої погляди на події.

Протягом перших днів війни гостя зачинилась у своїй кімнаті й приєднувалася до родини тільки тоді, коли її кликали їсти. З підібганими губами й відсутнім поглядом, вона сідала за стіл і вдавала, ніби не чує палких словесних виливів дона Марсело. Той описував відбуття військ на фронт, зворушливі сцени на вулицях і вокзалах, розповідав про перші новини з оптимізмом, який не допускав сумнівів. Він уважав незаперечною істиною два факти. Перший: французи володіли багнетом з такою убивчою вправністю, що німці жахалися самого його блиску й кидалися врозтіч. І другий: сімдесятип’ятиміліметрова гармата[95] виявилася справжнім скарбом: лише її постріли завжди були влучні. Ворожа артилерія викликала в нього жалощі, бо якщо випадково й потрапляла в ціль, то її снаряди не вибухали… А французькі війська тим часом переможно вступили до Ельзасу — кілька містечок уже були їхніми.

— Тепер не буде так, як у сімдесятому, — казав він, погрожуючи виделкою або розмахуючи серветкою. — Ми дамо їм такого копняка, що вони відкотяться аж за Рейн! Атож! Копняками відкинемо їх за Рейн!

Чічі з запалом кивала, тимчасом як донья Єлена здіймала очі догори — наче зверталася мовчки до когось на стелі, закликаючи бути за свідка таких помилкових і навіть блюзнірських тверджень.

Коли ж вона знову усамітнювалася у своїй кімнаті, донья Луїса йшла до сестри, щоб утішити її — адже сердешна опинилася так далеко від своїх рідних! Зі старшою сестрою, яка завжди дослухалася до її думки, «романтичка» вже не зберігала гордовитої мовчанки й приголомшувала бідолаху розповідями про величезну німецьку потугу, які виголошувала з авторитетністю дружини великого німецького патріота і матері майже видатного вченого. З її вуст ринули мільйони солдатів, за ними тисячами котилися гармати й жахливі гаубиці, здоровенні, як башти. А над тими незліченними силами здіймався чоловік, що один вартий був цілого війська, чоловік, що все знав і все міг, вродливий, розумний і непомильний, як бог, — кайзер Вільгельм.

— Французи просто не знають, із чим їм доведеться мати справу, — провадила донья Єлена. — Німці їх знищать. Це справа кількох тижнів. Імператор вступить до Парижа ще до кінця серпня.

Донья Луїса, глибоко вражена тими пророцтвами, не змогла втаїти їх від родини. Чічі вкрай обурилася материною легковірністю й тітчиною германськістю. Колишню «халамидницю» опанував войовничий шал. Ех, якби ж то жінки теж могли воювати!.. Вона уявляла себе вершницею драгунського полку, яка налітає на ворога разом з іншими амазонками, такими самими зухвалими й вродливими, як вона. Одначе згодом захоплення ковзанярством узяло гору над кавалерійськими вподобаннями, і тепер Чічі бажала стати альпійською єгеркою[96], однією з тих «блакитних дияволів», що з карабіном за плечима й альпенштоком у правиці ковзають на лижах засніженими схилами Вогез.

Але уряд нехтував жінок, тож її участь у війні обмежувалася захопленим спогляданням однострою її нареченого Рене Лакура, що став солдатом. Сенаторів син мав ладний вигляд. Високий, білявий, із тендітними, дещо жіночими рисами, якими скидався на покійну матір, Рене — за визначенням його нареченої — був «цукрованим солдатиком». Чічі почувала гордість, коли виходила на вулицю попідруч із цим войовником, якому так личив однострій. Проте одна прикрість дедалі більше захмарювала її радість. Річ була в тім, що юний нащадок сенатора став усього лише рядовим. Його високоповажний батько, побоюючись, щоб війна не обірвала назавжди династії Лакурів, такої цінної для Французької держави, влаштував сина на допоміжну військову службу. Завдяки цьому Лакур-молодший не мусив покидати Парижа. Щоправда, у цьому разі він був таким самим простим солдатом цієї війни, як той, хто випікає хліб чи лагодить шинелі. Лише вирушивши на фронт, він — як учень Центральної школи — міг дістати звання молодшого лейтенанта артилерії резерву.

— Яке щастя, що ти лишаєшся в Парижі! Я така рада, що ти — лише простий солдат!..

Кажучи це, Чічі водночас із заздрістю думала про своїх приятельок, наречені й брати яких були офіцерами. Ці подруги мали змогу прогулюватися в супроводі оздоблених галунами кепі, які привертали погляди перехожих і яким віддавали честь нижчі чини.

Щоразу, коли донья Луїса, нажахана сестриними віщуваннями, намагалася виповісти свій страх доньці, та уривала її, нетямлячись від люті:

— Тітка бреше!.. Її чоловік — німець, і вона дивиться на все його очима. Таткові краще знати, адже сенатор Лакур має доступ до відомостей. Ми їм такої прочуханки дамо, що довго пам’ятатимуть!.. Як же я тішитимусь, коли мого дядечка і чваньковитих берлінських кузенів провчать як слід!

— Замовкни! — зойкала мати. — Не мели дурниць! Ти, як і твій батько, геть глузду стратилася через цю війну.

Добра жінка була шокована тими вибухами кровожерних намірів, які щоразу викликала в її доньки згадка про кайзера. Колись, у мирні часи, Чічі навіть трохи захоплювалася цим достойником. «Він гарний, — казала вона, — але усмішка якась казенна». Тепер, одначе, уся її ненависть зосередилася на імператорові Німеччини. Скільки жінок у ці хвилини проливають сльози через нього! Скільки матерів зосталися без синів, скільки дружин втратили своїх чоловіків, скільки дітей покинуто в охоплених вогнем селах і містечках!.. Клятий поганець!.. І в її руці з’являвся кинджал зі срібним руків’ям і різьбленими піхвами — подарунок «халамидниці» від діда, який вона видобула на світ божий з-посеред забутих у валізі пам’яток про дитинство. Першого ж німця, що наблизиться до неї, чекає смерть. Донья Луїса із жахом спостерігала, як донька вимахує зброєю перед дзеркалом над туалетним столиком. Чічі більше не хотіла бути ні кавалеристкою, ні «блакитною дияволицею». Лишитися сам на сам із тим ненависним чудовиськом — це все, чого вона прагнула. Вона поклала б край світовій колотнечі за п’ять хвилин.

— Захищайся, негіднику! — вигукувала дівчина, стаючи в позицію, як то робили колись пеони в естансії.

І одним висхідним ударом ножа проштрикувала імператорські бебехи. Відразу ж по тому в її уяві лунали оплески й схвальні вигуки, полегшене одностайне зітхання мільйонів жінок, яких вона звільнила від цього кривавого кошмару, вона — Юдит, вона — Шарлотта Корде[97], вона — утілення всіх героїчних жінок, що вбивали заради загального блага. Охоплена шалом у бажанні врятувати світ, Чічі з кинджалом у руці не припиняла уявної бійні. Ще один удар — і кронпринц падав у один бік, а голова його котилася в інший. Злива ударів — і всі ті непереможні генерали, про яких розповідала тітка, розбігалися, тримаючись руками за розпороті черева. За ними, як той лакей-блюдолиз, якому теж перепало, утікав її берлінський дядечко… Ах, якби лише їй трапилася нагода здійснити свої наміри!

— Ти збожеволіла, — обурювалася мати. — Геть-чисто збожеволіла. Хіба годиться вихованій дівчині таке казати?..

Коли донья Єлена чула якісь уривки з цих фантазій, вона здіймала очі до стелі й надалі утримувалася висловлювати свої погляди перед небогою, зберігаючи їх цілковито для сестри.

Обурення дона Марсело, коли дружина переказувала йому новини, почуті від берлінської родички, набувало іншої форми. Усе брехня!.. Війна йде пречудово. Французькі війська на східному кордоні просунулися в глиб захоплених Ельзасу й Лотарингії.

— Але ж німці вдерлися до Бельгії, чи не так? — запитувала донья Луїса. — Бідолашні бельгійці…

Денуає обурено відповідав:

— Те, що сталося з Бельгією, — це нечуваний підступ… А підступом людина ніколи не досягне своєї мети.

Він говорив про непорядність противника так, немовби війна — то чесний поєдинок, у якому підступного учасника дискваліфікують, щоб він більше не мав змоги чинити віроломство. Крім того, героїчний опір Бельгії навіяв донові Марсело безглузді ілюзії. Бельгійці видавалися йому якимись надлюдьми, здатними на дивовижні подвиги… Просто ганьба, що він досі не звертав на цей народ жодної уваги!.. Протягом кількох днів він уважав Льєж священним містом, об мури якого розіб’ється вся німецька військова потуга. Коли Льєж упав, його непохитна віра знайшла собі нову точку опори. Попереду в німців ще багато таких Льєжів. Нехай спробують просунутися далі, а там побачимо, куди їм вдасться дійти. Капітуляція Брюсселя не засмутила дона Марсело. Адже місто стояло зовсім незахищене!.. Його падіння було очевидне: бельгійцям доцільніше боронитися в Антверпені. Наступ німецьких військ у напрямку до французького кордону його теж не стривожив. Марно своячка зі зловтіхою дедалі частіше коротко згадувала за столом про успіхи загарбників. Газети плутано й збентежено повідомляли: німці вже на кордоні.

— То й що з того? — кричав дон Марсело. — Незабаром їх почастують як слід. Жоффр уже йде їм назустріч. Наші війська — на сході, там, де їм і належить бути, на справжньому кордоні, на порозі своєї домівки. Але їм доводиться протистояти боягузливому й підступному ворогові, що, замість стати лицем до лиця, вдирається до хати, наче злодій, лізе через паркан… Але цей підступ йому нічого не дасть. Французи вже в Бельгії і зведуть порахунки з німцями. Ми їх розіб’ємо до ноги, щоб вони більше ніколи не порушували миру у світі. А вусатого поганця посадимо в клітку й показуватимемо на площі Згоди.

Чічі, натхнена батьковими заявами, починала уявляти страшні тортури і мстивий глум, які доповнюватимуть цю демонстрацію.

Напади на кайзера найдужче дратували фрау фон Гартротт. У перші дні війни сестра бачила, як вона плакала над карикатурами в газетах і на листівках, що продавалися на вулиці.

— Такий прекрасний чоловік… такий лицар… такий добрий батько родини! Він ні в чому не винен. Його спровокували вороги.

Вона так шанувала німецьке можновладдя, що образу улюбленого імператора сприймала болісніше, ніж якби та була спрямована проти її власної родини.

Якось за вечерею донья Єлена порушила свою трагічну мовчанку. Сльози набігли їй на очі, коли Денуає вчергове насміхався з її героя. Це душевне зрушення сприяло тому, що вона пригадала своїх синів, які, без сумніву, брали участь у наступі.

Її шуряк бажав винищення геть усіх ворогів. Нехай вони згинуть всі до одного, ті варвари у шпичастих шоломах, що спалили Левен та інші міста, розстрілювали беззбройних селян, жінок і дітей!..

— Ти забуваєш, що я мати! — зойкнула фрау фон Гартротт. — Забуваєш, що серед тих, кому ти так бажаєш смерті, — мої сини!

І вона вибухнула плачем. Денуає враз побачив прірву, яка лежала між ним і цією жінкою, що мешкала в його домі. Обурення взяло гору над родинними почуттями… Вона може побиватися за своїми синами, скільки їй заманеться, — це її право. Але її сини — окупанти, і чинять зло свідомо. А його бере жаль на думку про інших матерів — тих, які жили собі тихомирно в усміхнених бельгійських містечках, а тепер раптом змушені дивитися, як розстрілюють їхніх синів, ґвалтують їхніх доньок і палять їхні оселі.

Донья Єлена заридала ще сильніше, мовби цей опис жахіть образив її ще дужче. Усе брехня! Кайзер — прекрасна людина, його солдати — шляхетні лицарі, а німецьке військо — це взірець цивілізованості й доброти. До цього війська колись належав її чоловік; у його лавах ішли її сини. А вона знала своїх синів — юнаків належно вихованих і не здатних на лихі вчинки. То все наклепи бельгійців — вона не може їх слухати спокійно!.. І донья Єлена драматично впала в сестрині обійми.

Денуає лютився й нарікав на долю, яка змушувала його мешкати під одним дахом із цією жінкою. Неначе хто надів кайдани на їхню родину!.. І доки кордони закриті, спекатися її не вдасться.

— Гаразд, — мовив він, — не говорімо більше про це: нам ніколи не порозумітися. Ми належимо до двох різних світів. Шкода, що ти не можеш поїхати до своїх!..

Надалі при своячці він утримувався згадувати про війну. Лише Чічі затялася у своєму войовничому й галасливому запалі. Читаючи в газетах про розстріли, мародерство, спалені міста, горе людей, які змушені втікати після того, як усе, що дарувало їм радість у житті, перетворилося на попіл, вона знову почувала бажання взятися за кинджал. Ах, якби їй трапився під руку котрийсь із тих негідників! Чому порядні люди досі їх усіх не винищили?..

А потім вона дивилася на Рене в новісінькому однострої, милого, усміхненого, наче все, що відбувається, означало для нього тільки зміну одягу, і вигукувала із загадковими нотками в голосі:

— Яке щастя, що ти не йдеш на фронт!.. Яка радість, що тобі не загрожує небезпека!

Наречений сприймав ці слова як доказ її любові.

Одного дня дон Марсело дістав нагоду, не покидаючи Парижа, побачити жахіття війни. Три тисячі бельгійських біженців, чекаючи, поки їх розподілять по регіонах, знайшли тимчасовий притулок у цирку, який Денуає ще кілька місяців тому відвідував з родиною. У фоє досі висіли афіші з рекламою тих веселих вистав, на які вони ходили.

Тепер усередині тхнуло людською масою — хворою, злиденною, збитою докупи. Подібний сморід стоїть зазвичай у в’язницях або шпиталях для нужденних. Дон Марсело побачив людей, які, здавалося, збожеволіли або отупіли від горя. Вони не тямили, де вони і як сюди добулися. Жахливе видовище німецького нашестя стояло в них перед очима і повністю займало їхню свідомість, не лишаючи місця для наступних вражень. Вони досі бачили, як до їхніх тихих містечок вдирається лавина чоловіків у шоломах, бачили будинки, зненацька охоплені полум’ям; солдатню, що розстрілює тих, хто тікає; розхристаних жінок, що конають у муках від нескінченної тілесної наруги; старців, спалених живцем; дітей, порубаних у колисках, — усе бузувірство нелюдів, сп’янілих від алкоголю й безкарності… Похилі діди, плачучи, розповідали, як солдати цивілізованого народу відрізали жінкам груди, щоби прибити їх до дверей; як хизувалися, наче трофеєм, настромленим на багнет немовлям; як після знущань і глуму розстрілювали стареньких у тому самому стільці, до якого їх прикував немічний вік.

Переслідувані вогнем і залізом, знетямлені від жаху, вони тікали куди очі дивляться, як тікав колись середньовічний люд, рятуючись від орд гунів і монголів. І все це діялося під час свята природи, у найбагатший із місяців, коли ниви хвилюються колоссям, коли серпневе небо ясне-ясне, а пташки радісним співом вітають щедрий урожай.

У тому цирку, переповненому збіглим людом, оживав образ жахливого злочину. Діти скімлили, їхній жалібний плач скидався на бекання ягнят; чоловіки озиралися довкола переляканими очима; деякі жінки вили, як божевільні. Жахіття втечі розлучило не одну сім’ю. Траплялося, що з п’ятьох малят матері лишалося одне. Батьки, що зосталися самі, тужили, думаючи про зниклих дітей. Чи знайдуть вони їх колись?.. Чи, може, вони вже й неживі?..

Додому дон Марсело повернувся, скрегочучи зубами й грізно вимахуючи ціпком. Кляті виродки!.. Як шкода, що його своячка — жінка!.. Як шкода, що вона не може прибрати подоби свого чоловіка, фон Гартротта! Ото була б зустріч між свояками!..

Війна пробудила релігійні почуття в чоловіків і посилила набожність у жінок. Храми були переповнені. Донья Луїса більше не обмежувалася церквами свого кварталу. Набравшись сміливості, яку їй давали надзвичайні обставини, вона ходила пішки до церкви святої Марії Магдалини, до собору Паризької Богоматері або аж до базиліки Святого Серця на пагорбі Монмартр. Релігійні свята перетворювалися в бурхливі народні зібрання, на яких за трибунів були священники. Патріотичний запал раз по раз переривав оплесками їхні казання. Щоранку, розгортаючи газети, донья Луїса, перш ніж прочитати новини з фронту, шукала іншого повідомлення: куди сьогодні піде монсеньйор Аметт[98]? Згодом, під склепінням того чи того храму, вона доєднувала свій голос до хору ревних вірян, що благали надприродної допомоги: «Господи, урятуй Францію!» На чільне місце серед чудотворців патріотична побожність винесла святу Женев’єву[99], і донья Луїса, щоразу повертаючись зі святкових служб, тремтіла від релігійного захвату і сподівалася на диво, подібне до того, яким ця свята заступниця Парижа відвела від міста орди Аттіли.

Донья Єлена також відвідувала церкви, але тільки найближчі. Якось надвечір дон Марсело помітив, як своячка заходить до церкви святого Гонорія Ейлауського. У храмі було повно вірян, а вівтар був устелений прапорами Франції та держав-союзниць. Серед натовпу, що молився, були не лише жінки. Денуає побачив чоловіків його віку, випростаних, поважних, що ворушили губами, втупивши у вівтар скляні очі, у яких відбивалися вогники свічок, немов світло загублених зірок… Побачив, і знову відчув заздрість… То були батьки, що згадували молитви свого дитинства, думаючи про синів на війні. Дон Марсело, який завжди байдуже ставився до релігії, ураз збагнув, навіщо потрібна віра. Йому захотілося молитися, як інші, молитися не за когось конкретно, а загалом — за всіх тих, хто б’ється й помирає за цю землю, яку сам він колись не став боронити.

Раптом його приголомшило побачене: дружина фон Гартротта опустилася навколішки поміж людей і здійняла благально-тривожний погляд до Розп’яття. Вона молила небеса за свого чоловіка — німця, який тієї миті, мабуть, усі свої сили із затятістю шаленця спрямовує на те, щоб якомога краще організувати винищення слабших; вона молилася за дітей — офіцерів прусського короля, які з револьвером у руці заходили в села й містечка, женучи перед собою нажаханий до нестями люд, а позаду себе лишаючи згарища і смерть. І ця мольба змішуватиметься з мольбою матерів, що благають Бога захистити ту молодь, яка має зупинити варварів, із мольбою батьків, суворих і наче закам’янілих у своєму горі!..

Він ледве стримав себе, щоб не закричати, і вийшов з храму. Його своячка не має права стояти навколішках серед тих людей.

— Треба було її вигнати, — обурено пробурчав дон Марсело. — Своїми безглуздими молитвами вона лише збиває Бога з пантелику.

Однак, попри всю злість, він мусив терпіти її у своєму домі та ще й приховувати її другу національність, набуту в шлюбі.

Це було неабияке випробування для дона Марсело — стежити за словами, коли родина збиралася в їдальні. Він прагнув уникнути істерик своячки, що вдарялась у сльози й зітхання за найменшої нешанобливої згадки про свого героя; лякали його також і нарікання дружини, завжди готової захищати сестру, наче та була жертвою… Це ж треба, щоб чоловік його вдачі змушений був у власному домі пильнувати язика й висловлюватися натяками!.. Єдина втіха, яку він собі дозволяв, — це повідомляти новини про воєнні дії. Французи вже вступили у Бельгію. «Як видається, боші[100] дістали добрячого прочухана». Найменшу сутичку кавалерії, звичайне зіткнення передових загонів він вихваляв так, наче то був вирішальний бій. «У Лотарингії ми теж дали їм чосу…» Аж раптом фонтан оптимізму немовби пересох. У світі, якщо судити з новин, не відбувалося жодних надзвичайних подій. Газети й далі публікували історійки про війну, але не розповідали нічого по-справжньому важливого. Уряд виступав із розпливчастими повідомленнями, гучними, але порожніми. Денуає занепокоївся: внутрішнє чуття остерігало його про небезпеку. «Щось не так, — думав він, — якась деталь у механізмі зламалася».

Брак новин дивним чином збігся з пожвавленням доньї Єлени. Цікаво, з ким спілкується ця жінка? З ким зустрічається, коли виходить на вулицю?.. З тим самим виразом нещасної жертви, зі скорботним поглядом і дещо скривленими вустами, вона все сипала зрадницькими словами. Яка ж то була мука для дона Марсело — слухати ворога, якого він прихистив у себе вдома!.. Французів розбито вщент і в Лотарингії, і в Бельгії. Частина військ розбіглася, багато потрапило в полон, безліч гармат втрачено.

— Брехня! Перебільшення! Німецькі підступи! — горлав Денуає, а Чічі з дівчачим нахабством реготала над розповідями берлінської тітки.

— Не знаю, не знаю, — зловтішно відказувала та. — Може, це й неправда. Принаймні я таке чула…

Її шуряк обурився. Де вона таке чула? Хто їй повідомляє такі новини?..

І, щоб зігнати злість, узявся клясти ворожих шпигунів і дорікати за недбальство поліції, що не перешкоджає ховатися в Парижі стільком німцям. Аж раптом припнув язика, подумавши про власну поведінку. Нехай і проти волі, але він також переховує ворога.

Відставка воєнного міністра і створення уряду національної оборони переконали дона Марсело, що відбувається щось серйозне. Сльози й тривоги доньї Луїси посилили його хвилювання. Добра жінка більше не поверталася з церков сповнена героїчного захвату. Розмови віч-на-віч із сестрою виповнювали її жахом, з яким вона потім ішла до чоловіка.

— Усе втрачено… Тільки Єлена каже правду.

Денуає подався до сенатора Лакура. Той знав усіх міністрів: ніхто не був краще за нього поінформований про те, що відбувається.

— Так, мій друже, — сумно мовив «державний муж», — ми зазнали двох значних поразок — під Моранжем і Шарлеруа, на сході й на півночі. Ворог ось-ось ступить на французьку землю… Але наше військо не розгромлене, воно відступає організовано. Фортуна ще може перемінитися. Це велике нещастя, авжеж, але ще не все втрачено.

Почалися — дещо запізно — приготування до оборони Парижа. Форти озброїли новими гарматами; за офіційним наказом знесли хатини, що протягом років миру постали на території за мурами міста; дерева заміських алей вирубали, щоб розширити горизонт; проходи в старих мурах забарикадували мішками з піском і колодами. Глядьки сновигали околицями, витріщаючись на огорожі з колючого дроту й свіжовириті окопи. Булонський ліс заполонила худоба. Корови та вівці громадилися на акуратних моріжках довкола величезних копиць сухої люцерни. Забезпечення харчами непокоїло всіх, бо ж у пам’яті ще були свіжі спогади про ті страждання від голоду, яких парижани зазнали під час облоги 1870 року. Освітлення вулиць щоночі дедалі тьмянішало. Натомість небо невпинно креслили снопами світла прожектори. Страх повітряного нападу посилював занепокоєння. Страхополохи розповідали про цепеліни, наділяючи їх нездоланною силою, перебільшуючи, як завжди, коли йдеться про таємничу загрозу.

Донья Луїса гнітила чоловіка своєю панікою. Він цілісінькі дні проводив у постійній тривозі, змушений підбадьорювати дружину, що тремтіла від страху і хлипала:

— Вони прийдуть сюди, Марсело! Серце підказує мені, що вони прийдуть! Я не можу так жити. Дівчинка… наша дівчинка!

Вона сліпо брала на віру все, що їй казала сестра, і єдине, у чому сумнівалася, — це в шляхетності й дисципліні тих військ, у яких служили небожі. Розповідям про звірства, вчинені над жінками в Бельгії, вона довіряла так само, як і Єлениним словам про ворожий наступ.

— Дівчинка, Марсело… наша дівчинка!

Тим часом їхня дівчинка, об’єкт цих хвилювань, слухаючи матір, реготала із зухвальством здорової молодості:

— Нехай приходять! Я радо зустрінуся з цими негідниками лице до лиця.

І вона стискала пальці правої руки, немовби тримаючи в ній кинджал помсти.

Батько врешті-решт стомився від цього всього. У нього ще лишалася одна велетенська автівка, і можна було найняти шофера, який керував би нею. Сенатор Лакур виклопотав дозвіл на подорож для сім’ї, і Денуає дав дружині наказ тоном, який не передбачав заперечної відповіді. Вони вирушать до Біаррица або до якогось літнього курорту на півночі Іспанії. Майже всі родини південноамериканців уже подалися в тому напрямку. Донья Луїса все ж спробувала опиратися. Як же вона поїде без чоловіка?! За стільки років подружнього життя вони жодного разу не розлучалися. Але похмуре «ні» дона Марсело обірвало всі її заперечення. Він лишається. Тоді бідолашна жінка побігла на Рю-де-ла-Помп. Нехай хоч її хлопчик поїде разом із ними!.. Але Хуліо заледве вислухав матір. Він теж залишиться! Урешті-решт помпезний автомобіль рушив на південь, забравши донью Луїсу, її сестру, яка радо погодилася на цю втечу від таких любих їй кайзерівських військ, і Чічі, задоволену з того, що війна дала їй змогу відвідати популярні пляжі, на яких частенько відпочивали її подруги.

Дон Марсело зостався сам-один. Мідяношкірі служниці подалися залізницею за господинями. Спершу самотність бентежила: йому незвично було вечеряти в ресторані й повертатися до просторих і порожніх кімнат, які ще зберігали сліди життя його родини. Інші квартири в будинку також стояли пусткою. Усі мешканці були або іноземці, які тишком повиїжджали, або заможні французи, яких війна заскочила, коли вони літували у своїх заміських маєтностях.

Прогулюючись, він несамохіть завертав на Рю-де-ла-Помп і здалеку позирав на великі вікна синової студії. Цікаво, що зараз робить Хуліо?.. Певно, і далі провадить веселе й марне життя. Для людей його ґатунку не існує нічого, крім власних егоїстичних і дріб’язкових забаганок.

Денуає був задоволений своїм рішенням лишитися. Поїхати з родиною видавалося йому мало не злочином. Досить йому тих докорів сумління, що мордували його через утечу до Америки. «Ні, вони не прийдуть, — раз по раз із затятим оптимізмом повторював він собі. — У мене передчуття, що вони не дійдуть до Парижа. А якщо дійдуть!..» Убезпечивши родину, він почувався радісно та безтурботно, його виповнювала молодеча відвага. Вік і хворощі не давали йому змоги воювати в чистому полі, але він цілком міг стріляти з гвинтівки, сидячи в окопі й не боячись смерті. Нехай приходять!.. Денуає палко жадав цього, наче той сумлінний боржник, що прагне якомога швидше виплатити давній борг.

На вулицях Парижа з’явилися численні гурти біженців з півночі та сходу Франції. Люди тікали від німецького наступу. Серед усіх оповідей цієї стражденної юрби, що не знала, куди податися, і не мала інших засобів до існування, крім людського милосердя, дона Марсело найдужче зачіпали замахи німців на приватну власність. Чуючи про розстріли й убивства, він стискав кулаки та вибухав лайкою, переповнений бажанням помститися. Але мародерство з дозволу командирів, плюндрування, а потім і підпали за наказом начальства видавалися йому такою нечуваною річчю, що він утрачав мову — немовби приголомшений настільки, що йому паралізувало розум. Як міг народ, що має закони, провадити війну, немов те плем’я індіанців, що нападає лише заради грабунку?.. Його глибока повага до права власності гнівно повставала проти такого блюзнірства.

Він почав непокоїтися за свій замок у Вілльбланш-сюр-Марн. Усе його паризьке майно враз видалося не надто важливим, якщо порівнювати з тим, що зберігалося в «історичному» маєтку. Там, прикрашаючи стіни похмурих зал, висіли найцінніші картини, там були меблі, здобуті в антикварів після запеклих битв на аукціонах, заповнені вщерть серванти, гобелени, столове срібло.

Дон Марсело подумки перелічував усі ці предмети, пильнуючи, щоб жоден не уник цієї уявної інвентаризації. Речі, про які він давно забув, зринали в пам’яті, і страх їх утратити надавав їм нового блиску, збільшував їхню вагу й цінність. Але всі скарби Вілльбланша тьмяніли поруч з одним придбанням, яке Денуає цінував найбільше. Воно прославляло його величезні статки й було, мабуть, найкоштовнішим виявом розкоші, який міг собі дозволити навіть мільйонер.

«Золота ванна, — пригадав він. — Там моя золота ванна».

Цю купіль із дорогоцінного металу дон Марсело придбав на розпродажі, вважаючи таку покупку вінцем своєї багатої колекції. Він не знав напевне її походження: може, вона була власністю родовитих вельмож, а може, завдячувала своїм існуванням забаганці марнолюбної кокотки. Він та його родина витворили справжню легенду довкола цієї золотої посудини, оздобленої лев’ячими лапами, дельфінами й погруддями наяд. Поза всяким сумнівом, вона належала королям! Чічі серйозно запевняла, що це була купіль самої Марії-Антуанетти. Уся родина погодилася, що помешкання на авеню Віктора Гюґо надто скромне й міщанське для такої розкішної речі, і вирішила зберігати її в замку, де вона не буде використовуватись, а стоятиме шанована й урочиста, як музейний експонат… І тепер ця ванна разом з іншими скарбами, які він так старанно збирав, дістанеться ворогам, якщо ті дійдуть до Марни?.. Е ні! Його натура ощадливого господаря ладна була на казна-яке геройство, щоб цього не допустити.

Кожен день приносив нову хвилю тривожних новин. Газети повідомляли мало, а уряд говорив туманною мовою, яка занурювала душу в стан розгубленості. Правда, попри це, пробивала собі шлях таємничим способом, підштовхувана песимізмом панікерів і каверзами ворожих шпигунів, що й далі переховувалися в Парижі. Люди пошепки переказували одне одному фатальні вісті: «Німці вже перетнули кордон…» — «Німці вже в Ліллі…» Ворог просувався зі швидкістю п’ятдесят кілометрів за день. Прізвище фон Клюк[101] звучало дедалі частіше. Англійські й французькі війська відступали, намагаючись уникнути оточення. Дехто вже очікував нового Седану[102]. Денуає, щоб відстежувати просування ворога, вирушав на Північний вокзал. Відстань, на яку можна було подорожувати в північному напрямку, щодня скорочувалася. Оголошення про те, що продаж квитків до певних станцій припиняється, означали, що ці міста одне за одним потрапляли до рук окупантам. Територія держави невпинно зменшувалася — зі швидкістю п’ятдесят кілометрів за день. Маючи годинник перед очима, можна було вирахувати точну годину, коли перші загони німецьких уланів віддадуть списами салют Ейфелевій вежі на обрії. Потяги прибували переповнені й вивантажували з вагонів юрмища люду.

І саме в цю мить загального переполоху дон Марсело прийшов до свого друга сенатора й ошелешив його вкрай неочікуваним проханням. Він хотів негайно податися до свого замку. Коли всі тікали з півночі до Парижа, Денуає мусив їхати в протилежному напрямку. Сенатор не йняв віри власним вухам.

— Ви збожеволіли! — вигукнув він. — Із Парижа справді треба їхати, але ж не на північ, а на південь. Я кажу це лише вам, і, прошу, не розповідайте нікому, бо це таємниця. Ми вирушаємо з хвилини на хвилину, усі: президент, уряд, парламент. Ми переїдемо до Бордо, як у сімдесятому. Ворог невдовзі буде тут: це справа кількох днів… може, й годин. Нам небагато відомо про те, що відбувається, але всі новини невтішні. Військо тримається міцно, воно досі боєздатне, але відступає… відступає і здає позиції… Повірте мені, найрозумніше покинути Париж. Ґаллієні[103] боронитиме його, але оборона буде важка й сповнена страждань… Та навіть якщо Париж упаде, це не означає, що впаде Франція. Ми воюватимемо й далі, хай навіть опинимось на кордоні з Іспанією… Але все це сумно, дуже сумно!

І він запропонував узяти товариша з собою в Бордо, про втечу до якого на цю мить майже ніхто ще не знав. Але Денуає похитав головою. Ні, він хоче їхати до Вілльбланша. Там його меблі… його коштовні придбання… його парк.

— Але ж вас візьмуть у полон! — запротестував сенатор. — Можливо, навіть уб’ють!

Дон Марсело у відповідь лише байдуже стенув плечима. Він почувався на силі битися з усім німецьким військом, щоб захистити своє майно. Головне — дістатися до замку, а тоді нехай лишень хто посміє торкнутися того, що належить йому!.. Сенатор зачудовано дивився на цього буржуа, розгніваного зазіханням на його право власності. Він пригадав собі тих арабських купців, зазвичай мирних і незлобивих, що б’ються до смерті, люто, наче дикі звірі, коли розбійники-бедуїни нападають на них, щоб відібрати товар. Сперечатися не випадало: про власну долю кожен мав думати сам. Лакур урешті-решт поступився товаришеві. Якщо дон Марсело так цього бажає, він йому допоможе. І завдяки своєму впливові сенатор домігся, щоб Денуає того ж вечора виїхав військовим потягом, що прямував назустріч армії.

Ця подорож дала донові Марсело змогу побачити зблизька той надзвичайний рух, що через війну розгорнувся на залізниці. Дорога, яку потяг зазвичай долав за дві години, цього разу розтягнулася на чотирнадцять. Товарні вагони були завантажені провізією і боєприпасами, двері — зачинені й опломбовані. У вагоні третього класу розмістилася варта потяга — взвод солдатів територіальної армії[104]. Денуає їхав у другому класі разом із лейтенантом, що ними командував, і кількома офіцерами, які мали долучитися до своїх частин, завершивши мобілізаційні заходи в містах, де розташовувалися до війни. Вагони у хвості потяга везли їхніх коней.

Поїзд раз по раз зупинявся, щоби пропустити інші, які везли солдатів на фронт або біженців — до Парижа. Ці другі були складені з вантажних платформ, на яких юрмилися жінки, діти й старі разом із клунками, валізами та візками, якими переносили й перевозили залишки домашнього скарбу. Вони скидалися на мандрівні табори, що змушені були годинами, а то й цілими днями простоювати на запасних коліях, поступаючись дорогою потягам, які поспішали на фронт, гнані нагальними потребами війни. Біженці, звиклі до нескінченних зупинок, висипали з вагонів і розміщувалися довкола нерухомого локомотива або ж розбрідалися по придорожніх полях.

На станціях, що мали бодай якесь значення, на всіх коліях стояли вервечки вагонів. Паротяги нетерпляче свистіли, кваплячись рушати. Гурти солдатів, не знаючи напевне, котрий поїзд їхній, метушилися, сідали до одних вагонів, помилялися, пересідали до інших. Залізничники, спокійні й утомлені, ходили туди-сюди, скеровуючи людей, пояснюючи що до чого й порядкуючи горами вантажу.

У потягу, що віз Денуає, вартові спали, призвичаєні до одноманітної служби. Доглядачі коней відчинили розсувні двері вагонів і посідали на краю, звісивши ноги. Поїзд повільно сунув крізь ніч темними полями, зупиняючись перед червоними ліхтарями, щоб довгими гудками повідомити про себе. На деяких станціях їх зустрічали вбрані у біле дівчата з кокардами й прапорцями на грудях. Вони стояли там день і ніч, чергуючись, щоб не пропустити жодного потяга, і пропонували солдатам почастунки в кошиках і на тацях: хліб, шоколад, фрукти. Багато хто, пересичений, намагався опиратися, але зрештою змушений був поступитися під засмученими поглядами дівчат. Навіть Денуає не уникнув цих дарів патріотичних юнок.

Більшу частину ночі він провів у розмовах із супутниками. Офіцери мали тільки приблизні уявлення, де шукати свої частини, позиції яких змінювалися щодня через воєнні дії. Але, вірні обов’язку, вони їхали на пошуки, сподіваючись встигнути до вирішальної битви. Командир варти здійснив уже кілька таких подорожей і був єдиний, хто чітко усвідомлював становище. Відстань, яку долав потяг, щоразу зменшувалася. Усі видавалися спантеличеними. Чому вони відступають?.. Авжеж, військо зазнало невдачі, але було боєздатне й мало, на думку офіцера, тут-таки стати до бою. Відступаючи, вони відкривали ворогові шлях, давали йому змогу спокійно просуватися вперед. Як далеко їм ще відходити?.. А вони ж два тижні тому обговорювали в казармах, де саме в Бельгії завдати противнику смертельного удару і з яких напрямків наступати на Німеччину!..

Утім, попри розчарування відступом, у його словах не помітно було зневіри. Невизначена, але тверда надія брала гору над сумнівами: тільки головнокомандувач достеменно знає, що відбувається. І Денуає притакував зі сліпим захватом, який у нього викликали ті, до кого він почував довіру. Жоффр тямить, що робить! Спокійний і поважний полководець урешті-решт дасть усьому раду. Не варто сумніватися в його щасливій зірці: він із тих, за ким завжди лишається останнє слово.

На світанку Денуає вийшов із вагона.

— Щасти вам! — попрощався він і потиснув руки мужнім молодикам, які невдовзі, можливо, загинуть.

Колія несподівано виявилася вільною, і потяг одразу рушив далі, а дон Марсело лишився сам на станції. За нормальних часів звідси до Вілльбланша ходив приміський поїзд, але тепер його скасували через брак персоналу. Машиністів та інших працівників перевели на важливіші лінії, заповнені військовим транспортом.

Щоб дістатися до замку, він намагався за щедру винагороду найняти коня або хоча б простого воза, запряженого бодай якоюсь тягловою твариною, та марно. Найкращі транспортні засоби забрала мобілізація, а решту — утікачі від війни. Іншої ради не було, окрім як іти пішки п’ятнадцять кілометрів. Старий не завагався: уперед, кроком руш! І попростував білою куряною дорогою, що прямою стрічкою тяглася поміж безкраїх ланів. Одноманіття краєвиду де-не-де порушували купки дерев, зелені живоплоти й дахи кількох садиб. На полях після нещодавніх жнив їжилася стерня, здіймалися жовті копиці соломи, що вже починали темніти, набираючи відтінку тьмяного золота. Над огорожами пурхали пташки, стріпуючи з пір’я вранішню росу.

Перші промені сонця обіцяли спекотний день. Довкола копиць Денуає помітив рух: якісь люди прокидалися, обтріпували й поправляли одяг, будили тих, хто ще спав. То були біженці, що заночували поблизу станції, чекаючи на потяг, який повезе їх далі, хоч і не знали до ладу, куди хочуть їхати. Одні тікали з віддалених департаментів[105]: вони чули гарматні постріли, бачили, як війна наближається до них, і ось уже кілька днів ішли куди очі ведуть. Інші, заразившись їхнім страхом, і собі подалися навтьоки, щоб не зазнати таких самих жахіть… Денуає побачив матерів із немовлятами на руках; зболених старців, що могли пересуватися тільки спираючись однією рукою на костур, а другою — на плече когось із рідних; зморщених і нерухомих, наче мумії, бабусь, що спали й подорожували у візках. Сонце побудило це нещасне зборисько, і, прокинувшись, вони ходили на важких, закляклих після ночі ногах, шукаючи тих, із ким були напередодні. Багато хто рухався до станції, сподіваючись, що цього новонародженого дня їм пощастить більше, і потяг, якого досі не було, нарешті приїде. Інші простували вздовж колії, гадаючи, що в іншому місці удача буде до них прихильнішою.

Дон Марсело йшов цілий ранок. Пряма біла смужка дороги рясніла гуртиками людей, що тяглися назустріч і здалеку скидалися на вервечку мурашок. Йому не трапився жоден подорожній, який рухався б у тому самому напрямку, що й він. Усі тікали на південь і неабияк дивувалися, зустрівши цього містянина у доброму взутті, солом’яному капелюсі і з прогулянковою тростиною в руці. Мабуть, уважали його за якогось урядовця, бачачи, як він сам-один простує туди, звідки вони тікають, налякані війною.

Опівдні в придорожній корчмі йому вдалося добути кусень хліба, дещицю сиру й пляшку вина. Корчмар пішов на війну, його дружина стогнала в ліжку. Мати — глухувата старенька, оточена онуками, — споглядала з порога валку втікачів, що сунули повз корчму ось уже третій день.

— Чого вони всі тікають, пане? — запитала вона Денуає. — Війна ж — то тільки для солдатів. Ми, селяни, нікому не чинимо лиха. Чого нам боятися?

Чотири години по тому, спускаючись схилом — одним із тих, що утворюють долину Марни, — він побачив удалині дахи Вілльбланша, що скупчилися довкола церковної дзвіниці, та грифельно-сірі дахи замкових веж, що визирали з-поміж дерев.

Вулиці були порожні. Лише біля майдану дон Марсело зустрів кількох жінок, що сиділи перед хатами, як у спокійні літні надвечір’я мирних часів. Половина населення втекла, половина лишилася у своїх домівках, не бажаючи порушувати звичний триб життя й дурячи себе сліпим оптимізмом. Що їм зроблять пруссаки, якщо прийдуть?.. Вони не чинитимуть спротиву й виконуватимуть усі накази, а за віщо ж карати того, хто не чинить спротиву?.. Усе краще — міркували ці люди — ніж втратити оселі, які звели ще їхні прадіди і яких вони ніколи не покидали.

На майдані Денуає побачив гурт чоловіків — мера й найшанованіших мешканців містечка. І вони, і жінки вражено витріщалися на власника замку. Його появи тут аж ніяк не очікували. Тоді як люди юрмищами тікають до Парижа, цей парижанин приїхав сюди, щоб розділити їхню долю. На шкарубких, мов кора, обличчях недовірливих селян з’явилися приязні усмішки, погляди полагіднішали. Денуає віддавна був у поганих стосунках з усім містечком. Він затято обстоював свої права і не йшов на жодні поступки в питаннях власності. Частенько погрожував подати до суду на мера й запроторити до в’язниці половину Вілльбланша. Недруги відповідали йому тим, що підступно вдиралися на його землі, полювали на його дичину і докучали безглуздими позовами та судовою тяганиною… Ненависть до муніципалітету зблизила його з місцевим священником, який перебував у стані відвертої війни з мером. Утім, дружба з церквою виявилася такою самою безрезультатною, як і боротьба з державою. Священник — добряга, трохи схожий на Ренана[106], — переймався тільки тим, щоб витягнути з багатія якомога більше пожертв на бідняків, а своє добросердя поширював навіть на мародерів, які зазіхали на власність дона Марсело, і давав їм розгрішення.

Яким же далеким видавалося тепер це протистояння, що точилося ще місяць тому!.. Денуає з подивом побачив, як священник, ідучи з дому до церкви, привітався з мером дружньою усмішкою.

Після довгих років мовчазної ворожості вони зустрілися першого серпня перед церковною дзвіницею. Дзвін бив на сполох, повідомляючи про мобілізацію людей, що працювали на полях. Обидва вороги мимоволі подали один одному руки. Адже ж вони всі французи! Тепер мешканці Вілльбланша і ненависного власника замку зустріли з одностайною приязню. Йому довелося вітатися направо й наліво, тиснучи тверді долоні. За спиною чулися теплі вибачливі слова:

— Добрий чоловік, хіба що трохи важкий на вдачу…

І Денуає на кілька хвилин поринув у приємну атмосферу популярності.

Діставшись до замку, він вирішив, що воно того було варте, хай ноги йому й тремтіли від утоми. Ще ніколи парк не видавався йому таким просторим і величним, як цього літнього надвечір’я; ніколи не були такими прекрасними білі лебеді, що ковзали мертвою гладінню, подвоюючись у воді, наче в дзеркалі; ніколи так не вражала маєстатична споруда, перевернутий образ якої повторювався на зеленкуватій поверхні рову. Донові Марсело захотілося негайно оглянути хліви з худобою. Після цього він зазирнув до стаєнь і побачив, що вони порожні. Мобілізація забрала його найкращих робочих коней. Щезли й працівники. Управитель і слуги подалися до війська. У замку залишився тільки доглядач, хворий на сухоти чоловік років п’ятдесяти з лишком, і його родина, що складалася з дружини й доньки. Утрьох вони поралися по господарству, наповнюючи коровам ясла й коли-не-коли доячи їхні занедбані вим’я.

Зайшовши досередини, Денуає знову похвалив себе за ту рішучість, що привела його сюди. Як же можна покинути такі скарби!.. Він оглянув картини, серванти, меблі, гардини — усе, скупане в золоті останніх променів умирущого дня, — і відчув гордість від того, що володіє ними. Ця гордість виповнила його безглуздим, неймовірним зухвальством, немовби він був якоюсь гігантською істотою з іншої планети, а людство — мурашником, який дон Марсело міг легко розтоптати. Нехай вороги приходять! Він спроможний дати їм усім відсіч!.. Згодом, коли здоровий глузд вирвав його з цього героїчного марення, Денуає спробував заспокоїти себе таким самим безпідставним сподіванням на краще. Вони не прийдуть. Чому — він не знав, але серце казало йому, що вороги не дійдуть сюди.

Наступного ранку дон Марсело пішов оглядати штучні луки, які утворив був за парком. Побачивши, як вони занепали без догляду, він засмутився й узявся відкручувати крани, щоби полити пасовисько, яке вже починало сохнути. Виноградні лози п’ялися по дротяній огорожі, що правила їм за підпору. З-поміж листя визирали складені з кульок пірамідки — повні, майже стиглі грона. Хто ж збиратиме весь цей багатий урожай?..

По обіді він зауважив у містечку якийсь незвичний рух. Жоржетта, доглядачева донька, принесла новину, що головною вулицею їдуть величезні автівки, сила-силенна автівок із силою-силенною французьких солдатів. Невдовзі процесія викотила на дорогу, що бігла повз замок і вела до моста через Марну. То були вантажівки із закритими та відкритими кузовами. Під шаром затвердлого пилу й багнюки ще збереглися давні надписи — назви паризьких або регіональних установ і торгових фірм. Поруч із цими автівками, реквізованими у підприємців, їхали інші — ті, що колись були громадським транспортом. Вони викликали в Денуає те саме почуття, яке виникає, коли в незнайомій юрбі раптом упізнаєш обличчя друзів. То були паризькі автобуси, на яких досі вгорі було зазначено їхні колишні маршрути: Площа Марії Магдалини — Площа Бастилії, Пассі — Біржа тощо. Він, мабуть, безліч разів їздив у цих самих машинах — тепер постарілих за три тижні інтенсивного вжитку, з облущеними, пом’ятими та дірявими, як решето, боками й погнутими, розгвинченими деталями, що несамовито деренчали.

На деяких транспортних засобах був намальований білий круг із червоним хрестом посередині, інші були позначені літерами й цифрами, значення яких могли збагнути тільки втаємничені в секрети управління військами. Ці автівки, у яких тільки двигуни збереглися в новому і справному стані, везли солдатів, багато солдатів, проте всіх — поранених: із перев’язаними ногами й головами, блідими обличчями, яким давно не голена борода надавала ще більш змарнілого виразу, гарячковими очима, утупленими в простір, і розтуленими ротами, у яких немовби застиг зойк болю. В інших машинах їхали медики й медсестри. Колону супроводжували кілька взводів вершників. Поміж коней і автівок, що повільно сунули вперед, ішли пішки групи солдатів у розстібнутих або накинутих наопашки шинелях. То були поранені, що могли йти самостійно; деякі співали й жартували — хто з рукою на перев’язі, хто з головою, перемотаною бинтами, крізь які проступала кров.

Денуає закортіло щось для них зробити, але заледве він устиг роздати кілька пляшок вина й кілька буханців хліба — перше, що трапилося йому під руку, — як утрутився лікар і вилаяв його так, наче він скоїв який злочин. Мовляв, його частування могло призвести до фатальних наслідків. І донові Марсело довелося стояти край дороги, безсилому й сумному, і проводжати стражденну валку похмурим поглядом… Коли споночіло, транспорт із пораненими вже проїхав, і тепер дорогою тяглися сотні вантажівок: одні — щільно запечатані, як того вимагає перевезення вибухових речовин, інші — з ящиками и паками, від яких тхнуло старими харчами. За ними сунули череди биків, що у вузьких місцях збивалися в безладну купу й тупцювали на місці, доки палиця й понукання пастухів у кепі не змушували їх рухатися далі.

Ніч дон Марсело провів у роздумах. Отже, це таки був відступ, той, про який говорили в Парижі, але в який багато хто не хотів вірити. Відступ, який докотився сюди і якому не видно було кінця-краю, бо ж ніхто не знав, де він зупинитися. Денуає знов дурив себе малоймовірними надіями. Можливо, це відходять лише польові шпиталі та припаси — усе те, що розташовується в тилу армії. Може, війська прагнули позбутися обозу, щоб рухатися швидше, і відправили його автомобільними й залізничними дорогами далеко назад? Авжеж, саме так і мало бути. І гуркіт, що не стихав цілісіньку ніч, дон Марсело вперто тлумачив як рух машин із пораненими, боєприпасами та провізією, як то було вдень.

Над ранок його здолала втома і він заснув, а прокинувся, коли сонце вже підбилося високо. Перше, що він зробив, — це поглянув на дорогу. Вона була загачена людьми й конями, що тягли якісь предмети на колесах. Але люди несли гвинтівки й ішли батальйонами та полками, а предмети на колесах були гарматами. Армія відступала…

Денуає вибіг до дороги, щоб пересвідчитися.

На жаль! То були ті самі військові частини, які на його очах відправлялися з паризьких вокзалів на фронт… Ось тільки тепер вони мали геть інакший вигляд. Блакитні шинелі перетворилися на пожовкле лахміття; червоні штани знебарвилися до кольору погано випаленої цегли; черевики були грудками болота. Курява та піт в’їлися в западини й борозни на затятих обличчях із нещодавно відрослими гострими, як шпичаки, бородами. Вираз крайньої втоми на цих обличчях виказував бажання стати на перепочинок, спинитися на цьому самому місці й лишитися тут назавжди — лишитися, вбиваючи або вмираючи, але не ступити більше ні кроку. Натомість вони все йшли… йшли… йшли. Деякі марші тривали вже тридцять годин. Німці наступали їм на п’яти, і наказ був відходити, не ставати до бою і швидкими переходами уникати охоплювальних маневрів противника. Командири здогадувалися про настрій підлеглих. Вони могли вимагати від них пожертвувати життям, але наказувати відступати вдень і вночі, безупинно тікати від ворога, коли бійці не вважали себе переможеними, коли почували, як усередині закипає скажена лють — мати героїчних учинків… Наказувати таке — це вже занадто!.. Розпачливі погляди зверталися до безпосереднього командира, до старших офіцерів, до самого полковника. Вони більше так не можуть! Такий шалений, виснажливий марш лише за кілька днів — і заради чого?.. Офіцери, яким було відомо не більше, ніж простим солдатам, здавалося, відповідали їм очима так, наче знали про якийсь таємний план: «Збадьоріться! Ще трохи… Невдовзі це закінчиться».

Коні — дужі, але позбавлені свідомого мислення — виявилися менш витривалими, ніж люди. Вигляд вони мали жалюгідний. Невже то були ті самі сильні, лискучі жеребці, які на початку серпня гордо виступали паризькими вулицями? Три тижні війни зістаріли й виснажили їх. Потьмянілими поглядами коні неначе благали милосердя. Вони були такі худющі, аж їм випинали ребра, а вирячені очі, здавалось, мало не вилазили з орбіт. Упряж обшмульгала шкуру до кривавих саден. Вони рухалися вперед, напружуючи останні сили, немовби незбагненні для них потреби людини були вищі за їхні несвідомі інстинкти. Деякі не могли йти далі й падали на землю, кидаючи своїх товаришів по запрягу. Денуає бачив, як артилеристи швидко знімали з них збрую і відпихали знеможених коней з дороги, щоб ті не заважали рухові. Вони так і лишалися лежати на узбіччі, голі скелети без упряжі, із задерев’янілими ногами й осклілими очима, якими немовби стежили за мухами, що вже кружляли, принаджені цим злиденним падлом.

Пофарбовані сірим гармати, лафети, передки[107] — усе, що колись дон Марсело бачив чистеньким і блискучим, виґлянсуваним з тою любов’ю, з якою чоловіки від давніх-давен дбають за зброю, навіть старанніше, ніж жінки — за хатнє начиння, — усе це тепер було брудне, зужите й занедбане: обліплені багнюкою колеса, покритий кіптявою пострілів метал, замшіла від вологи сіра фарба.

Там, де було вільне місце, у проміжках між артилерійськими батареями й піхотними полками, сунули жалюгідні юрби цивільних, яких війна гнала вперед, — цілі села та містечка, що знялися з місця й відступали разом з армією. Якщо їх наздоганяв черговий підрозділ, їм доводилося сходити на узбіччя і плентати полями, але щойно в колоні військ з’являвся просвіток, біженці верталися на білу рівну поверхню дороги. Серед них були матері, які штовхали візки з горами хатнього скарбу й малятами на них; хворі, що ледве волочили ноги; похилі старці, яких несли на плечах онуки; дідусі, що тримали дітей на руках; бабусі, за спідниці яких, наче виводок пташат, мовчки чіплялася малеча.

Тепер уже ніхто не заперечував проти щедрості господаря замку. Здавалось, увесь його льох пролився на дорогу рікою вина. Викочували бочки з останнім урожаєм, і солдати підставляли під червоний струмінь металеві казанки, які носили на поясі. Потім на світ божий почали видобувати пляшки з вином, від наймолодших до найстарших, які миттю зникали в цьому людському потоці, що все плинув і плинув. Денуає з гордістю споглядав наслідки свого частування. На суворих обличчях знову з’являлися усмішки; по рядах застрибали французькі жарти; відходячи, солдати затягували пісень.

Згодом дон Марсело опинився на майдані Вілльбланша серед кількох офіцерів, що давали коням короткий відпочинок, перш ніж знову долучитися до колони. З насупленими чолами й похмурими поглядами, вони говорили про цей незбагненний для них відступ. Кілька днів тому під Ґізом вони завдали поразки німецьким військам, що переслідували їх. А проте відходили далі, підкорюючись чіткому й суворому наказу.

— Ми не розуміємо… — казали вони. — Нічого не розуміємо.

Могутня хвиля тягла за собою цих людей, що прагнули битися, але мусили день у день організовано відступати. Усіх мордували ті самі сумніви: «Ми не розуміємо». І ці сумніви робили ще тяжчим безперервний марш, який тривав день і ніч лише з короткими постоянками, що їх переривали командири, які постійно боялися опинитися відрізаними від решти війська: «Ще трохи, синки. Збадьоріться! Невдовзі вже відпочинемо». Відступаючи, колони долали сотні кілометрів. Денуає бачив тільки одну з них. У цей самий час точнісінько так само відходили багато інших колон, долаючи половину Франції. Усі вони рухалися назад так само покірливо й збентежено, і солдати, певна річ, повторювали ті самі слова, що й офіцери: «Ми не розуміємо… Нічого не розуміємо».

Ураз дон Марсело відчув смуток і розгубленість цих військовиків. Він теж нічого не розумів. Він бачив те, що й усі: німці просувалися на французьку територію без жодного серйозного опору; цілі департаменти, міста, села й громади підпадали під владу ворога, тимчасом як військо, обернувшись спиною, невпинно відступало. Його запал одразу змалів, наче повітряна кулька, з якої випустили повітря. Повернулася зневіра. Війська демонстрували дисципліну і бойовий дух, але що з того, коли вони відходили майже без бою, не маючи змоги через суворий наказ захистити рідну землю? «Те саме, що й у сімдесятому, — думав Денуає. — Порядку наче трохи більше, але результат буде той самий».

Немовби у відповідь на свої безрадісні думки, він почув солдата, що розмовляв із якимось селянином:

— Ми відступаємо для того, щоб наскочити на бошів з більшою силою. Татко Жоффр покладе їх собі до кишені в тому місці й у той час, який сам обере.

Почувши ім’я головнокомандувача, Денуає збадьорився. Можливо, цей простий солдат, що зберіг свою віру в нескінченних гнітючих маршах, краще здогадувався про справжні наміри командування, ніж навчене й розважливе офіцерство.

Решту дня він провів, частуючи останні групи солдатів. Льох поступово порожнів. Денуає далі роздавав пляшки за датою виготовлення — тисячі пляшок, нагромаджених у підземеллях замку. Уже коли споночіло, вúна, укриті шаром багаторічного пилу, дісталися солдатам, які видавалися найслабшими. Що далі, то сумніший вигляд мала колона. Знесилені й обшарпані, відсталі солдати ледве пересували стерті до крові ноги. Деякі позбувалися взуття — цього знаряддя тортур — і йшли босоніж, перекинувши через плече важкі черевики й лишаючи на дорозі червоні плями. Але всі, хоч і падали від смертельної втоми, не кидали зброї і спорядження, пам’ятаючи про ворога, який був близько.

Багатьох неабияк дивувала така щедрість Денуає. Вони звикли до того, що під час цього походу рідною землею їм повсякчас доводилося боротися з егоїзмом господарів. Ніхто нічого їм не пропонував. Налякані небезпекою селяни ховали всі свої харчі й відмовлялися бодай чимось допомогти краянам, які билися за них.

Цієї ночі дон Марсело знову погано спав у своєму розкішному ліжку з балдахіном, що колись належало — як переконували продавці — Генріхові IV. Війська вже не тяглися безперервною валкою. Коли-не-коли замок минав поодинокий батальйон, артилерійська батарея чи кавалерійський загін — ар’єргард, що займав позиції на околицях містечка, захищаючи відхід головних сил. Глибока тиша, що настала після гамору тих переходів, пробудила в його душі сумніви й неспокій. Що він тут робить, коли всі збройні сили відступили? Чи не божевілля лишатися тут?.. Одначе в думці відразу ж зринали всі його багатства, що зберігалися в замку. Якби ж то він міг їх звідси вивезти!.. Але це було неможливо: він не мав ані часу, ані засобів для цього. До того ж його затята натура сприймала таку втечу як річ ганебну. «Коли вже щось почав, то треба доводити справу до кінця», — подумки повторював дон Марсело. Він приїхав сюди, щоб захистити свою власність, і не випадало тікати за перших ознак небезпеки…

Коли наступного ранку він спустився у Вілльбланш, то вояків майже не побачив. Тільки ескадрон драгунів лишився в околиці, щоби прикривати відступ останніх частин. Вершники їздили лісами, підганяючи відсталих і вступаючи в бій з передовими ворожими загонами. Денуає пройшов аж до краю містечка. Драгуни перегородили вулицю барикадою з возів і меблів. Спішившись, із карабінами в руках, вони пильно стежили з-за цієї перешкоди за безлюдною білою стрічкою дороги, що слалася між двома залісненими пагорбами. Час від часу лунали поодинокі постріли, схожі на ляск батога.

— Наші, — казали драгуни.

То були останні відділи, що обстрілювали передові ватаги уланів. Кавалерія мала завдання вступати в сутички з противником, постійно чинити йому опір, відкидаючи німецькі загони, які намагалися втиснутися між колонами, що відступали.

Денуає побачив, як дорогою надходили останні відсталі піхотинці. Вони не йшли, а пленталися, зусиллям волі рухаючи себе вперед, але занімілі, збиті до крові ноги зраджували їм. Це були ті, хто, помираючи від утоми, сідав край дороги, щоби бодай хвильку відітхнути без тягаря речмішка, щоб звільнити ноги зі шкіряної в’язниці черевиків, щоб обтерти піт. Та коли вони збиралися йти далі, то не могли підвестися. Тіла їхні немов кам’яніли. Страшна змора занурювала їх у стан заціпеніння. Вони споглядали, як повз них, неначе на якомусь чудернацькому параді, проходило військо — батальйони за батальйонами, батареї, загони кіннотників. Згодом — тиша, ніч, шарпаний жахіттями сон на камінні, у пилюці. На світанку їх розбудили вершники, що об’їжджали околицю в пошуках відсталих солдатів. Гай-гай! Вони неспроможні були зрушити з місця. Драгунам із револьверами в руках доводилося вдаватись до погроз, щоб розбуркати їх. Лише знання того, що ворог близько і ті, хто відстане, потраплять у полон, на коротку хвилю давало їм сил. Вони сяк-так зводилися на хиткі ноги й волочилися, спираючись на рушницю, як на ціпок.

Багато з них були молодими чоловіками, що постаріли за годину і тепер шкандибали, наче немічні старці. Бідолахи! Далеко їм не дійти. Вони прагнули наздогнати колону, але ввійшовши до містечка, благальними очима дивилися на хати. Жага зайти всередину й відпочити була така сильна, що солдати забували про близькість ворога.

Вілльбланш спорожнів іще більше. Минулої ночі частина мешканців утекла, заразившись страхом від тої юрби, що відступала разом із армією. Мер і священник лишилися. Міський голова, вражений несподіваним приїздом власника замку і його дивовижною щедрістю, замирився з ним і підійшов, щоб повідомити новину. Інженери замінували міст через Марну. Чекають лише на драгунів, щоб підірвати його. Якщо дон Марсело хоче покинути Вілльбланш, то це остання нагода.

Денуає знову завагався. Лишатися тут — це таки божевілля. Але один погляд на шпичаки замкових веж, що визирали з-над верховіття дерев, розвіяв його сумніви. Ні, ні…

— Коли вже щось почав, то треба доводити справу до кінця.

Показалися останні загони драгунів, які то там, то інде виринали з лісу на дорогу. Коні йшли поволі, немовби вершникам не хотілося відступати. Ті, з карабінами в руках, раз по раз озиралися, готові будь-якої миті спинитися й стріляти. Кавалеристи, що вартували за барикадою, уже сиділи верхи. Ескадрон вишикувався, пролунали накази офіцерів, і драгуни жвавим клусом під супровід металічного брязкоту рушили геть.

Дон Марсело лишився на самоті біля барикади. Запала глибока й напружена тиша, немовби весь світ раптово збезлюднів. Два покинуті пси кружляли довкола нього й лащилися, ніби прохаючи захисту. Вони нюшили землю, але не могли взяти сліду господарів на дорозі, стоптаній і розбитій тисячами ніг. Зголоднілий кіт закрадався за пташками, що почали злітатися сюди. Несміливо пурхаючи, вони дзьобали залишки вівса, що зосталися після коней. Нагодилася нічийна курка, щоб посперечатися за право на бенкет із крилатою зграєю, що доти переховувалася по кущах і під стріхами. У тиші відродилися шелест листя, дзижчання комах, літнє дихання нагрітої сонцем землі — усі ті звуки матері-природи, що неначе були стихли, налякавшись важкого тупоту людей зі зброєю.

Час немовби спинився. Денуає здалося, що всі попередні події — лише страшний сон. Той спокій, який огортав його, змушував сумніватися у правдивості всього побаченого.

Раптом ген-ген попереду, на вершечку пагорка, де біла стрічка дороги торкалася блакитного крайнеба, він помітив рух. То були два чоловіки верхи на конях — неначе два олов’яні солдатики, що якимось чином вибрались із ящика з іграшками. Дон Марсело зазвичай носив із собою бінокль, щоб оглядати околиці: чи ніхто, бува, не зазіхає на його володіння? Подивившись у нього, він побачив двох вершників зі списами, у сіро-зеленому однострої і головних уборах, вивершених горизонтальною пластиною… Це вони! Сумнівів не лишалося: Денуає бачив перед собою перших німецьких уланів.

Якийсь час вони стояли нерухомо, мовби оглядали обрій. Потім із темних заростей обабіч дороги почали з’являтися нові й нові улани, збираючись у загін. Обриси олов’яних солдатиків уже не вимальовувалися проти блакиті крайнеба — тепер тлом їм слугувала білість дороги, що поступово здіймалася над їхніми головами. Вершники повільно спускалися з пагорба — наче побоювалися засідки й пильно роздивлялися, що їх оточує.

Потрібно було припиняти спостереження й чимшвидше тікати звідси. Якщо німці його тут заскочать, буде біда. Та коли дон Марсело збирався опустити бінокль, йому в поле огляду потрапила дивовижна річ. Зовсім близько — здавалося, досить простягнути руку — він побачив чимало людей, які йшли, ховаючись за деревами по обидва боки дороги. Яким же було його здивування, коли він побачив, що це французи, адже всі мали на головах кепі. Звідки вони взялися?.. Він почав роздивлятися їх без бінокля, не відходячи від барикади. То були відсталі солдати в жалюгідному стані й розмаїтих одностроях — лінійні піхотинці[108], зуави, спішені драгуни. Упереміш із ними — лісові охоронці та сільські жандарми, до яких звістка про відступ дійшла запізно. Разом — чоловік п’ятдесят. Деякі були неушкоджені й бадьорі, інші лише надлюдським зусиллям трималися на ногах. Усі мали зброю.

Вони дісталися до барикади, постійно озираючись і стежачи з-під прихистку дерев за повільним просуванням уланів. На чолі цієї строкатої ватаги ішов офіцер жандармерії, літній та огрядний, із револьвером у правиці, настовбурченими від хвилювання вусами й убивчим блиском у блакитних очах під важкими повіками. Не звертаючи уваги на спостерігача, вони перебралися на цей бік барикади й рушили далі через містечко, коли раптом пролунав потужний вибух, що струсонув обрій попереду, аж задрижали будинки.

— Що то було? — запитав офіцер, уперше глянувши на Денуає.

Той пояснив: це щойно висадили в повітря міст. Жандарм зустрів цю новину лайкою, але його розгублена ватага, яку лише випадок звів разом, лишилася байдужою, мовби повністю втратила контакт із реальністю.

— Один біс де згинути — тут чи деінде, — мовив офіцер.

Багато хто з удячністю й миттєвою покірністю сприйняв це рішення, яке звільняло їх від тортур пішого походу. Утікачі мало не раділи вибухові, який відрізав їм дорогу. Без роздумів вони займали найбільш захищені позиції за барикадою. Інші розмістилися в покинутих будинках, двері яких ще раніше вибили драгуни, щоб скористатися горішніми поверхами. Усі видавалися задоволеними можливістю відпочити, нехай навіть і під час бою. Офіцер ходив від гурту до гурту й роздавав накази. Відкривати вогонь тільки на його команду.

Дон Марсело остовпіло спостерігав за цими приготуваннями. Поява групи залишенців була така швидка й несподівана, що йому досі здавалося, ніби він снить. Це все відбувається не наяву, а отже йому не загрожує жодна небезпека. І він далі стояв на місці, не чуючи офіцера, який лаяв його, наказуючи тікати. Отже ж дурний упертюх!..

Після вибуху вершників на дорозі побільшало. Вони виїжджали звідусіль і долучалися до першого загону. Тепер улани чвалували з упевненістю, що французькі війська покинули містечко.

— Вогонь!..

Довкола Денуає затріскотіло, немовби раптом обламалися всі гілки на деревах, які він бачив перед собою.

Стрімкий чвал ескадрону різко урвався. Кілька уланів покотилися по землі. Деякі відразу підвелися й відскочили на узбіччя, пригинаючись, щоби бути менш помітними. Інші так і зосталися лежати на спині чи на череві, безвладно розкинувши руки. Коні, лишившись без вершників, пустились полями навскач — повіддя метлялося на вітрі, а вільні стремена били в боки.

За якусь мить ошелешення від несподіванки та смертей минуло, і загін розсіявся, майже миттєво зникнувши в ліску.

Розділ IV.
Біля священного грота

Архенсола знайшов собі нове заняття — захопливіше, ніж позначати на карті позиції військ.

— Сьогодні я стежитиму за «голубом»[109], — казав друзям богемник. — Він з’являється з четвертої до п’ятої з точністю пунктуального гостя, що приходить на чай.

Щодня о зазначеній порі над Парижем ширяв німецький аероплан і скидав бомби. Цей акт залякування не викликав страху: парижани сприймали ці візити як незвичайне й цікаве видовище. Авіатори марно засипали місто німецькими прапорцями з глузливими повідомленнями про ганебний відступ французької армії та провал російського наступу. Брехня, усе брехня! Марно вони кидали бомби, руйнуючи мансарди, убиваючи або калічачи старих, жінок і дітей. «Кляті негідники!» — грозилися люди кулаком злісному комарові, заледве видному на висоті дві тисячі метрів, а після бомбардування проводжали його очима, переходячи з вулиці на вулицю, або ж стояли нерухомо на майданах, споглядаючи, як літак кружляє над містом.

Архенсола був одним із найсумлінніших спостерігачів. Рівно о четвертій він приходив на площу Згоди й, задерши голову та широко розплющивши очі, ставав поруч з іншими глядьками, поєднаними сердечним почуттям товариськості — немов постійні відвідувачі одного театру, що заприязнилися, раз по раз зустрічаючись на спектаклях. «Прилетить чи не прилетить сьогодні?..» Найбільше хвилювалися жінки. Деякі з них прибігали на площу розпашілі й засапані, неначе боялися запізнитися на виставу… Раптом лунав несамовитий крик: «Летить, летить!.. Онде він!..» Сотні рук вказували на невиразну цятку на горизонті. Люди притуляли до очей біноклі й далекогляди, а продавці ходили в натовпі, пропонуючи всіляке оптичне приладдя… І протягом години розгорталося захопливе видовище повітряного полювання, гучного та безуспішного.

Залізна комаха намагалася наблизитись до Ейфелевої вежі, від підніжжя якої лунали постріли, а з майданчиків на різних ярусах торохтіли й люто плювалися залізом кулемети. Літак закладав віраж над містом, і стрілянина розлягалася над дахами та у глибині вулиць. Стріляли всі: цивільні, що мали вдома яку-небудь зброю, солдати-гвардійці, англійські та бельгійські військові, що в цей час перебували в Парижі. Вони знали, що то марна справа, але стріляли, щоби бодай потривожити ворога, сподіваючись, що станеться диво і котрийсь постріл примхою випадку завдасть йому шкоди. Однак єдиним дивом було те, що стрільці не повбивали один одного своїм безладним і даремним вогнем. І все ж іноді якийсь перехожий падав, поранений заблуканою кулею.

Розохотившись від стрільби, Архенсола переходив з вулиці на вулицю, стежачи за летом ворожого птаха й силкуючись угадати, куди впадуть снаряди, щоби бути серед перших, хто дістанеться до розбомбленого будинку. Як шкода, що в нього нема такого карабіна, як у цих англійців в одностроях кольору хакі чи бельгійців у кашкетах з китицею на чолі!.. Урешті-решт «голуб», утомившись кружляти, летів геть. «До завтра, — думав іспанець. — Може, завтра буде цікавіше».

У вільні години між картографічними вправами та спогляданням повітряних вистав він тинявся довкола залізничних вокзалів — особливо довкола вокзалу д’Орсе[110], — спостерігаючи за юрмами, що тікали з Парижа. Раптове прозріння після всіх тих оманливих надій, які створив уряд своїми оптимістичними заявами; достеменне знання того, що німці вже близько, коли ще тиждень тому багато хто вважав їх розгромленими вщент; польоти аеропланів над Парижем, таємнича загроза цепелінів, — від усього цього значна частина містян тратилася глузду. Військові, що вартували вокзали, пропускали тільки тих, хто придбав квиток заздалегідь. Дехто цілими днями чекав своєї черги на виїзд. Найнетерплячіші рушали пішки, аби тільки якомога швидше опинитися за містом. Дороги почорніли від люду, що сунув у одному напрямку. Усі поспішали на південь — у автомобілях, каретах, на возах або й пішки.

Архенсола спокійно та незворушно спостерігав за цією масовою втечею. Він не мав наміру їхати. Богемник завжди захоплювався тими, хто був свідком облоги Парижа в 1870 році. Тепер і йому випала щаслива нагода на власні очі побачити не менш цікаву історичну драму. Про які ж неймовірні речі він зможе розповідати в майбутньому!.. Однак його дратувала неуважність і байдужість його теперішніх слухачів. Задоволений з того, що приніс новини, він повертався до студії, нетерпеливлячись переказати їх Хуліо, але той слухав його так, ніби й не чув. Того вечора, коли іспанець повідомив, що уряд, парламент, дипломатичний корпус і навіть актори «Комеді-Франсез» просто зараз виїжджають спецпотягами до Бордо, товариш у відповідь лише стенув плечима.

Денуає мав інші турботи. Того дня вранці він отримав листа від Маргарити: кілька поспіхом начерканих слів. Вона покидала місто: від’їжджала негайно разом із матір’ю. Бувай!.. І більше нічого. Паніка змушувала багатьох забувати про почуття, розривала тривалі стосунки, але Маргарита з її вдачею була вища за таке імпульсивне бажання тікати. Небагатослівність її повідомлення стривожила Хуліо. Чому вона не написала, куди їде?..

По обіді Денуає зважився на крок, який кохана йому завжди суворо забороняла. Він зайшов до будинку, де мешкала Маргарита, і довго розпитував консьєржку, щоб довідатися бодай щось. Балакуча жінка змогла задовольнити свою потребу в спілкуванні, якого вона виявилася позбавленою через раптову втечу мешканців та їхніх слуг. Пані з другого поверху — Маргаритина мати — покинула будинок останньою, хоч і погано почувалася після синового від’їзду. Вони — матір і донька — поїхали напередодні, але не сказали куди. Консьєржка знала тільки, що вони мали сісти на потяг на вокзалі д’Орсе. Мабуть, утікали на південь, як усі багатії.

Свої одкровення добра жінка доповнила припущенням, що донька видавалася вкрай схвильованою якоюсь звісткою з фронту. Начебто хтось із родини був поранений. Можливо, брат, але консьєржка не була певна. Стільки новин, вражень і несподіванок, що важко бути в курсі всіх подій! У неї самої чоловік на війні, і їй не бракує власних тривог.

«Куди ж вона подалася? — цілий день запитував себе Хуліо. — Чому не хоче, щоб я знав, де вона?..»

Коли ввечері товариш із виразом таємничості, що зазвичай супроводжує новину, яка ще не стала загальновідомою, повідав йому про переїзд урядовців, Денуає, замислено помовчавши якусь хвилю, лише відповів:

— Правильно роблять… Я теж поїду завтра, якщо вдасться.

Який сенс лишатися в Парижі? Його родина покинула місто. Батько — з того, що вдалося дізнатися Архенсолі, — теж виїхав, не сказавши куди. Після Маргаритиної загадкової втечі Хуліо зостався сам, і ця самотність викликала в нього докори сумління.

Того дня, прогулюючись бульварами, він випадково зустрів товариша — чоловіка уже в літах, із яким познайомився у фехтувальному гуртку, який колись часто відвідував. То був перший учасник цього гуртка, якого він побачив від початку війни, і вони заходилися разом згадувати спільних знайомих, які пішли до війська. Чоловік відповідав на запитання Денуає. Такий-то? Поранений у Лотарингії, тепер у шпиталі на півдні. Той? Загинув у Вогезах. А той? Зникнув безвісти в Шарлеруа… Цей сумний перелік тривав. Більшість, утім, були живі й героїчно билися на війні. Деякі фехтувальники іноземного походження — молоді поляки, англійці, що проживали в Парижі, громадяни південноамериканських республік — нещодавно записалися добровольцями. Їхній гурток повинен пишатися такою молоддю, що в мирний час вправлялася зі зброєю, а тепер була на фронті, важачи своїм життям… І Денуає відвів погляд, неначе боявся побачити у приятелевих очах насмішкуватий і запитальний вираз. Чому ж він не йде, як інші, боронити землю, на якій живе?..

— Завтра вирушаю, — повторив Хуліо, спохмурнівши на згадку про цю зустріч.

Збирався він, однак, не на війну, а на південь, куди прямували всі ті, хто від війни тікав. Наступного дня вранці Архенсола пішов по квиток до Бордо. Ціна грошей неабияк зросла, і своєчасно вручені п’ятдесят франків здійснили диво: у його руці опинився клаптик картону з номерком. Багато хто, здобувши його, частенько мусив чекати ще не один день, але іспанець сказав товаришеві:

— Квиток — на сьогодні. На вечірній потяг.

Збори були короткі. У потяги пускали лише з тим багажем, який пасажир міг нести в руках. Архенсола не захотів скористатися щедрістю Хуліо, що мав намір поділитися з ним грошима. Художника душ виповнювала героїчна рішучість, а героям багато не треба. Коротку промову Ґаллієні про оборону Парижа він узяв до серця і збирався стояти до останнього, так само як цей непохитний генерал.

— Нехай приходять! — драматично виголошував він. — Я чекатиму їх на своєму посту!..

Його постом була студія. Іспанець прагнув побачити події зблизька, щоб потім переказати їх прийдешнім поколінням. Зі своїми запасами їжі та вина він протримається довго. Крім того, Архенсола планував, щойно поїде товариш, запросити до себе деяких подруг, що мали проблеми з харчами й боялися самотності. Небезпека зближує хороших людей і додає нової привабливості втіхам спільного життя. У пам’яті зринули любовні розваги заручників якобінського терору, яких щохвилини могли відправити на гільйотину. Коли вже помирати, то келих життя треба вихилити одним духом!.. Студія на Рю-де-ла-Помп мала стати місцем шалених і відчайдушних оргій, наче той корабель, що сів на мілину з достатком припасів.

Денуає виїхав з вокзалу д’Орсе у вагоні першого класу й подумки похвалив владу за той порядок, із яким вона все організувала. Кожен пасажир мав своє місце. Але на вокзалі Аустерліц[111] на штурм потяга кинулася ціла людська лавина. Двері розчахнулися так, що, здавалося, ось-ось виламаються, а клунки й діти влітали через вікна, як снаряди. Люди грубо штовхалися, наче ті, хто рятується від пожежі. У купе на вісім осіб набивалося чотирнадцять; проходи були захаращені валізами, що правили за місця для сидіння новим пасажирам. Зникли всі соціальні дистанції. Селяни перлися до дорогих вагонів, гадаючи, що там буде просторіше, а ті, хто придбав квитки до першого класу, переходили до дешевших, марно сподіваючись, що там буде вільніше. На бічних коліях стояли, ще відучора чекаючи на годину свого від’їзду, довжелезні потяги, складені з вагонів для худоби. Ці хліви на колесах були заповнені людьми, що сиділи на дерев’яній підлозі або стільцях, принесених з собою. Кожен такий потяг скидався на табір, якому нетерпеливиться рушити в путь, а доки він стояв на місці, довкола росли купи засмальцьованих папірців та фруктових шкурок.

Настирні пасажири, штовхаючись, терпіли незручності й по-дружньому пробачали одне одному. «На війні як на війні», — казали вони, виправдовуючись. І кожен пхав сусіда, щоб відвоювати собі дещицю вільного місця і втиснути свої скромні пожитки поміж клунків, що лише дивом не падали людям на голови. Денуає помалу втрачав свої переваги від того, що першим сів у вагон. Йому шкода було цих бідолах, які чекали на потяг з четвертої ранку до восьмої вечора. Жінки охали від утоми, стоячи в проході, і з лютою заздрістю дивилися на тих, хто сидів. Діти плакали, скиглячи, як голодні козенята. Урешті Хуліо поступився своїм місцем і роздав поміж нужденними й непередбачливими всю ту їжу, якою його забезпечив Архенсола. Ресторани на вокзалах були спустошені. Під час довгих зупинок він бачив на перонах тільки солдатів, які, зачувши поклик сурми, квапилися повернутися до вагонів, що вервечками йшли і йшли на Париж. Деякі довжелезні військові потяги стояли на запасних коліях, чекаючи, коли дорога звільниться і вони зможуть їхати далі. Кірасири в жовтих жилетах поверх закутих у сталь грудей, звісивши ноги, сиділи у дверях вагонів-стаєнь, зсередини яких чулося іржання. На платформах стояли вишикувані сірі гармати. Тонкі дула сімдесятп’яток стриміли вгору, наче телескопи.

Ніч Хуліо провів у проході, сидячи на краєчку чиєїсь валізи й дивлячись, як куняють сусіди, знечулені та зморені втомою і хвилюваннями. То була важка нескінченна ніч, сповнена тряски, гуркоту й коротких періодів тиші, які переривало хропіння. На кожній станції сурми сурмили так, наче ворог був уже десь поряд. Солдати з південних регіонів квапилися зайняти місця, і ще один людський потік плинув залізницею до Парижа. Військові видавалися веселими й прагнули якнайшвидше дістатися на поле бою. Багато хто навіть нарікав: мовляв, прибудуть із запізненням. Хуліо, висунувши голову у вікно, дослухався до розмов і вигуків, що лунали на перонах, просякнутих різким запахом людей і мулів. Усі демонстрували непохитну впевненість. «Боші! Пхе!.. Сила-силенна війська, здоровенні гармати, безліч кулеметів… а досить лише дістати багнет — і вони тікають як зайці».

Віра й упевненість тих, хто їхав назустріч смерті, різко контрастувала з панікою і сумнівами тих, хто рятувався з Парижа. Якийсь підстаркуватий панок з орденами, схожий на державного службовця на пенсії, діймав Денуає запитаннями, коли потяг знову рушив: «Як гадаєте, вони дійдуть до Тура?» Перш ніж Хуліо відповів, старий уже дрімав. Важкий сон на свинцевих ногах сунув проходом. Раптом чоловік прокидався. «Як гадаєте, вони дійдуть до Бордо?..» Прагнучи разом із родиною дістатися врешті-решт до якогось цілком безпечного місця, він невиразні відповіді сприймав за пророцтва оракула.

Коли розвидніло, пасажири поїзда побачили терармійців, що вартували колії. Вони були озброєні старими рушницями, а єдиною ознакою належності до війська були червоні кепі. Військові потяги й далі їхали у протилежному напрямку.

На вокзалі Бордо солдати перемішалися з юрмищем цивільних, що намагалися випхатись із потяга чи запхатись до нього. Сурми сурмили без угаву, скликаючи військовиків до гурту. Серед них багато було темношкірих стрільців із колоній, у сірих шароварах і червоних шапках над чорними чи смаглявими обличчями. Вагони з озброєним людом і далі котили залізницею на північ.

Денуає побачив потяг із пораненими в боях у Фландрії та Лотарингії. На тлі брудних і пошарпаних одностроїв світилися білістю перев’язки на ушкоджених кінцівках і розбитих головах. Усі вони всміхалися синіми губами й гарячковими очима, вітаючи землю полудня, що виринала з ранкової мли, увінчана сонцем і вбрана в королівські шати зелених виноградників. Північани простягали руки за гронами, якими їх пригощали жінки, і з насолодою дзьобали солодкий виноград цього краю.

Хуліо пробув у Бордо чотири дні, розгублений і ошелешений тою метушнею, що панувала у провінційному місті, яке раптом перетворилося на столицю. Готелі були переповнені, і багатьом поважним достойникам довелося вдовольнитися помешканнями для слуг. У кав’ярнях не було вільного стільця, а тротуари, здавалося, не вміщали такого напливу людей. Президент оселився у префектурі, міністерства облаштувалися в школах і музеях, а для майбутніх засідань Сенату та Національної асамблеї підготували два театри. Хуліо вдалося знайти брудний, сумнівної слави готельчик у глибині провулка, який постійно підмочували перехожі. Шибки вхідних дверей були оздоблені купідончиком, а в номері на дзеркалі були нашкрябані жіночі імена і якісь нерозбірливі фрази, залишені на згадку про погодинне гостювання… А проте деякі парижанки, що марно шукали собі житло, могли би позаздрити такому щастю.

Його розпитування виявилися безрезультатними. Знайомі, яких він зустрічав у юрмі втікачів, переймалися лише власного долею. Вони тільки й говорили, що про свої клопоти з облаштуванням у Бордо; переказували новини, почуті від міністрів, із якими сусідили й були запанібрата; з таємничим виразом згадували про велику битву, що розгортається від околиць Парижа до Вердена. Одна прихильниця Хуліо часів його слави, що в однострої санітарки не втратила колишньої елегантності, змогла надати йому туманні відомості: «Крихітка Лор’є?.. Здається, я чула від когось, що вона живе десь недалеко… Чи не в Біарриці?..» Хуліо не потребував ще якогось приводу, щоб знову вирушити в дорогу. Отже, до Біаррица!

Першою, кого він зустрів, прибувши туди, була Чічі. Сестра заявила йому, що життя в цьому містечку геть нестерпне через заможні іспанські родини, які приїздять сюди на літо:

— Вони тут переважно всі за бошів. Я постійно з ними сварюся. Урешті-решт мені доведеться ні з ким не спілкуватися.

Потім він зустрівся з матір’ю — були обійми та сльози. Згодом у вестибюлі готелю він побачив тітку Єлену, що була в захваті від курорту й від публіки, яка тут відпочивала. З багатьма вона провадила довгі розмови про занепад Франції. Усі вони щохвилини чекали на новину про вступ кайзера до Парижа. Поважні чоловіки, які за все своє життя не зробили анічогісінько, критикували вади й помилки Республіки. Молодики, чия вишуканість захоплювала донью Єлену, розводилися про зіпсутість французької столиці — зіпсутість, яку вони ґрунтовно вивчали від смеркання до світання в добропристойних школах Монмартру. Усі ці іспанці обожнювали Німеччину, де ніколи не були і яку знали тільки з кінематографічних картин, а події оцінювали так, наче спостерігали за коридою. Німці, на їхню думку, билися краще: «Із ними нíчого вступати в бійку: то справжні звірі», — стверджували вони, захоплюючись цією звірячістю, мовби то була найшанованіша з чеснот.

— Чому вони кажуть це тут, а не у себе вдома, по той бік кордону? — обурювалася Чічі. — Навіщо приїхали до сусіда глумитися з його негараздів?.. І вони ще вважають себе добре вихованими й освіченими!..

Але Хуліо прибув до Біаррица не для того, щоб жити з родиною… Першого ж дня після приїзду він побачив здалеку Маргаритину матір. Була сама. Порозпитувавши, він дізнався, що донька живе в По. Вона медсестра й доглядає за пораненим — кимось із родини. «Брат… певна річ, це її брат», — подумав Денуає і вирушив до По.

У шпиталях він нічого не довідався. Ніхто не знав Маргарити. Щодня прибував потяг з новою партією понівеченої плоті, але її брата серед поранених не було. Одна черниця, гадаючи, що Хуліо розшукує когось із рідних, зглянулася на нього й порадила їхати до Лурда: мовляв, там багато поранених і світських медсестер. Денуає негайно подався в коротку подорож із По до Лурда.

Він ще ніколи не був у цьому святому місці, назву якого так часто чув від матері. Для доньї Луїси французька нація насамперед асоціювалася з Лурдом. І в суперечках із сестрою чи іншими іноземками, які бажали Франції знищення через її безбожність, добра жінка завжди підсумовувала свою думку такими словами: «Коли Діва Марія захотіла явитися людям у наші часи, то вибрала для цього Францію. Ця країна не може бути такою поганою, як про неї кажуть… Коли Пречиста явить себе в Берліні, тоді й поговоримо…»

Але Хуліо не витрачав часу на те, щоб пригадувати простодушні материні твердження. Щойно заселившись до готелю просто біля річки, він одразу побіг до великого пансіону, перетвореного на шпиталь. Сторожа сказала йому, що до обіду поговорити з директором не вдасться. Щоб якось згаяти час і впоратися з нетерплячкою, він вирішив прогулятися до базиліки. Вулиця вся була заповнена ятками й прилавками з образами та релігійними сувенірами і через це скидалася на довжелезний базар. Тут і в церковному парку Хуліо бачив тільки тих поранених, що вже одужували. На їхніх одностроях виднілися сліди битви. Шинелі були брудні, хоч як їх не намагалися відчистити. Бруд, кров і дощ в'їлись у тканину незмивними плямами, зробивши її цупкою, як картон. Деяким пораненим повідривали рукави, щоб матерія не терлася об рани на руках. У інших на штанах досі були дірки від уламків снарядів.

Там були представники всіх родів військ і різноманітних рас: піхотинці, кавалеристи й гармаші; солдати з метрополії та з колоній; французькі селяни й африканські стрільці; світловолосі європейці, бліді араби та чорнолиці сенегальці з вогнистими очима й товстими синюватими губами; були ті, що мали добродушний вигляд опасистого буржуа, якому несподівано довелося стати воїном, були й інші — жилаві, насторожені, з войовничими обличчями, що їх мають чоловіки, народжені для битви та вишколені в колоніальних війнах.

Місто, яке в пориві надії на зцілення відвідували недужі католики, тепер заполонив не менш стражденний люд, але вбраний у карнавальні барви. У всіх, попри фізичне виснаження, відчувалася якась легкість і задоволення. Вони бачили смерть зблизька і, вислизнувши з її кістлявих лап, знову відчули смак радості й життя. У шинелях, оздоблених відзнаками, і театральних маврських плащах, у кепі й африканських шапочках, ця юрба героїв усе ж мала жалюгідний вигляд. Мало хто серед них зберіг пряму поставу, горду ознаку' людської вищості над тваринами. Вони пересувалися горблячись, кульгаючи, волочачи ногу, спираючись на ковіньку або на дружнє плече. Деяких доводилося котити у тих візках, що чимало послужили для перевезення хворих вірян від вокзалу до грота Богородиці[112]. Інші, із забинтованими очима, рухалися наосліп, маючи біля себе поводиря — дитину або медсестру. Перших зіткнень у Бельгії та на сході, пів десятка битв із ворогом вистачило, щоб спричинити цю фізичну руїну і так жахливо понівечити чоловічу вроду… Ці організми, що затято чіплялися за існування, відновлюючи сили у прогулянках на осонні, були тільки мізерною частиною багатих жнив смерті. Тисячі їхніх товаришів лежали, стогнучи у шпитальних ліжках, з яких, можливо, уже ніколи не встануть. Тисячі навіки лишилися похованими в утробі землі, зрошеної їхньою сукровицею, — землі згубної, що, засіяна градом снарядів, проростала рясним урожаєм хрестів.

Війна постала перед очима Хуліо в усій своїй безжальній потворності. Досі він говорив про неї так, як цілком здорова людина говорить про смерть — знаючи, що вона існує і що вона жахлива, але далека… така далека, що не викликає справжніх емоцій. Вибухи снарядів поєднували нищівну силу з якоюсь жорстокою насмішкою, гротескно калічачи людське тіло. Він бачив поранених, що починали відновлювати життєві сили й були тільки ескізами чоловіка, моторошними карикатурами, людськими уламками, витягнутими з могили завдяки зухвальству науки: безногі тулуби, що пересувалися по землі на платформах із коліщатками; голови без черепних кісток, із мозком, що пульсував усередині під штучною оболонкою; істоти без ніг і без рук, що лежали у візках, наче якісь скульптурні заготовки або залишки після анатомічних експериментів; безносі обличчя, посеред яких, мов у голому черепі, замість ніздрів зяяли дві чорні порожнечі. І ці півлюди розмовляли, курили, сміялися, радіючи з того, що можуть бачити небо, відчувати пестливий доторк сонця, що повернулися до цього світу, опановані повновладною волею до життя, яка довірливо забуває про теперішні знегоди в надії на щось краще.

Це видовище так уразило Хуліо, аж він на деякий час забув, що його привело сюди… Якби ж ті, хто породжує війну в дипломатичних кабінетах або за столами генштабу, могли її побачити на власні очі! Але побачити не на полі бою, коли шал затьмарює всі відчуття, а на холодну голову, у лазаретах і на цвинтарях, де сутність війни виявляється в тому, що вона лишає після себе… Денуає уявляв собі земну кулю величезним кораблем, що пливе у безмежжі. Його команда — нещасне людство — століттями тільки те й робить, що винищує одне одного на палубі. Вони навіть не знають, що під їхніми ногами, у трюмі. Кожна група прагне тільки одного — зайняти якомога більше місця під сонцем. Їхні верховоди підштовхують маси до взаємного знищення, щоб дістатися до капітанського містка, вхопитися за стерно й керувати кораблем. І всі ті, хто жадає абсолютної влади, знають те саме — нічогісінько! Жоден не може з упевненістю сказати, що за видноколом або куди прямує корабель. Усіх оточує атмосфера невідомості й глухої ворожості; життя їхнє — крихке, і щоб підтримувати його, потрібно докладати невпинних зусиль. Та попри це протягом багатьох століть команда корабля не мала ані хвилинки згоди, спільної праці, здорового глузду. Час від часу одна половина зіштовхувалася з другою; люди вбивали й поневолювали переможених на хиткій палубі судна, що плинуло над безоднею; силкувалися скинути противників за борт — і за кормою тягнувся довгий слід із трупів. А серед безтямної юрби ще й траплялися похмурі марнослови, які заявляли, що це досконалий стан буття, що так має тривати вічно і що тільки в лихому сні може примаритися, буцімто члени команди мають уважати одне одного братами та сестрами, об’єднаними спільною долею і загроженими підступами невідомого й ворожого довкілля… Ох, людське безталання!

Хуліо відірвався від роздумів, побачивши дитячу веселість деяких солдатів, що вже майже одужали. То були мусульмани, стрільці з Алжиру й Марокко. Вони поводилися в Лурді так, як поводилися б у будь-якому іншому місці, і цікавилися тільки почастунками цивільних, якими ті їх пригощали з патріотичною сердечністю. Усі іновірці байдужим поглядом дивилися на базиліку, де мешкала «біла пані». У них була тільки одна турбота — просити цигарки й солодощі.

Бачачи, що панівна нація так їх шанує, вони непомалу загордились і, наче пустотливі діти, наважувалися на все. Найбільшою втіхою для них було, щоб дами подавали їм руку. Благословенна війна, що дозволила їм підійти й торкнутися цих білих жінок, напахчених та усміхнених, — таких, якими постають у снах райські гурії, призначені для блаженних праведників! «Мадам… мадам», — зітхали вони, а в їхніх атраментових очах спалахувало полум’я. І не вдовольнившись долонею, їхні смагляві пальці посувалися далі, аж до ліктя, тимчасом як дами добродушно сміялися з цього трепетного поклоніння. Інші ж ходили поміж людьми, простягаючи правицю всім жінкам зі словами: «Давай торкати руки». І, діставши потиск від жіночої ручки, відходили задоволені.

Денуає довго тинявся околицями базиліки. Під деревами вишикувалися візки з пораненими. У блакитному затінку тривалий час сиділи офіцери й солдати, споглядаючи товаришів, які могли ходити. Священний грот світився пломінцями сотень свічок. Набожний люд стояв навколішках перед печерою, здіймаючи благальні погляди на святе каміння, тимчасом як думки їхні линули далеко, на поля битв, і були сповнені тою вірою в Боже заступництво, яка супроводжує всі великі тривоги. Серед укляклої юрби траплялися солдати з перев’язаними головами, кепі в руках і засльозеними очима.

Подвійними сходами базиліки спускалися та підіймалися вбрані у біле жінки. Широкі криси їхніх білосніжних головних уборів тріпотіли, наче голубки, що пурхають у повітрі. То були санітарки, сестри милосердя, які направляли кроки поранених. У кожній із них Хуліо ввижалася Маргарита, але щоразу він зазнавав розчарування і почав сумніватися в успіху своєї подорожі. Вочевидь, у Лурді коханої теж не було. Він її ніколи не знайде в цій Франції, яку війна перетворила в один величезний шпиталь.

По обіді його розпитування також не дали результату. Заклопотані працівники слухали Хуліо неуважно й радили прийти пізніше. Саме мав прибути новий санітарний потяг. Велика битва під Парижем тривала, і потрібно було знайти місце для нової партії понівеченої плоті.

Денуає повернувся до парку біля грота, щоби просто збути час. Увечері він збирався вертатися до По: у Лурді йому більше нічого було робити. Куди ж тепер податися на пошуки?..

Раптом йому по спині пробіг дрож — те саме невиразне відчуття, що передувало появі коханої, коли вони зустрічалися в паризьких парках. Йому здалося, що, як і колись, Маргарита ось-ось зненацька постане перед ним невідь-звідки, немовби спустилася з хмар чи виросла з-під землі.

Хуліо гірко всміхнувся на цю думку. Облуда! Омана розуму, що видає бажане за дійсне!.. Обернувшись, він пересвідчився в хибності своїх сподівань. Ніхто за ним не йшов, він єдиний простував алеєю. Недалечко на лавці відпочивав поранений офіцер із забинтованими очима. Поруч із ним, променисто-біла, наче янгол-охоронець, сиділа медсестра. Бідолашний сліпець!.. Денуає збирався пройти повз, коли раптом в око йому впав поквапний рух жінки в білому, що відвернула обличчя до дерев, немовби прагнула лишитися непоміченою. Хуліо поволі став пізнавати її. Два пасемця, що вибилися з-під медсестринської шапочки, підказали йому колір і вигляд схованого під нею волосся. Ноги в білому взутті допомогли відтворити всю постать, дещо змінену простим кроєм однострою. Обличчя було бліде й споважніле. Від колишнього косметичного полиску, що надавав йому пещеної вроди дорогої ляльки, не лишилося й сліду. У темній глибині утомлених очей дійсність відбивалася інакше, ніж колись… То була Маргарита!

Вони довго дивилися одне на одного, мовби загіпнотизовані подивом. Вона занепокоїлася, побачивши, що Денуає наміряється йти до неї. Ні… ні… Її очі, руки, усе тіло, здавалося, заперечували проти його наближення, відштовхували його, і Хуліо застиг на місці. Побоюючись, що він таки не послухається, Маргарита, схоже, вирішила підійти сама. Вона промовила кілька слів до військового — той далі сидів на лавці, на обличчя його падало сонячне проміння, проте він наче не відчував цього. Вона підвелася й рушила назустріч Хуліо, але на мигах показала відійти далі, де поранений не зможе їх почути.

Маргарита спинилася на бічній стежці, звідки могла бачити сліпого, яким опікувалася. Вони стояли нерухомо одне проти одного. Денуає хотів сказати багато чого — ой як багато! — але вагався, не знаючи, як убрати в слова всі свої докори, благання й ніжності. З цієї навали думок виринула одна — згубна, нестримна і гнівна.

— Хто цей чоловік?

Злий і суворий голос здивував його самого — немовби слова, які він щойно промовив, злетіли з чужих уст.

Медсестра глянула на нього великими ясними й спокійними очима, які неначе назавжди позбулися подиву і страху. Відповідь, яка пролунала, була така сама відверта, як і її погляд.

— Лор’є… Це мій чоловік.

Лор’є?! Хуліо довго дивився на військового, перш ніж нарешті повірив своїм очам. Так, цей сліпий офіцер, що нерухомо сидів на лавці, наче символ героїчного страждання, — це був Лор’є!.. Він постарів; дублена, бронзового кольору шкіра на обличчі була поорана глибокими борознами, що променями сходилися до глибоких западин. На скронях і в бороді, яка тепер вкривала щоки, сріблилася сивина. Здавалось, наче за один місяць колишній інженер прожив двадцять років… Але водночас він видавався і молодшим завдяки тому, що світився якоюсь внутрішньою снагою; силою духу, який після пережитих страждань більше не відає страху; впевненим і спокійним почуттям виконаного обов’язку.

Дивлячись на нього, Хуліо відчув одночасно захват і ревнощі. Йому було соромно визнавати неприязнь до цього тяжко нещасного чоловіка, який не міг бачити, що його оточує. Ця ненависть була боягузтвом, але вперто не хотіла зникати, немовби всередині у нього прокинулося інше «я», друга особистість — і ця особистість його лякала. Як же Маргарита глянула на пораненого, відходячи від нього лише на кілька хвилин!.. Вона ніколи так не дивилася на Хуліо. Він знав усі відтінки її любовного погляду, але такого виразу в її очах досі не бачив.

Він накинувся на неї з люттю закоханого, що дізнався про зраду:

— То ось чому ти втекла без жодного слова, без жодного пояснення!.. Ти покинула мене, щоби приїхати до нього… Навіщо ти це зробила? Скажи, навіщо ти це зробила?..

Її не збентежив ні його гнівний голос, ні ворожий погляд.

— Я зробила це, бо це мій обов’язок.

Далі Маргарита заговорила тоном матері, що, користаючись хвилинним здивуванням розлюченої дитини, закликає до розважливості. Вона пояснила, як усе сталося. Звістку про поранення Лор’є вона дістала, коли разом із матір’ю саме готувалася покинути Париж. Маргарита ні миті не вагалася: це був її обов’язок — приїхати до цього чоловіка. Останніми тижнями вона багато міркувала. Війна змусила її замислитися над вартістю життя. Її очі побачили нові обрії: наше призначення полягає не в егоїстичних насолодах і задоволеннях, наш обов’язок — це страждання й самопожертва.

Маргарита прагнула працювати заради батьківщини, нести свою частку спільного горя, служити краянам, як служать інші жінки. Якщо ж вона готова присвятити всю себе турботі про незнайомців, то хіба не природно віддати перевагу цьому чоловікові, якого вона так тяжко скривдила?.. У її пам’яті досі живою була та хвилина, коли вона побачила Лор’є на вокзалі — геть самотнього серед тих багатьох, що, вирушаючи назустріч смерті, мали бодай утіху обіймів коханої. Жалість до нього стала ще сильнішою, коли Маргарита дізналася про його нещастя. Снаряд розірвався просто біля нього і вбив усіх довкола. Лор’є дістав численні поранення, але найважче — в обличчя. Одне око він утратив назавжди, друге лікарі ще сподіваються врятувати й тримають увесь час забинтованим. Але Маргарита майже певна, що він лишиться сліпим.

Вона казала це тремтливим голосом, немовби ось-ось розплачеться, але очі її лишалися сухими, не маючи доконечної потреби в сльозах. Плач тепер видавався чимось зайвим, як і багато інших речей мирного часу. За кілька днів у Лурді ці очі вже стільки всього бачили!..

— Ти його так кохаєш! — вигукнув Хуліо.

Побоюючись, що їх почують, і прагнучи утримати його на відстані, Маргарита досі говорила з ним на «ви», немовби з далеким знайомим. Але туга в голосі коханого поклала край її холодності.

— Ні, я кохаю тебе… я завжди тебе кохатиму.

Щирість, із якою вона це сказала, і перехід на «ти» дали йому надію.

— А його? — з тривогою запитав він.

Коли пролунала її відповідь, Хуліо здалося, немовби щось промайнуло перед сонцем, на мить його затуливши. Немовби над землею і над його думками, дихаючи холодом, пролинула темна хмара.

— Його я теж кохаю.

Вона промовила це, дивлячись на нього так, наче благала пробачення, наче почувалася прикро через свою щирість — як той, хто облишив брехати, хоч і здогадується, якого болю завдає правдою.

Хуліо відчув, як гора гніву, що росла всередині нього, розсипалася на друзки.

— Ох, Маргарито! — мовив він тремтливим і смиренним голосом.

Невже між ними все закінчиться ось так просто? Невже їхні обітниці виявилися брехнею?.. Вони відчували одне до одного нестримний потяг, прагнучи злитися в одне ціле… а тепер, зненацька збайдужівши й зачерствівши, вони вдаряться та відштовхнуться одне від одного, як два цілковито різні тіла… Що означає це безглуздя, буцімто вона кохає його, як завжди, але водночас кохає і свого колишнього чоловіка?

Маргарита похилила голову й прошепотіла в розпачі:

— Ти чоловік, а я жінка. Тобі не зрозуміти мене, хай як я не намагалася б пояснити. Чоловіки не здатні збагнути наших почуттів… Жінка зрозуміла б мене краще.

Хуліо забажав пізнати всю жорстоку глибину свого нещастя. Нехай Маргарита говорить без остраху. Він почувався на силі витримати всі удари долі… Як відреагував Лор’є, коли дізнався, що це вона піклується про нього?..

— Він не знає, хто я… Гадає, що я звичайна медсестра, якій стало його шкода, самотнього і сліпого, що не має рідних, які писали б йому чи провідували… Але часом мені здається, що він здогадується про правду. Спершу він здивовано супився від мого голосу чи доторку руки. Я сказала йому, що я бельгійка, яка втратила всіх своїх і лишилася сама на цьому світі. Він побіжно розповів про своє попереднє життя, мовби прагнув забути про ненависне минуле… І жодного кривого слова про колишню дружину. Іноді вночі я думаю, що він мене впізнав і лише користується сліпотою, щоб якнайдовше вдавати незнання. І це мене мучить… Я хочу, щоб йому повернувся зір, щоб лікарі врятували йому хоча б одне око, та водночас боюся. Що він скаже, коли побачить мене?.. Але ні: нехай краще він одужає, а там будь-що-будь. Тобі не зрозуміти моїх турбот, ти не знаєш, як я страждаю.

Маргарита на мить замовкла, щоб зібрати думки докупи, зваживши ще раз усе те, що непокоїло її душу.

— Ох, ця війна! — зітхнула вона. — Як вона змінила наше життя! Ще кілька місяців тому я б нізащо не повірила, що опинюся в такому становищі… Доглядатиму свого чоловіка, боячись, що він мене впізнає і відштовхне. І водночас бажатиму, щоб він мене впізнав і пробачив… Минув лише тиждень, як я поруч із ним. Я намагаюся змінювати голос, уникаю фраз, які могли б мене виказати… Але так не може тривати вічно. Такі ситуації закінчуються щасливо тільки в книжках.

Раптом її знову посів сумнів.

— Я підозрюю, — мовила вона далі, — що він упізнав мене з першої миті… Він мовчить і вдає, ніби не знає, хто я, бо зневажає мене… і ніколи не зможе мені пробачити. Я так погано вчинила з ним!.. Завдала йому такої кривди!..

Їй пригадувалося, як ранений поринав у тривалу мовчазну задуму після якихось необережних Маргаритиних слів. Другого дня її піклування він збунтувався й не схотів іти на прогулянку з нею. Але, позбавлений зору, він усвідомив марність спротиву і зрештою піддався з німою покірністю.

— Нехай думає, що хоче, — мужньо закінчила Маргарита, — нехай зневажає мене. Я там, де я маю бути. Мені потрібне його пробачення, але якщо він мені так і не пробачить, я однаково не покину його… Інколи мені хочеться, щоб зір не повернувся до нього. Тоді він завжди потребуватиме мене, і я зможу все своє життя провести коло нього, присвятити себе йому…

— А я? — запитав Хуліо.

Маргарита глянула на нього здивованими очима, мовби пробудилася від сну. А й справді: що робити з ним?.. Захопившись самопожертвою, через яку прагнула спокутувати свою провину, вона геть забула про чоловіка, що зараз стояв перед нею.

— Ти… — промовила вона після тривалої мовчанки, — ти мусиш мене покинути… Життя не таке, яким ми собі його уявляли. Якби не війна, може, ми й здійснили б свої мрії, але тепер… Послухай мене і спробуй зрозуміти. Я до скону нестиму цей тягар, важезний, але водночас і солодкий — що більше він мене обтяжуватиме, то приємнішим здаватиметься. Я ніколи не залишу цього чоловіка, якого так скривдила, який сам-один у цьому світі й потребує опіки, наче дитина. Навіщо тобі ділити зі мною таку долю? Хіба змогла б я, вічна медсестра, жити з тобою в любові поруч із цим добрим сліпим чоловіком, якого ми постійно зневажали б своїм коханням?.. Ні, краще нам розійтися. Іди своєю дорогою, самотній і вільний. Залиш мене — ти зустрінеш інших жінок, із якими будеш щасливішим, ніж зі мною. Ти — із тих, кому судилося на кожному кроці знаходити собі нову втіху.

Вона твердо стояла на своєму. Голос її був рівний, та все ж десь у глибині ледь-ледь тремтів від хвилювання — Маргарита прощалася з радістю, яка відходила назавжди. Коханий чоловік належатиме комусь іншому, і вона сама від нього відмовляється!.. Але благородний смуток самопожертви виповнював її спокоєм. Цим зреченням вона ще раз спокутує свою провину.

Хуліо опустив очі, розгублений і переможений. Картина майбутнього, яку намалювала Маргарита, жахнула його. Жити разом із доглядальницею, користуючись сліпотою її підопічного, щодня завдавати йому нової зневаги своїми любощами — о, ні! То була би підлість. Тепер йому соромно було пригадувати ту злостивість, із якою він кілька хвилин тому дивився на цього нещасного й достойного чоловіка. Він усвідомив, що безсилий боротися з ним. Кволий і безпомічний на тій лавці в парку, Лор’є був сильніший і більше заслуговував на повагу, ніж він, Хуліо Денуає, з усім своїм молодецтвом і хвацькістю. Цей чоловік недарма прожив своє життя: він зробив те, на що Хуліо не міг зважитися.

Почуття власної нижчості змусило його розпачливо зойкнути, наче покинута дитина:

— Що ж буде зі мною?!

Маргарита, думаючи про кохання, що відходило назавжди, про розвіяні надії, про майбутнє, осяяне задоволенням від сповненого обов’язку, але одноманітне й стражденне, також прошепотіла:

— А я?.. Що буде зі мною?!

Денуає раптом ожив, немовби знайшов розв’язок.

— Послухай-но, Маргарито! Я читаю твою душу. Ти кохаєш цього чоловіка, і це правильно. Він кращий за мене, а жінок завжди приваблюють кращі… Я боягуз. Так, не заперечуй цього. Такий молодий, такий дужий — і боягуз. Авжеж, тебе не могла не вразити поведінка цього чоловіка… Але я надолужу втрачене… Це твоя країна, Маргарито, і я битимуся за неї. Не кажи нічого…

І, охоплений раптовим запалом, Хуліо взявся снувати героїчні плани. Він піде до війська. Незабаром Маргарита почує про нього. Він або поляже на полі бою в першій сутичці, або вразить світ своїми подвигами. Чи так, чи так він позбудеться своєї ганьби — або через забуття у смерті, або через славу.

— Ні! — з болем вигукнула вона, перериваючи його. — Не ти, ні! Досить і його… Який це був би жах! Ти теж поранений, скалічений навіки, може, й мертвий… Ні-ні, живи! Я хочу, щоб ти жив, хай навіть і належатимеш іншій. Нехай я знатиму, що ти живий, нехай побачу тебе колись, навіть якщо ти мене забудеш, навіть якщо байдуже пройдеш повз, ніби й не знаєш мене!

Цей вигук виповнювало палке кохання, кохання безоглядне й жертовне, що готове на будь-які страждання, аби лиш кохана людина жила.

Але потім, щоб Хуліо не запалився хибною надією, Маргарита додала:

— Живи, ти не повинен померти: це була б для мене ще одна мука… Але живи без мене. Забудь мене. Немає сенсу говорити про це: доля назавжди пов’язала мене з іншим.

Денуає знову впав у розпач, здогадуючись, що благати чи заперечувати марно.

— Ох, як же ти його кохаєш!.. Як ти мене одурила!

В останній відчайдушній спробі пояснити йому Маргарита повторила те, що сказала на початку їхньої розмови. Вона кохає Хуліо… і кохає свого чоловіка. Це два зовсім різні почуття. Вона не могла сказати, яке з них сильніше, але нещастя змусило її вибирати, і вона вибрала те, що страждало більше, що вимагало більшої жертви.

— Ти чоловік, і тобі мене ніколи не збагнути… Жінка мене зрозуміла б.

Хуліо озирнувся довкола й подумав, що посеред дня сталося якесь небесне явище. Сонце й далі світило над парком, проте зелені дерева, жовтувата земля, блакитний обрій, біле шумовиння на річці — усе видалося йому тьмяним і розпливчастим, немовби падав дощ із попелу.

— То… між нами все скінчено?

Його тремтливий і благальний голос бринів сльозами, і Маргарита відвернула обличчя, щоб приховати емоції.

А тоді, серед важкої мовчанки, дві безнадії прошепотіли те саме запитання, немовби звертаючись до тіней майбутнього.

— Що буде зі мною? — промовив чоловік.

— Що буде зі мною? — луною вторували йому жіночі вуста.

Усе було сказано. Непоправні слова постали між ними перепоною, що постійно ростиме вшир, відштовхуючи їх у протилежні боки. Навіщо продовжувати цю болючу розмову?.. Маргарита швидко й рішуче, як кожна жінка, що прагне покласти край якійсь сцені, промовила:

— Прощавай!

Її обличчя було жовтаво-бліде, а очі померхли, затуманилися, мовби скло ліхтаря, світло в якому гасне.

— Прощавай!

Вона мала вертатися до пораненого.

Маргарита пішла, не глянувши на нього. Хуліо несамохіть попрямував у протилежному напрямку. Коли, опанувавши себе, він хотів повернутися, то побачив, як, ведучи сліпого попід руку, вона віддаляється, ні разу не озирнувшись.

Денуає посіла впевненість, що він більше ніколи її не побачить, і гнітюча туга стиснула йому горло. Невже двоє, для яких іще кілька днів тому весь усесвіт зосереджувався в коханій людині, можуть ось так просто розійтися?..

Лишившись сам, він у відчаї звинувачував себе в тупості. Тепер думки юрмилися в голові, і кожна здавалася достатньою, щоб переконати Маргариту. Авжеж, він не спромігся як слід висловитися — він мусить поговорити з нею ще раз… І Хуліо вирішив лишитися в Лурді.

Ніч, яку він провів у готелі, слухаючи, як річка клекотить поміж камінням, була справжньою тортурою. Безсоння затисло його у своїх безжальних щелепах і гризло, завдаючи нескінченної муки. Кілька разів Хуліо запалював світло, але читати не міг. Очі лише безглуздо тупилися в малюнки на шпалерах і релігійні картини на стінах номера, що колись правив за прихисток грошовитим прочанам. Він лежав нерухомий та відсторонений, наче ті східні мислителі, що думають у стані цілковитої відсутності думок. У порожнечі черепної коробки танцювало одне-єдине: «Я більше її ніколи не побачу… Невже це можливо?»

На якусь мить він задрімав, лише щоби прокинутися від відчуття, ніби його підкидає в повітря якимось страшенним вибухом. Укритий холодним потом, Хуліо лежав без сну, доки в темряві кімнати не почав вимальовуватися квадрат молочного світла. Світанок пробивався крізь фіранки на вікні.

Оксамитово-лагідний доторк дня нарешті стулив йому повіки. Прокинувшись пізно, він одразу ж побіг до парку біля грота… Якими ж довгими видалися йому години тремкого й марного очікування, під час якого в кожній білій постаті, що вела пораненого, йому ввижалася Маргарита!

По обіді, ледь торкнувшись до їжі, Денуає знову пішов до парку. Нарешті він побачив її попід руку зі сліпим офіцером і завагався. Маргарита видавалася вищою, худішою, риси обличчя у неї загострилися, щоки запали, очі гарячково блищали, а повіки тремтіли від утоми. Неважко було здогадатися, що, як і він у номері готелю, вона теж провела важку ніч, сповнену скупих настирних думок і болісного заціпеніння. Хуліо враз відчув увесь тягар безсоння й нехоті до їжі, увесь гнітючий вплив тих жорстоких вражень, яких він зазнав останнім часом. Які ж нещасливі вони були обоє!..

Маргарита ступала обережно, роззираючись на всі боки, мовби передчувала небезпеку. Побачивши Хуліо, вона припала до сліпого і скинула на колишнього коханця розпачливим поглядом, благаючи милосердя… Ох, цей погляд!

Йому стало соромно. Він немовби роздвоївся й поглянув сам на себе очима судді. Що тут робить цей чоловік на ім’я Хуліо Денуає, звабник і нікчема? Навіщо він мордує бідолашну жінку своєю присутністю, навіщо прагне звести її зі шляху благородної покути, наполягаючи на своїх егоїстичних і дріб’язкових забаганках, коли думки всього людства зосереджені довкола інших речей?.. Власна ницість обурила його. Наче той злодій, що користається зі сну жертви, він кружляв довкола достойного й мужнього чоловіка, який не бачив його і не міг захиститися, — кружляв, щоб украсти в нього єдину рідну душу, яку той мав у цілому світі і яка до нього дивом повернулася. Молодець, Хуліо Денуає!.. Який же ти мерзотник!

Ці образи, кинуті самому собі, спонукали його випростатися й поглянути гордовито, безжально й невблаганно на своє друге «я», те, що цілковито заслуговувало на його зневагу.

Хуліо опустив голову: він не хотів зустрічатися з Маргаритиними благальними очима, його лякав їхній німий докір. На сліпця в поношеному одязі героя, чоловіка, обличчя якого зістаріли обов’язок і слава, він теж не наважився поглянути. Він боявся його, як докорів сумління.

Хуліо обернувся до них спиною і пішов геть. Прощавай, кохання! Прощавай, щастя!.. Хода його тепер була твердою. Усередині нього щойно сталося диво: він нарешті знайшов свій шлях.

До Парижа!.. Невдовзі величезну пустку його безцільного буття заповнить нове поривання.

Розділ V
Окупація

Тікаючи до замку, щоб укритися там, дон Марсело перестрів дорогою мера Вілльбланша. Той біг до барикади, бо почув гуркіт пострілів. Довідавшись про ватагу залишенців, мер у розпачі схопився за голову. Чи ж вони збожеволіли?! Таж їхній опір занапастить містечко! І він побіг благати їх припинити бій.

Тривалий час нічого не порушувало ранкового спокою. Денуає підійнявся на вершечок однієї з веж і оглянув довколишню місцевість у бінокль. Дороги він не бачив — її затуляли дерева, — але здогадувався, що відбувається за густим гіллям: лава солдатів спинилася, військо готується до атаки. Несподівана оборона завадила доти безперешкодному наступу загарбників. Денуає подумав про ту жменьку шаленців і їхнього затятого ватажка: яка доля чекає на них?..

Налаштувавши бінокль на околиці міста, він побачив плямки червоних кепі, що, немов маки, видніли серед зелені лук. То відступали залишенці, переконавшись у марності опору. Може, їм вказали якийсь спосіб переправитися через Марну — брід або забутий човен, — і вони прямували до річки. Німці щохвилини могли ввійти до Вілльбланша.

Минуло пів години глибокої тиші. Містечко вимальовувалося на тлі пагорбів — нагромадження дахів і церковна вежа, вивершена хрестом та залізним півником. Усе видавалося таким спокійним, як у найпогідніші мирні дні. Раптом дон Марсело побачив удалині, що лісок виплюнув із себе щось гучне й безформне, якісь клуби пари разом із глухим гуркотом. Щось свисткою дугою розітнуло повітря, а тоді в одному з дахів розверзнувся кратер, з якого навсібіч полетіли уламки деревини, шматки стін, потрощені меблі, немовби весь вміст будинку вивергнувся назовні потоком диму, куряви й скалок.

Німці перед атакою бомбардували Вілльбланш — мабуть, побоювалися зустріти на його вулицях запеклий опір. Снаряди падали далі. Деякі, перелітаючи через хати, вибухали між містечком і замком. Артилеристи, вочевидь, почали цілити в замкові вежі. Денуає збирався покинути свій небезпечний спостережний пункт, коли побачив, що на церковній вежі майорить щось біле, схоже на скатертину чи простирадло. Мешканці Вілльбланша вивісили цей знак миру, щоби спинити обстріл. Упало ще кілька снарядів, а тоді настала тиша.

Дон Марсело був уже в парку й побачив, як доглядач закопує під деревом мисливську зброю, яка зберігалася в замку. Денуає попрямував до воріт. Вороги ось-ось мали надійти, і треба було їх зустріти. Під час тривожного очікування його знову стали мордувати сумніви. Що він тут робить? Навіщо залишився?.. Але його вперта натура відразу ж одкинула вагання і страх. Він тут, бо його обов’язок — зберегти те, що належить йому. Крім того, думати про це вже було запізно.

Ураз ранкову тишу розітнув глухий тріск, немовби розірвалася цупка тканина.

— Постріли, пане, — сказав доглядач. — Черга. Мабуть, на майдані.

За кілька хвилин вони побачили місцеву жінку — стару, зсохлу і почорнілу, — що бігла дорогою, важко дихаючи й кидаючи довкола божевільні погляди. Вона тікала світ за очі, щоб урятуватися від небезпеки й не бачити жахливого видовища. Денуає і доглядач із родиною вислухали її розповідь, що переривалася гикавкою від страху.

Німці ввійшли до Вілльбланша. Спершу на повній швидкості в’їхав бронеавтомобіль. Він перетнув містечко з краю в край, тимчасом як його кулемет стріляв навмання, влучаючи в зачинені вікна, розчахнуті двері, збиваючи з ніг людей, що визирали з будинків. Старенька нажахано розвела руки… Мертві… безліч мертвих… поранені… кров. Після цього на майдані спинилися інші броньовані машини, за ними над’їхали загони вершників, надійшли батальйони піхотинців — численні батальйони, що прибували звідусіль. Солдати в шоломах нетямилися з люті й звинувачували мешканців Вілльбланша, буцімто ті відкрили по них вогонь. Вони побили на майдані мера та кількох жителів, що вийшли їм назустріч. Священника, який схилився над умирущими, теж потовкли… Всіх узяли в полон. Сказали, що розстріляють їх.

Розповідь жінки обірвав гуркіт автівок, що наближалися.

— Відчини ворота, — наказав господар доглядачеві.

Ворота відчинилися, щоби більше вже ніколи не зачинитися. Праву власності настав кінець.

Перед входом зупинився величезний автомобіль, укритий курявою і заповнений людьми. Позаду загули клаксони інших машин, заскреготіли гальма, повідомляючи про зупинку. Денуає побачив, як з автівок вистрибують солдати, усі в сіро-зеленому однострої, з чохлами такого самого кольору на шпичастих шоломах. Той, що ступав попереду, наставив револьвер на дона Марсело.

— Де франтирери[113]? — зажадав він знати.

Німець був блідий — блідий від злості, страху й бажання помститися. Від цього потрійного почуття щоки йому аж трусилися. Дон Марсело відповідав поволі, дивлячись на загрозливе дуло, що чорніло просто перед очима. Він не бачив жодних франтирерів. У замку мешкають лише доглядач із родиною і він, господар цього маєтку.

Офіцер подивився на будівлю, а тоді пильно оглянув Денуає, вочевидь здивований його скромним, як на власника замку, виглядом. Німець узяв був його за простого працівника й тепер під впливом поваги до високого соціального статусу опустив револьвер.

Однак це не змінило його зверхнього ставлення. Він штовхнув дона Марсело — веди, мовляв, — і пішов за ним. Позаду двома колонами під прихистком дерев обабіч головної алеї рухалися десятки чотири солдатів. Вони тримали гвинтівки напоготові й боязко позирали на вікна замку, мовби очікували звідти прихованого пострілу. Денуає спокійно простував посередині алеї, і офіцер, що спершу поводився так само обережно, як його підлеглі, зрештою порівнявся з ним, коли вони переходили звідний міст.

Озброєні чоловіки розпорошилися по кімнатах у пошуках ворогів. Вони совали багнетами під ліжками й канапами. Інші, немов бездушні машини, налаштовані на руйнування, протинали фіранки й багаті покривала. Господар обурився: навіщо ж це непотрібне нищення?.. Для нього це була нестерпна мука — бачити, як здоровенні чоботи лишають брудні сліди на дорогих килимах, чути, як приклади та речмішки стукають об крихкі меблі, скидають з них на підлогу той чи той предмет. Як же шкода йому було свого «історичного» маєтку!..

Офіцер здивовано глянув на нього, вражений, що французові спало на думку скаржитися з такого дріб’язкового приводу. Проте віддав-таки наказ німецькою, і його люди припинили варварський обшук. Відтак, мовби на виправдання цього незвичайного вияву поваги, додав французькою:

— Гадаю, ви матимете честь розмістити в себе генерала нашого армійського корпусу.

Пересвідчившись, що в замку не ховаються вороги, офіцер став трохи приязнішим. Попри це, він далі лютував на франтирерів. Кілька селян обстріляли уланів, коли ті необачно наблизилися після відступу французьких сил.

Денуає відчув, що мусить заперечити. Стріляли не селяни і не франтирери, то були французькі солдати. Він розважливо промовчав про свою присутність на барикаді, запевнивши, що роздивився французькі однострої з замкової вежі.

Офіцер агресивно глянув на нього.

— І ви туди ж?.. Ви здалися мені розумною людиною, але теж повторюєте цю брехню…

І щоб покласти край розмові, пихато заявив:

— Нехай навіть вони мали на собі однострої, як ви стверджуєте, — усе одно це були франтирери. Французький уряд роздав зброю та однострій селянам, щоб вони нас убивали. Так само чинили бельгійці… Але нам відомі всі ці підступи, і ми суворо покараємо за них.

Містечко спалять. Німці повинні відплатити за тих чотирьох уланів, трупи яких лежать на околиці Вілльбланша перед барикадою. Мера, священника й найшанованіших мешканців — усіх розстріляють.

Тої миті вони саме були на горішньому поверсі. Денуає побачив, як над верховіттям паркових дерев линуть темні клуби імли, зачервонені по краях сонцем. З усього міста видно було тільки вершечок дзвіниці. Довкола залізного півника соталися тонкі торочки, немов розвіяне вітром чорне павутиння. До замку донісся запах паленої старої деревини.

Німець на це видовище відреагував жорстокою посмішкою. Відтак, спустившись до парку, наказав Денуає йти за ним. Свободі й гідності власника замку настав кінець. Відтепер він був річчю в руках цих людей, які могли орудувати ним, як їм заманеться. Ой леле, навіщо він тут залишився!.. Дон Марсело скорився й сів у автівку поруч з офіцером, який досі тримав револьвер у правій руці. Солдати розійшлися по замку та господарських будівлях, щоб завадити втечі гаданих ворогів. Доглядач і його родина, здавалося, безгучно, одними очима, прощалися з господарем. Його, либонь, везли на смерть…

За парком немовби народжувався новий світ. Коротка дорога від замку до Вілльбланша видалася донові Марсело стрибком на колосальну відстань, немовби він упав на якусь червону планету, де серед розблисків пожежі люди й речі були огорнуті поволокою диму. Містечко було немовби запнуте темним балдахіном, поцяткованим яскравими вогниками іскор. Дзвіниця палала, наче величезна свічка, дах церкви тріщав і вибухав омахами полум’я. У повітрі розносився сморід горілого. Спалахи вогню, здавалося, нишкли й тьмяніли проти байдужого сонячного сяйва.

Полями на відчай душі з вереском бігли жінки й діти. Худоба, що вирвалася зі стаєнь і хлівів, знетямлено гасала довкола, рятуючись від полум’я. На шиях корови й робочої коняги метлялося обірване від жаху мотуззя. Від їхніх боків диміло і тхнуло паленою шкурою. Свині, вівці, кури впереміш із котами й собаками теж розбігалися. Усі свійські тварини поверталися до дикого стану, тікаючи від цивілізованої людини. Лунали постріли і грубий регіт. Німці, що стояли на околиці Вілльбланша, розважалися полюванням на втікачів. Вони націлювали гвинтівки на тварин і стріляли в людей.

Денуає побачив солдатів, безліч солдатів. Немов полчища сірих мурах, що сунуть і сунуть на південь, вони були скрізь — виходили з лісу, заповнювали шляхи, рухалися полями. Зелена трава блякла під їхніми ногами, падали зламані паркани, вихорилася курява, що її збивали колеса гармат, які з глухим гуркотом котили дорогою, і копита тисяч коней, що бігли розміреним клусом. Численні батальйони разом із транспортом і тягловими кіньми відпочивали на узбіччях, щоб невдовзі відновити свій марш. Денуає знав це військо. Він бачив його на парадах у Берліні, проте, схоже, і воно змінилося — як і те, що проходило тут напередодні. У ньому лишилося дуже мало від того похмурого й показного блиску, від тої мовчазної і хвалькуватої виправки, що змушувала свояка й своячку плакати від захвату. Дійсність війни стерла всю театральність з цього приголомшливо велетенського смертоносного організму. Солдати були брудними й утомленими. Над військом стояли випари гладких пітнявих тіл усуміш із різким запахом вичиненої шкіри. Усі мали зголоднілий вигляд. День за днем вони невпинно переслідували ворога, якому повсякчас вдавалося вислизнути. Обози з харчами під час цього форсованого маршу не встигали прибути вчасно, і солдати могли розраховувати тільки на ті припаси, які несли в речмішках. Денуає бачив, як, вишикувавшись уздовж дороги, вони глитали шматки чорного хліба та запліснявілих ковбас. Декотрі розійшлися по полях, викопували буряки чи інші коренеплоди й гризли тверді бульби, хрускаючи на зубах землею. Прапороносець струшував фруктові дерева, використовуючи полкове знамено. Славний стяг, оздоблений на згадку про переможну війну 1870 року, правив йому за тичку, щоби збивати ще зелені сливи. Ті, що сиділи на землі, користалися з хвилини перепочинку, щоб видобути з чобіт спітнілі й опухлі ноги, від яких нестерпно тхнуло.

Піхотні полки, які Денуає бачив у Берліні, де сонце вигравало на їхній зброї та пряжках ременів; препишні грізні гусари; кірасири, що в білих одностроях скидалися на лицарів Святого Ґрааля; артилеристи, груди яких були перетягнуті білими пасками, — усі ці військовики, що на парадах змушували Гартроттів охати від захвату, тепер були однаково невиразні, уодноманітнені зелено-сірою барвою, наче ті запилюжені ящірки, що прагнуть злитися з землею.

Проте було помітно, що залізна дисципліна нікуди не поділася. Одне суворе слово командира, різкий погук свистка — і всі шикувалися; людина зникала в щільній масі механічних істот. Одначе небезпека, втома й непевність перемоги тимчасово наблизили рядових солдатів до офіцерів, стерши кастові відмінності. Командири трохи спускалися з висот своєї зверхності й удостоювали підлеглих розмовою, щоб підбадьорити їх. Ще трішки — і вони оточать французів та англійців, повторять розгром під Седаном, річницю якого саме відзначають цими днями. Невдовзі вони будуть у Парижі — то справа одного тижня. Париж! Величезні крамниці, наповнені дорогими речами, розкішні ресторани, жінки, шампанське, гроші… І солдати, горді з того, що командири зволили поговорити з ними, забували про голод і втому й підносилися духом, мовби ті юрмища хрестоносців перед образом Єрусалима. «Nach Paris!» Радісний вигук розкочувався від голови до хвоста колони на марші: «На Париж! На Париж!..»

Брак їжі німці відшкодовували собі дарами землі, багатої на виноградники. Грабуючи хати, солдати рідко знаходили там щось поживне, але завжди натрапляли на повний винний льох. Простий німець, що вживав пиво, а вино вважав привілеєм багатіїв, тепер розбивав бочівки ударами прикладу й мив ноги в струмені дорогоцінного напою. Кожен батальйон лишав за собою слід із порожніх пляшок; поля, де вони ставали на постоянку, були засіяні склом. Полкові фургони, не маючи змоги поповнювати продовольчі запаси, у кожному селі чи містечку завантажувалися вином. Солдатові, якому бракувало хліба, давали алкоголь… І почастунок цей супроводжувався корисними порадами від офіцерів. Війна — це війна: жодного милосердя до ворогів, вони на нього не заслуговують. Французи розстрілюють полонених, а їхні жінки видлубують очі пораненим. У кожній хаті повно було пасток, і на простодушного, наївного німця, який зайде туди сам, чигала певна смерть. Ліжка провалювалися під землю, шафами були замасковані таємні ходи, а в кожному кутку ховався жорстокий убивця. Потрібно карати цей підступний народ, що облаштовує свою землю, наче сцену для драматичної п’єси. Місцеві урядовці, священники, учителі керують франтирерами й допомагають їм.

Денуає жахнувся тої байдужості, з якою ці люди крокували повз містечко у вогні. Вони не помічали ні полум’я, ні руйнувань: усе це для них було звичне видовище, не варте того, щоб звертати на нього увагу. Відколи ці солдати перейшли кордон, згарища, які лишалися після містечок і сіл, спалених передовими загонами, і заграви пожеж, які несли вони самі, позначали етапи їхнього просування бельгійськими й французькими теренами.

Коли автомобіль заїхав до Вілльбланша, йому довелося сповільнитися. Обгорілі стіни попадали на вулицю, і потрібно було об’їжджати обвуглені балки. Де-не-де, серед жаровиння, стояли хати — пограбовані, з виламаними дверима, але яких ще не встигло охопити полум’я. Усередині цих прямокутних будівель, поміж головешок, Денуає бачив стільці, ліжка, швейні машинки, кухонні плити, усіляке хатнє начиння селянина-господаря, яке пожирав або спотворював вогонь. Йому здалося, що він помітив руку, яка стирчала серед уламків, а потім почала палати як свічка. Ні, ні, це неможливо… До запаху горілого дерева й тиньку домішувався сморід розтопленого лою.

Дон Марсело заплющив очі: він не хотів цього бачити. На мить він подумав, що все це — лихий сон. Важко було повірити, що такі жахіття могли статися за якусь годину. Він не очікував, що людська злоба спроможна настільки змінити вигляд містечка за такий короткий проміжок часу.

Автівка різко загальмувала, і Денуає мимоволі розплющив очі й поглянув. Цього разу посеред вулиці лежали три трупи: два чоловіки й жінка. Мабуть, їх скосило кулеметом бронемашини, яка першою в’їхала у Вілльбланш. Трохи далі, обернувшись спиною до мерців, мовби й не знали про їхню присутність, кілька солдатів їли, сидячи на землі. Шофер крикнув їм, щоб звільнили дорогу. Гвинтівками й ногами вони відіпхнули ще теплі трупи, які лишали за собою кривавий слід. Щойно між ними та стіною з’явився сякий-такий проїзд, машина рвонула вперед… Щось хруснуло, авто підстрибнуло. Задні колеса переїхали й розчавили якусь крихку перешкоду.

Приголомшений Денуає щулився на сидінні, міцно стуливши очі. Жах побаченого змусив його подумати про власну долю. Куди його везе цей лейтенант?..

На майдані палала ратуша; від церкви лишилася тільки кам’яна оболонка, яку лизали язики полум’я. Двері й вікна в будинках заможних господарів були вибиті сокирами. Усередині метушилися солдати, методично сновигаючи туди-сюди: заходили з порожніми руками, а виходили навантажені хатнім начинням і одягом. Інші скидали речі з горішніх поверхів, супроводжуючи це жартами й реготом. Але невдовзі їм довелося поспіхом тікати. Навальна і стрімка, пожежа ширилася блискавично. Вона йшла слідом за кількома солдатами, що несли ящики та металеві каністри. Чоловік, який простував попереду, вказував на ту чи ту будівлю, решта крізь розбиті вікна кидали туди бруски, заливали рідину, і всередині вибухала вогняна стихія.

Денуає побачив, як з охопленого полум’ям будинку німці витягли двох чоловіків, що скидалися на купи лахміття. На блакитному тлі шинелей вирізнялися бліді обличчя й непомірно вирячені від муки очі. Ноги в подертих на клапті червоних штанах волочилися по землі. Один із чоловіків досі мав на голові кепі. Полонені стікали кров’ю, за ними білими зміями тяглися розмотані бинти. То були поранені французи, що відстали від своїх частин і залишилися у Вілльбланші, не маючи сил відступати далі, — можливо, із тої групи, що опинилася відрізана й спробувала чинити відчайдушний опір.

Дон Марсело, прагнучи пояснити, хто вони насправді, обернувся до офіцера, що сидів поруч. Але той не дав йому розтулити рота:

— Це перевдягнені франтирери, і вони дістануть по заслузі.

Німецькі багнети ввігналися в тіла полонених. Потім на голову одного з них упав приклад гвинтівки… Удари посипалися з глухим стукотом, трощачи черепи.

Денуає знову подумав про власну долю. Куди його везе цей лейтенант? Навіщо показує всі ці звірства?..

Вони приїхали на околицю містечка, де французькі драгуни спорудили були барикаду. Вози досі лежали там, але вже на узбіччі. Вони вийшли з автомобіля. Дон Марсело побачив групу офіцерів у сірому вбранні й зачохлених шоломах, усі схожі один на одного. Той, що його привіз, виструнчившись на місці й приклавши руку до козирка, доповідав щось військовикові, який стояв за кілька кроків перед іншими. Денуає подивився на чоловіка, і той теж глянув на нього твердими блакитними очицями, глибоко посадженими на худому, поораному зморшками обличчі. Мабуть, генерал. Зверхній оцінювальний погляд вивчав дона Марсело з голови до ніг. У того склалося враження, що його життя залежить від цього погляду. Якась злостива думка, що промайне в голові німця, жорстока примха уяви — і йому кінець. Нарешті генерал стенув плечима й, зневажливо махнувши рукою, сказав кілька слів. Відтак разом із двома ад’ютантами сів до автомобіля, і офіцери розійшлися.

Ті нестерпні хвилини невідомості, поки лейтенант вертався до нього, видалися старому нескінченними.

— Пан генерал — милосердна людина, — оголосив німець. — Він міг наказати розстріляти вас, але помилував. І ви ще кажете, буцімто ми дикуни!..

Він привіз його сюди — байдужісіньким тоном пояснив офіцер — цілковито впевнений, що дона Марсело розстріляють. Генерал збирався покарати найшанованіших мешканців Вілльбланша, і лейтенант з власної ініціативи вирішив, що серед них має бути й власник замку.

— Це мій обов’язок, пане… Війна вимагає…

Після цього виправдання він знову взявся співати хвалу панові генералу. Той мав намір мешкати в замку дона Марсело й через це дарував йому життя. Він має подякувати панові генералу… Ураз офіцерові щоки знову затремтіли від гніву. Він вказав на тіла, що лежали при дорозі. То були трупи чотирьох уланів, накриті шинелями, з-під яких визирали величезні підошви їхніх чобіт.

— Підступне вбивство! — вигукнув лейтенант. — Злочин, за який винуватці дорого заплатять!

Він обурювався, вважаючи смерть чотирьох німецьких солдатів за річ нечувану й жахливу, наче на війні повинні гинути тільки вороги, а життя його краян має лишатися недоторканим.

Надійшов загін піхотинців під командуванням офіцера. Коли їхні лави розступилися, Денуає побачив серед сірих одностроїв кількох місцевих у подертій одежі, яких грубо штовхали вперед. Деякі мали кров на руках і на обличчі. Їх вишикували перед стіною, за двадцять кроків від розстрільної команди, і дон Марсело впізнавав їх одного за одним: мер, священник, лісник та інші поважні мешканці Вілльбланша, чиї хати тепер палали.

Їх мали розстріляти… Щоб розвіяти всі сумніви, лейтенант знову пояснив:

— Я хотів, щоби ви це побачили. Стане вам наукою. Так ви краще оціните доброту пана генерала.

Усі в’язні мовчали. Їхні голоси були вже витрачені на марні протести. Усе життя зосередилося в їхніх очах, і вони остовпіло роззиралися довкола… Невже це можливо? Невже їх холоднокровно стратять, не вислухавши їхніх заперечень, не взявши до уваги доказів їхньої невинуватості?!

Але невдовзі, коли вони впевнились у неминучій смерті, майже всіх огорнув гідний поваги спокій. Який сенс скиглити? Тільки один багатій, відомий своєю скупістю, розпачливо хлипав, повторюючи:

— Я не хочу помирати… я не хочу помирати…

Тремтячи, з очима, повними сліз, Денуає заховався за спиною невблаганного супутника. Він знав їх усіх, з усіма колись затято воював, і тепер шкодував про ті чвари. У мера на чолі червоніло велике садно, на грудях тріпотіли трикольорові клапті — рештки черезплічної стрічки, яку він надів, щоб зустріти в ній окупантів, і яку ті здерли з нього. Священник випростував свою маленьку кругленьку постать, прагнучи обійняти впокореним поглядом жертв і катів, небо і землю. Він видавався навіть гладшим, ніж зазвичай. Солдати грубо розірвали його чорний пасок, і поли сутани розвівалися довкола чималенького черева. З посрібленого сивиною волосся скрапувала кров, лишаючи на білому комірці червоні плями.

Коли німці побачили, як опецькуватий священник перевальцем іде на розстріл, трагічну тишу розітнув дикий регіт. Солдати без зброї, що зійшлися подивитися на страту, вітали літнього чоловіка вибухами сміху. «Смерть церковнику!..» У їхньому глумі бринів фанатизм релігійних воєн. Майже всі вони були ревні католики або протестанти, але вірили тільки своїм священнослужителям. Усе, що існувало за межами Німеччини, вони зневажали, навіть власну релігію.

Мер і священник стали поруч. З урочистою ґречністю вони пропонували один одному місце посередині.

— Ставайте сюди, пане голово. Це ваше місце — на чолі всіх.

— Ні-ні, після вас, панотче!

У цю передсмертну хвилину вони сперечалися востаннє, але цього разу — щоби поступитися місцем, поставити себе нижче за свого опонента.

Мимоволі вони взялися за руки, дивлячись просто в очі розстрільній команді, що наставила на них гвинтівки непохитною лінією. Позаду лунало голосіння багатія: «Прощавайте, мої синочки… Прощавай життя… Я не хочу помирати… Я не хочу!..»

Обидва відчули потребу щось сказати, завершити своє якоюсь заявою.

— Хай живе Республіка! — крикнув мер.

— Хай живе Франція! — вигукнув священник.

Денуає подумав, що, по суті, вони сказали те саме.

Над головами одночасно здійнялися дві руки — священникова, що накреслила хрест у повітрі, і командирова, що опустила шаблю, яка промайнула блакитним спалахом… Гримнув різкий залп, за ним пролунало ще кілька поодиноких запізнілих пострілів.

Дона Марсело взяв жаль до нещасного людства, коли він побачив, яких чудернацьких форм набувають його представники під час смерті. Хтось осунувся, як напівпорожній мішок; хтось підстрибнув, наче м’ячик; хтось виконав гімнастичне сальто, здійнявши руки догори, і впав навзнак або ницьма, у позі плавця. Денуає бачив викривлені агонією руки-ноги, що, тіпаючись, стирчали з купи людських тіл… Кілька солдатів підійшли, наче мисливці за своїм трофеєм. Серед покручених кінцівок здійнялася сива голова, квола рука спробувала повторити свій жест. Кілька пострілів, кілька ударів прикладом по зсинілій плоті, що стікала кров’ю, — і останній дрож життя затих назавжди.

Офіцер докурював цигарку.

— Прошу, — з насмішкуватою поштивістю мовив він до Денуає, вказуючи на автівку.

Вони поїхали назад до замку. Охоплені полум’ям хати, яких дедалі більшало, і трупи, що лежали на вулицях Вілльбланша, уже не приголомшували старого. Хіба могло його тепер, після побаченого, щось вразити?.. Він хотів забратися з містечка якнайшвидше, знайти спокій десь у чистому полі. Але після навали німецьких зайд чистих полів не лишилося: скрізь були солдати, коні, артилерія. Стаючи на відпочинок, вони знищували все довкола. Усі дороги заполонили гамірні батальйони піхотинців, що марширували, наче якісь механічні істоти. Їм передували флейти й барабани; час до часу, щоб підбадьорити дух, лунав радісний вигук: «Nach Paris!»

Замок під окупацією теж перемінився. Поки не було його власника, значно зросла кількість вартових. У парку отаборився цілий піхотний полк. Серед дерев сновигали тисячі солдатів, готуючи їжу на похідних кухнях. Квітники, екзотичні рослини, старанно заметені, посипані піском алеї — усе поламано й потолочено нашестям людей, тварин і транспортних засобів.

Вояк, що мав на рукаві пов’язку адміністративної служби, роздавав накази, наче був тут господар. Він навіть не глянув на цього цивільного, який ішов поруч із лейтенантом і мав зацькований вигляд полоненого. Хліви спорожніли. Останніх корів палицями виганяли звідти пастухи в шоломах. Дорогоцінних племінних бугаїв різали в парку, наче звичайну худобу, призначену на забій. У курниках і голубниках не лишилося жоднісінької пташини. У стайні натомість стояли худі шкапи, що обжиралися перед повними яслами. Заготовлене на зиму сіно було щедро накидане просто на алейках, і більша частина його пропадала даремно. Кавалерійські коні вільно гуляли луками, руйнуючи копитами зрошувальні канали й терасові уступи схилів — на їхнє створення колись пішли довгі місяці роботи. Стоси сухих дров марно горіли в парку — хтось чи то через необережність, чи то зі зловмисним наміром підпалив їх. Висушена літньою спекою кора на ближніх деревах тріскала, коли язики полум’я сягали її.

У замку теж юрмилися люди, що підпорядковувались офіцерові з пов’язкою. Крізь відчинені вікна видно було невпинний рух у залах і покоях. Денуає почув гуркіт, який відлунив йому в грудях. Ох, бідолашний «історичний» маєток!.. Генерал мав намір розміститися тут, але спершу подався на берег Марни оглянути роботу понтонерів, що наводили кілька переправ для німецьких військ. Страх за своє майно спонукав дона Марсело заговорити. Він боявся, щоб солдати не повисаджували двері до замкнених кімнат; він піде по ключі й віддасть їх. Розпорядник пустив його слова повз вуха, він і далі наче не помічав власника замку. Лейтенант увічливим, але безапеляційним тоном відказав:

— У цьому немає потреби, не завдавайте собі клопоту.

І подався до свого полку. Але перш ніж піти, дав Денуає пораду. Йому слід сидіти тихо й нікуди не потикатися; за межами маєтку його можуть узяти за шпигуна, а він уже мав нагоду пересвідчитися, які швидкі на розправу з ворогами солдати його імператорської величності.

Донові Марсело несила було стояти в парку й дивитися здалеку на свою оселю. Німці, що сновигали туди-сюди, глузували з нього. Іноді вони перли просто на нього, наче не помічаючи, і йому доводилося відступати вбік перед цим механічним неухильним рухом.

Урешті-решт він знайшов прихисток у флігелі прислуги. Доглядачева дружина з подивом дивилася на господаря, що, зайшовши до кухні, упав на стілець і пригнічено втупився в підлогу, зненацька постарівши й позбувшись усієї тої снаги, завдяки якій видавався молодшим за свої поважні літа.

— Ох, пане!.. Бідолашний пане!

Серед усіх неподобств, які супроводжували навалу, найбільше сердешну жінку вразило те, що господар змушений був ховатися в її оселі.

— Що з нами буде? — простогнала вона.

Окупанти раз по раз кликали до себе її чоловіка. Ординарці пана генерала, які розмістилися в підвальних приміщеннях, жадали знати, де знайти ту чи ту річ. Доглядач після цих допитів щоразу повертався приниженим, з очима, повними сліз. Куртка його була розірвана, а на чолі чорнів синець від удару — сліди, залишені йому на згадку про кволу спробу опору, коли німці взялися грабувати замок і нищити худобу.

Денуає відчув себе пов’язаним нещастям із цими людьми, до яких раніше ставився байдуже. Він був вельми вдячний за відданість цьому хворому й покірливому чоловікові, а те, що сердешна жінка переймалася маєтком, наче власним, неабияк зворушило дона Марсело. Їхня донька викликала в нього спогад про Чічі. Досі він минав Жоржетту, навіть не помічаючи, як вона виросла, сприймаючи її, як тоді, коли вона, дрібочучи, мов домашній песик, супроводжувала його доньку під час прогулянок парком та околицями замку. Тепер вона подорослішала. Хоча Жоржетта ще зберігала тонкість останніх підліткових літ, але жіноча грація вже виявляла себе в її чотирнадцятирічному тілі. Мати не пускала її з дому, побоюючись солдатні, яка заполоняла все, наче той потік, що вийшов з берегів, протікаючи скрізь і змітаючи всі перешкоди на своєму шляху.

Пригнічений Денуає нарешті порушив своє мовчання й зізнався, що голодний. Йому соромно було через цю природну потребу, але емоційне збурення, якого він зазнав протягом дня, побачені зблизька смерті, небезпека, що досі йому загрожувала, — усі ці тривоги пробудили в нього апетит. Усвідомлення своєї нікчемності — бо ж він перебував просто серед своїх багатств, але не міг порядкувати у власному маєтку — ще більше загострювало відчуття голоду.

— Бідолашний пан! — знову сказала жінка.

І здивовано спостерігала, як мільйонер жадібно глитає скибку хліба й невеличку головку сиру — єдиний харч, який вона знайшла у своїй скромній оселі. Денуає знав напевне: більше нічого їстівного, хай скільки шукатиме, він не добуде, і це знання тільки посилювало апетит. Це ж треба таке: надбати собі статки-маєтки, щоб на схилку літ страждати від голоду!.. Жінка, немовби відгадавши його думки, звела очі догори й застогнала. Сьогодні зрання світ змінився, і все пішло шкереберть. Ой, леле-леле! Проклятуща війна!..

Решту дня дон Марсело провів у флігелі, слухаючи новини, які приносив доглядач, коли повертався із замку. Генерал і численні офіцери вже заселилися до покоїв. Не лишилося жодних замкнених дверей — усі були вибиті ударами прикладів або сокир. Багато речей щезло; куди саме — доглядач не знав: може, їх знищили, а може, поцупили ті, що сновигали по замку туди-сюди. Начальник з пов’язкою на рукаві ходив від кімнати до кімнати, усе оглядаючи й диктуючи щось німецькою солдатові, який записував за ним. Генерал та його штаб тим часом зібралися в бенкетній залі. Вони багато пили й розглядали карти, розстелені на підлозі. Бідолашному доглядачеві раз по раз доводилося спускатися до льоху по найліпші вина.

Коли споночіло, людська хвиля, що затопила всі поля скільки сягало око, почала потроху відкочуватися. Через Марну навели кілька понтонних мостів, і наступ відновився. Полки рушали із завзятим вигуком: «Nach Paris!» Ті, що лишалися до ранку, розміщувались на ніч у зруйнованих будинках або ж просто неба. Денуає почув пісні. Солдати гуртувалися під сяйвом перших зірок, наче хористи, і їхні голоси зливалися у приємний піснеспів, сповнений релігійної врочистості. Містечко досі палало. Над верхівками дерев линула хмарина, відблиски пожежі надавали їй червоної барви, що в сутіні здавалася ще насиченішою. Ген удалині, пронизуючи ніч, кривавими цятками мерехтіли інші підпалені садиби та хутори.

Урешті Денуає заснув на ліжку в будиночку своїх слуг. Він поринув у важкий, знечулений утомою сон без жахіть — немовби падав, падав, падав у темне бездонне провалля, — а коли прокинувся, то йому здалося, що він спав лише кілька хвилин. Сонце забарвлювало в помаранчевий колір фіранки на вікні, крізь які було видно обриси гілля й пташок, що пурхали поміж листя й цвірінчали. Свіжий літній ранок, як завжди, виповнив дона Марсело почуттям радості. Яка ж погожа днина! Але… де це він? Чия це хата?.. Збентежений, він поглянув на ліжко й роззирнувся довкола. Нараз дійсність ударила його в голову, солодко одурманену пишним початком дня. Щабель за щаблем із туману, який оповив його пам’ять, поступово виринали спогади. На останній червоно-чорній сходинці лежала брила вражень з попереднього дня. Тепер дон Марсело дивувався, яким чином зміг спокійно спати, коли навколо — вороги, а він — під їхньою свавільною владою. Окупанти могли знищити його через яку-небудь примху!..

Зайшовши до кухні, Денуає зустрів там доглядача, і той розповів йому останні новини. Німці йдуть далі. Полк, що ночував у парку, вирушив на світанку, за ним ішли решта. У Вілльбланші залишився тільки один батальйон, який розташувався в кількох уцілілих будівлях і недогорілих руїнах. Генерал зі своїм численним штабом теж від’їхав. У замку зосталися тільки командир бригади, якого ординарці називали «графом», і кілька офіцерів.

Довідавшись про все це, дон Марсело наважився вийти з флігеля. Хоч і понищений, садок однаково був прекрасний. Дерева стояли незворушні, попри ту наругу, якої зазнали їхні стовбури. Пташки весело літали довкола, несподівано знову відчувши себе господарями парку після того, як людська навала відступила звідси.

Але невдовзі Денуає пошкодував про свою вилазку. Біля рову перед мостом вишикувалися п’ять вантажівок. Солдати на плечах виносили з замку величезні меблі, немов робітники, яких найняли, щоб перевезти речі. Четверо чоловіків завантажили на машину масивний предмет, загорнутий у шовкові фіранки замість чохла. Дон Марсело здогадався, що це. То була його ванна, славнозвісна золота ванна!.. А тоді раптом усвідомив, що не почуває жалю через її втрату. Тепер він ненавидів цю розкішну річ, адже вона згубила його — це через неї він опинився тут. Але ж — ой леле! — скільки всього іншого німці повантажили в кузови!.. Тої миті Денуає осягнув усю глибину своєї жалюгідності й безпорадності. Він не міг захистити свого майна, не міг нічого довести тому військовому розпоряднику, що спокійнісінько грабував замок, анітрохи не зважаючи на господаря. «Злодії! Розбійники!» — лише пробурчав старий і повернувся до флігеля.

Цілий ранок, як і весь попередній день, дон Марсело просидів, сперши лікоть на стіл і поклавши голову на руку, збуваючи час, який тягнувся поволі-поволі, і намагаючись не зважати на глухий гуркіт вантажівок, що вивозили його багатства.

Близько полудня доглядач повідомив господаря, що німецький офіцер, який приїхав годину тому автівкою, бажає його бачити.

Вийшовши надвір, Денуає побачив капітана, який зовні нічим не відрізнявся від інших офіцерів — зачохлений шпичастий шолом, сіро-зелений однострій, червоні шкіряні чоботи, шабля, револьвер, бінокль і географічна карта у футлярі, що висів на поясі. Військовик був молодий, а на рукаві мав пов’язку Генерального штабу.

— Упізнаєте мене? Я не хотів від’їжджати, не побачившись із вами.

Він говорив іспанською, і це приголомшило дона Марсело більше за все те, що йому довелося пережити протягом останніх довгих і прикрих годин, починаючи від учорашнього ранку.

— Невже не впізнаєте? — наполягав німець, мовлячи й далі іспанською. — Я Отто… Капітан Отто фон Гартротт.

Денуає спустився — чи то пак скотився — сходами своєї пам’яті й цього разу затримався на далекій-далекій сходинці. Він побачив естансію, побачив свояка і своячку, що тримали на руках свого другого сина. «Я назву його на честь Бісмарка», — казав Карл. Дон Марсело знову піднявся на багато сходинок і опинився в Берліні під час своєї гостини в Гартроттів. Ті з гордістю говорили про Отто, що був майже такий самий розумний, як його старший брат, але свій хист застосовував до воєнної науки. Він уже мав звання лейтенанта й навчався, щоб потрапити до Генерального штабу. «Хтозна, може, з нього буде новий Мольтке?» — казав його батько. І гостра на язик Чічі охрестила кузена прізвиськом, яким його відтоді називали паризькі родичі, — Мольткесіто[114].

Дона Марсело вразило те, як ці кілька років змінили небожа. Невже цей хвацький і зухвалий на вигляд капітан був тим хлопченям, що гасало по естансїї, чи тим безвусим парубійком, з якого глузувала Чічі?..

Військовик тим часом пояснював, чому він тут. Він належить до іншої дивізії. Їх, дивізій, була сила-силенна, вони наступали суцільним муром від Вердена до Парижа. Генерал відправив його налагодити зв’язок із суміжниками, але, опинившись в околицях замку, Отто захотів його відвідати. Родина — то не порожнє слово для нього. Він не забув тих днів, які провів у Вілльбланші, коли Гартротти гостювали якийсь час у своїх французьких родичів. Офіцери, що оселилися тут, затримали його на сніданок. Один із них між іншим згадав про власника маєтку — начебто він десь тут, але де саме, достеменно ніхто не знав. Це стало великою несподіванкою для капітана фон Гартротта. Він узявся розпитувати, доки не знайшов Денуає, і неабияк засмутився, дізнавшись, що той перебувається в помешканні придверників.

— Ви не повинні тут лишатися, адже ви — мій дядько, — гордовито заявив він. — Повертайтеся до замку, де вам і належить мешкати. Моїм побратимам буде приємно з вами познайомитися; вони — дуже шляхетні люди.

Відтак він висловив жаль через ті страждання, яких довелося зазнати дядькові. Чого саме йому довелося зазнати, небіж не знав, але здогадувався, що перші моменти окупації були важкими для старого.

— Але що ж ви хочете? — раз по раз повторював Отто. — Це війна.

Водночас він похвалив дядька, що той не покинув замку. Вони мали наказ не шкодувати майно втікачів. Німеччина прагнула, щоб мешканці лишалися у своїх домівках, наче не сталося нічого надзвичайного. Денуає запротестував… Але ж окупанти розстрілюють невинних і палять їхні оселі!.. Небіж урвав дядькову мову. Обличчя його посіріло, наче під шкірою розтеклася хвиля попелу, очі заблищали, а щоки затремтіли, як у того лейтенанта, який першим прибув до замку.

— Ви маєте на увазі розстріл мера та інших?.. Побратими розповіли мені про це. Це ще занадто м’яке покарання — треба було зрівняти з землею все містечко, убити навіть жінок і дітей. Ми мусимо покінчити з франтирерами.

Дон Марсело вражено глянув на нього. Цей Мольткесіто, як виявляється, такий самий нещадний і кровожерний, як усі решта… Але капітан поклав край розмові про розстріл, ще раз повторивши своє звичне й жорстоке виправдання:

— Це жахливо, авжеж. Але що ви хочете?.. Це війна.

Відтак узявся розпитувати про матір і зрадів, довідавшись, що вона на півдні Франції, а не в Парижі, як він уважав — і вельми непокоївся через це. Там же так небезпечно через усі ті повстання, які відбуваються останнім часом!.. Денуає подумки здивувався: про які повстання йдеться? Може, він погано розчув небожа?.. Але той нічого не пояснив, а відразу перейшов до розповіді про власну родину, гадаючи, що дядькові нетерпеливиться дізнатися, як там його німецька рідня.

Усім ведеться пречудово. Його шановний батечко — голова кількох патріотичних організацій, адже поважні літа не дають йому змоги взяти безпосередню участь у війні, а крім того, він працює над заснуванням майбутніх промислових компаній для експлуатації ресурсів завойованих країн. Його «вчений» брат читає лекції, розповідає, які народи має підкорити переможна Імперія, і гостро картає тих недопатріотів, які вимагають надто мало. Решта троє братів — у війську, один відзначився в Лотарингії і був нагороджений. Дві сестри дещо засмучені розлукою з нареченими, гусарськими офіцерами, і бавлять час тим, що відвідують шпиталі й прохають Бога покарати підступну Англію.

Розповідаючи це все, капітан фон Гартротт неквапом вів дядька до замку. Сірі виструнчені солдати, які доти наче й не помічали дона Марсело, тепер зацікавлено стежили за цим французом, із яким так приязно гомонить офіцер Генерального штабу. Денуає припустив, що надалі вони «олюднять» своє ставлення до нього й поводитимуться без цього незворушного й ворожого автоматизму.

Коли вони зайшли всередину, серце йому стиснулося від болю. Пустка, яку він побачив скрізь, нагадала про всі ті речі, що раніше займали цей простір. Прямокутники темнішого кольору на шпалерах вказували на місця, де колись стояли меблі чи висіли картини. Швидко ж і сумлінно попрацював тут той панок із пов’язкою на рукаві!.. До смутку від грабунку, вчиненого з холодною байдужістю й ретельністю, долучилося обурення ощадливої людини, яка бачить подерті фіранки, забруднені килими, розбиті порцелянові й скляні предмети та інші сліди грубого, безсоромного вторгнення.

Фон Гартротт, здогадавшись про дядькові думки, повторив свою звичну відмовку:

— Що поробиш… Це війна.

Гадаючи, що з небожем можна говорити навпрямець, без остороги, дон Марсело промовив зі злістю:

— Це не війна. Це розбійницький набіг… А твої побратими — злодії…

Капітан фон Гартротт аж стрепенувся. Відсторонившись від Денуає, він уп’яв у нього очі й тихо, розлючено просичав:

— Обережніше, дядьку!

Йому, мовляв, пощастило, що він сказав це іспанською, і ніхто не зрозумів його слів. Якщо ж він і далі дозволятиме собі такі зауваги, то замість відповіді цілком може дістати кулю в чоло. Офіцери його імператорської величності не дозволять себе ображати. Небіж усім своїм виглядом демонстрував, як легко забуде про родинні зв’язки, якщо йому накажуть покарати дядька.

Старий замовк і похилив голову. Що він міг удіяти?.. Капітан тим часом, немовби забувши про те, що сталося секунду тому, знову говорив приязним тоном. Він хоче представити дона Марсело своїм побратимам. Генерал-майор, його вельможність граф Майнбург, довідавшись, що власник замку — родич Гартроттів, виявив йому честь і запросив на обід.

Запрошений до власної оселі, Денуає зайшов до бенкетної зали, де сиділи чоловіки в сіро-зеленому вбранні й високих чоботах. Мимоволі окинувши швидким поглядом приміщення, він оцінив його стан. Усе наче гаразд, нічого не пошкоджено: стіни, фіранки й меблі були цілі. Та коли дон Марсело глянув на монументальний сервант, йому знову защеміло серце. Усередині на дубових поличках — скрізь сама лише темна порожнеча. Два срібні сервізи і ще один зі старовинної порцеляни щезли, не лишивши бодай найменшого блюдечка.

Далі довелося церемонно вітатися, коли небіж відрекомендував його, і тиснути руку графові, яку той простягнув з аристократичною недбалістю. Дізнавшись, що він — мільйонер з далекого краю, де люди багатіють швидко, німці поставилися до нього доброзичливо і навіть із певною повагою.

Невдовзі Денуає як гість сидів за власним столом і їв з тарілок, якими зазвичай користувалася його родина. Прислуговували йому чоловіки з поголеними головами, у смугастих фартухах поверх одностроїв. Їжа була з його припасів, вино — із його льоху. Усе, чим була опоряджена зала, придбав він. Дерева, що розкинули гілля за вікном, теж належали йому… І попри це, він почувався так, наче сидів тут уперше, ніяково та невпевнено, як у цілковито незнайомому місці. Він їв, бо був голодним, але страви й вино здавалися йому немов з іншої планети.

Дон Марсело з подивом роздивлявся цих окупантів, що займали місця, де зазвичай сиділи його дружина, діти, Лакури… Між собою вони розмовляли німецькою, але ті, хто знав французьку, часом поблажливо вдавалися до цієї мови, щоб гість їх розумів. Деякі з привітними усмішками раз у раз повторювали кілька калічених слів. Усі виявляли бажання бути люб’язними з господарем замку.

— Ви обідатимете з варварами, — сказав йому граф, запрошуючи сісти біля себе. — Не боїтеся, що ми з’їмо вас живцем?..

Цей дотеп його вельможності німці зустріли гучним сміхом. Усі намагалися словами й поведінкою показати, що все те варварство, яке їм приписують вороги, — брехлива вигадка.

Дон Марсело оглядав їх по черзі. Утома від війни, а надто від форсованого маршу останніх днів, помітна була на всіх обличчях. Одні офіцери були високі, худорляві, з кутастими рисами, інші — дебелі й присадкуваті, з короткою шиєю і глибоко втопленою в плечі головою. Ці останні за місяць кампанії добряче схудли, і тепер шкіра на їхніх обличчях була зморшкувата й обвисла. Усі, як і рядові солдати, мали поголені голови, внаслідок чого довкруги столу блищало коло маківок — одні були рожеві, інші вже встигли засмагнути. Вуха кумедно стирчали, щелепи — самі кістки, що випинали на змарнілих лицях. У декого були відстовбурчені, на взірець імператорових, вуса, але здебільшого офіцери були чисто поголені або мали короткі вусики-щіточки.

На графовій руці, яку він поклав на стіл, блищав золотий браслет. Його вельможність був найстарший серед присутніх і єдиний, хто мав на голові волосся — темно-русяве, припорошене сивиною, акуратно зачесане й напомаджене до блиску. Маючи під п’ятдесят років, він — мабуть, завдяки постійним фізичним вправам — зберіг молодечу енергійність. Жилавий, маслакуватий і дужий, граф намагався приховати грубість військовика за недбалою, м’якою лінькуватістю. Решта офіцерів ставилися до нього з великою повагою. Гартротт розповів дядькові, що його вельможність — великий митець, музикант і поет, а крім того, ще й друг юності імператора. До війни його відсторонили від двору через певні скандали, які стосувалися його приватного життя і довкола яких здійняли лемент газетярі й соціалісти. Але монарх завжди потай сприяв колишньому однокашнику. Усім запала в пам’ять танцювальна вистава «Примхи Шехерезади», що її граф з великою помпою поставив у Берліні завдяки підтримці могутнього товариша. Кілька років він жив на Сході. Словом, велика людина, митець вишуканої чуттєвості, а до того ще й солдат.

Граф не міг допустити, щоб гість мовчав, і вирішив долучити його до розмови. Дізнавшись, що дон Марсело лише три дні тому приїхав сюди з Парижа, усі пожвавилися й узялися розпитувати:

— Ви бачили заворушення?

— Війська вбили багатьох бунтівників?

— Як убито Пуанкаре?

Вони всі заговорили водночас, і Денуає, спантеличений безглуздістю запитань, не знав, що відповідати. Спершу йому видалося, ніби він потрапив на якесь збіговисько божевільних. Потім він подумав, що німці глузують над ним. Заворушення? Убивство президента?.. Дехто дивився на нього з жалем, а дехто — з недовірою: як можна не знати про події, які сталися поруч із тобою? Небіж упевнено заявив:

— Німецькі газети тільки й пишуть, що про це. Два тижні тому парижани повстали проти уряду, захопили Єлисейський палац і вбили Пуанкаре. Військовим довелося застосувати кулемети, щоб відновити лад… Усім про це відомо.

Однак Денуає наполягав: нічого такого він не бачив. Але помітивши, що німці сприймають його слова з ворожою недовірою, поклав за краще замовкнути. Його вельможність — чоловік високого духу, не схильний упадати в легковір’я, як пересічні люди, — утрутився, щоб прояснити справу. Президента, може, й не вбито: німецькі газети можуть перебільшувати, нехай і з найкращими намірами. Власне кажучи, кілька годин тому генштаб повідомив його, що французька влада евакуювалася до Бордо. Проте щодо повстання парижан і їхніх сутичок із військами нема жодних сумнівів.

— Ви, певна річ, бачили це, але не хочете визнавати.

Денуає змушений був заперечити графові, однак його вже навіть не слухали. Париж! На згадку про це місто очі всім заблищали, язики розв’язалися. Кожен прагнув якнайшвидше побачити Ейфелеву вежу, переможно вступити до столиці Франції та щедро винагородити себе за важкий і виснажливий місяць походу. Вони понад усе цінували бойову славу і вважали війну невіддільною частиною людського існування, а проте нарікали на ті незручності, яких вона їм завдавала. Граф, театрально зітхнувши, поскаржився:

— Ох, як я постраждав через війну! — протягнув він. — Цієї зими в Парижі мала б відбутися прем’єра мого танцю.

Усі взялися його втішати: його виставу, безперечно, поставлять після їхньої перемоги, і французи змушені будуть аплодувати.

— Це не те саме, — відказав граф. — Зізнаюся, я закоханий у Париж… Як шкода, що французи ніколи не хотіли поладнати з нами!..

І він поринув у меланхолію людини, яку мало хто розуміє.

Денуає раптом упізнав за нарукавною пов’язкою офіцера, що з жадібними очима розводився про багатства Парижа. Це був той армійський розпорядник, що пограбував його замок. Той, немовби відгадавши думки француза, вибачливо повторив звичну для них усіх відмовку:

— Що ж ви хочете? Це війна…

А за війну мають розплачуватися своїм добром переможені. Данина, накладена на міста, і грабунок кожної окремої оселі — це старий добрий метод ведення воєнної кампанії, до якого повернулися німці. Так вони ламали ворожий опір і пришвидшували кінець війни. Донові Марсело не слід журитися через втрати. Його меблі й цінні речі продадуть у Німеччині. Після поразки Франції він зможе звернутися до її уряду з вимогою про відшкодування збитків, а родичі в Берліні, без сумніву, його підтримають.

Денуає ошелешено слухав такі поради. Що за спосіб мислення в цих людей?! Вони божевільні чи просто беруть його на кпини?..

Коли обід завершився, деякі офіцери підвелися, припасували шаблі й подалися виконувати службові обов’язки. Капітан фон Гартротт теж устав з-за столу — він присвятив достатньо часу родинним справам і тепер мав повертатися до своєї дивізії. Дядько пішов провести його до автівки. Мольткесіто ще раз перепросив за ті прикрощі, яких зазнав замок.

— Це війна… Ми повинні бути нещадними, щоб вона не тривала довго. Справжня доброта полягає в тому, щоб бути жорстокими, бо тоді нажаханий ворог швидше припинить спротив і постраждає менше людей.

Дон Марсело лише стенув плечима у відповідь на такий логічний виверт. Коли вони опинилися перед брамою замку, капітан щось наказав солдатові, і той незабаром повернувся зі шматком крейди, якою позначали тимчасові помешкання для війська. Прагнучи допомогти дядькові, фон Гартротт написав на стіні коло дверей: «Bitte, nicht plimdern. Es sind freundliche Leute…»

У відповідь на настійливі запитання дона Марсело, він переклав:

— Це значить: «Будь ласка, не грабуйте. Тут мешкають хороші люди… дружні люди».

Е ні!.. Денуає палко запротестував проти такого заступництва. Не треба його вважати дружнім. Він мовчить, бо не має іншої ради… Але він — не друг загарбникам його країни!..

Небіж стер другу частину, лишивши тільки: «Будь ласка, не грабуйте», і повторив напис біля входу до парку. Він уважав, що це допоможе, якщо його вельможність поїде й у замку замешкають інші офіцери. Фон Гартротт, очевидно, багато чого бачив, і його усмішка вказувала на те, що його вже нічого не здивує. Але дон Марсело й далі зневажливо ставився до такого захисту й гірко насміхався з написаного прохання. Що ще тут можна пограбувати?.. Уже винесли все найкраще.

— Бувайте, дядьку. Зустрінемося невдовзі в Парижі.

Капітан простягнув для потиску холодну, пещену й відразливо мляву руку, а тоді сів у машину.

Вертаючись до замку, Денуає побачив у затінку кількох дерев стіл зі стільцями. Його вельможність пив каву на свіжому повітрі й зажадав, щоби власник замку приєднався до нього. Йому товаришили тільки троє офіцерів, споживаючи у великій кількості наливки із замкового льоху. Вони розмовляли між собою німецькою, і дон Марсело просидів так близько години, прагнучи піти, але не знаходячи для цього слушної нагоди.

За парком чути було великий рух військ. Інший армійський корпус проходив дорогою з глухим гуркотом, неначе на берег раз по раз накочували хвилі. Зелена запона дерев ховала від очей нескінченну лаву, що сунула на південь. Раптом якесь незбагненне явище струсонуло спокійне сонячне пообіддя. Удалині загуркотів грім, немовби блакитним крайнебом котилася невидима буря.

Граф, помітивши, що Денуає зацікавився гуркотом, перервав розмову німецькою, щоб пояснити:

— Це гармата. Точиться битва. Невдовзі й наш вихід.

Імовірність того, що доведеться покинути це місце, найкомфортніше серед усіх, у яких він зупинявся протягом кампанії, зіпсувала йому настрій.

— Війна, — зітхнув він, — славна справа, але доводиться жити в брудоті, наче худоба. За цілий місяць сьогодні я вперше відчув себе людиною.

І немовби прагнучи насолодитися сповна тими вигодами, які незабаром буде змушений покинути, він підвівся й попрямував до замку. Двоє німців пішли до містечка, і за столиком лишився тільки один, що захоплено куштував наливки. Він командував батальйоном, розквартированим у Вілльбланші.

— Ох, ця осоружна війна! — сказав офіцер французькою.

Серед усіх окупантів він єдиний викликав у дона Марсело певну прихильність. «Хоч і німець, але видається хорошою людиною», — розглядаючи його, міркував він. У мирний час цей офіцер, вочевидь, був гладким, але тепер мав схудлий і змарнілий вигляд, як той, хто нещодавно спав із тіла. Раніше він, мабуть, провадив спокійне, вдоволене існування статечного містянина, яке війна раптом обірвала.

— Що за життя! — далі нарікав німець. — Нехай Бог покарає тих, хто призвів до цього лиха!

Денуає був майже зворушений. У цьому чоловікові він побачив ту Німеччину, яку часто собі уявляв: тиху й незлобиву країну, населену дещо вайлуватими бюргерами, що компенсували свою природну простакуватість наївною і поетичною чуттєвістю. Цей Блюмгардт, якого товариші по зброї кликали «комбатом», був, без сумніву, добрий батько родини. Цілком можна було уявити, як він разом з дружиною та дітьми прогулюється попід липами якимось провінційним містечком, і вся родина з релігійним трепетом слухає мелодії, що їх грає військовий оркестр. Або ж як обговорює з друзями за келихом пива то робочі справи, то філософські питання. Це була людина старої Німеччини, персонаж твору Ґете. Можливо, велич Німецької імперії дещо змінила його життя, і замість пивнички він тепер учащав до офіцерського клубу, а його родина, пишаючись належністю до військової касти, трималася осторонь простих цивільних. Але в глибині душі це був той самий добрий німець, що дотримується патріархальних звичаїв і легко розчулюється від зворушливої сімейної сценки або уривка хорошої музики.

Комендант Блюмгардт тим часом пригадував свою родину, що жила в Касселі.

— Вісім дітей, пане, — казав він, ледве стримуючи хвилювання. — Два старших вчаться на офіцерів, а найменший цього року йде до школи… Ось такий малюк.

І, затримавши руку на рівні халяв своїх чобіт, показав зріст хлоп’яти. Він аж нервово тремтів від радості й від смутку, коли згадував меншенького. Відтак узявся розхвалювати дружину — берегиню домашнього вогнища, матір, яка всю себе присвячує дітям і чоловікові. Ах, мила Августа!.. Минуло двадцять років відтоді, як вони побралися, а він і досі обожнює дружину, як того дня, коли вперше її побачив. У кишені однострою Блюмгардт носив усі листи, які вона написала йому від початку кампанії.

— Ось, погляньте, пане… Це мої діти.

Він дістав з-за пазухи срібний медальйон, оздоблений у стилі Мюнхенської школи[115], торкнувся пружинки, і прикраса розгорнулася, наче книжечка. Усередині були маленькі світлини з обличчями всіх його рідних: фрау Блюмгардт — жінки суворої вроди, що наслідувала вираз лиця й зачіску імператриці; доньок — вбраних у біле фройляйн, що звели очі догори, мовби співали романс; синів у одностроях військових ліцеїв або приватних закладів. Подумати тільки: він може ніколи більше не побачити всіх цих коханих облич, якщо в нього влучить шматок заліза!.. І тепер, коли така чудова пора, саме для прогулянок на природі, він змушений перебувати так далеко від рідних!..

— Осоружна війна! — повторив він. — Нехай Бог покарає англійців.

З чуйністю, що зворушила дона Марсело, Блюмгардт своєю чергою узявся розпитувати його про родину. Він поспівчував бесідникові, дізнавшись, що в нього тільки двоє дітей; злегка всміхнувся тому запалу, з яким Денуає розповідав про доньку, і передав вітання фройляйн Чічі, цій гострій на язик дияволиці; скрушно похитав головою, довідавшись про ті прикрощі, яких своєю поведінкою завдавав батькові син.

Який же він приємний, цей комендант!.. Перший милий і людяний німець, який трапився донові Марсело в цьому пеклі. «Скрізь є хороші люди», — подумав старий. Шкода, якщо цьому чоловікові доведеться поїхати звідси. Коли вже в його замку мають жити німці, то нехай це буде Блюмгардт, а не хтось інший.

Прийшов ординарець і повідомив, що його вельможність кличе дона Марсело до себе. Минаючи зали, Денуає заплющив очі, щоб уникнути марного гніву й страждань. Двері були вибиті, підлога — без килимів, вікна — без фіранок. Лише меблі, поламані в перші хвилини, стояли на своїх місцях. Графа він застав у власній спочивальні. Спальні кімнати пограбували трохи стриманіше: забрали тільки те, що не було конче потрібне. Генерал зі своїм почтом, розмістившись у них напередодні, урятував ці покої від бездумного плюндрування.

Граф прийняв його з люб’язністю великого пана, що прагне догодити гостеві. Він не міг погодитися на те, щоб гер Денуає, родич фон Гартротта — якого граф, здається, навіть якось бачив при дворі, — мешкав у будинку придверників. Він має повернутися до своєї спальні й зайняти це врочисте, як катафалк, ложе з балдахіном, яке кілька годин тому мало честь послужити славному генералові Німецької імперії.

— Я ж волію спати тут, — сказав він, заходячи до спочивальні доньї Луїси. — Цей покій мені більше до смаку.

Німець замилувався кімнатою, умебльованою речами епохи Людовіка XV, цінними своєю автентичністю, — із потьмянілим золотом і побляклими з плином часу пейзажами на гобеленах. То було чи не найвдаліше придбання дона Марсело. Граф, як той, хто тямить у мистецтві, зневажливо посміхнувся на згадку про офіцера-розпорядника, що керував офіційним мародерством.

— Який осел!.. Мабуть, лишив це все тут, бо воно видалося йому старим і негарним…

Відтак подивився просто на власника замку.

— Пане Денуає, гадаю, що не вчиню жодної нетактовності — ба більше, мені здається, таким має бути і ваше бажання. Ці меблі я заберу з собою — на згадку про наше знайомство і як свідчення тої дружби, що зароджується зараз… Якщо вони лишаться тут, їм загрожує знищення. Воїни не конче мають тямити в мистецтві. Я збережу ці коштовні речі в Німеччині, і ви зможете побачити їх коли завгодно. Невдовзі, коли мій приятель імператор проголосить себе правителем французів, ми всі станемо одним народом…

Денуає промовчав. Що він міг відповісти на цей жорстоко насмішкуватий погляд, яким аристократ підкреслив свої слова?..

— Коли війна закінчиться, я надішлю вам подарунок з Берліна, — додав граф поблажливим тоном.

Дон Марсело й цього разу нічого не відказав. Він дивився на порожні прямокутники на стінах, що полишалися від невеличких картин відомих художників XVIII століття. Розпорядник мав би їх також знехтувати через позірну незначущість, проте легкий посміх на обличчі його вельможності підказував, де врешті-решт вони опинилися.

Граф уже ретельно оглянув усі приміщення в цій частині будівлі: сусідню спальню, що належала Чічі, ванну кімнату, навіть жіночу гардеробну, у якій досі висіли доньчині сукні. Пальці войовника з насолодою перебирали складки ніжної тканини, розкошуючи в її м’якій свіжості.

Цей дотик нагадав йому про Париж, про високу моду, про салони славетних модельєрів. Навідуючись до ворожого міста, найбільше він полюбляв бувати на Рю-де-ла-Пе.

Дон Марсело відчув міцну суміш парфумів, якою відгонила голова графа, його вуса, усе тіло. На каміні стояли кілька флакончиків із жіночої туалетної кімнати.

— У якому ж бруді доводиться жити під час війни! — поскаржився німець. — Сьогодні вранці я вперше за тиждень зміг узяти купіль і ввечері скупаюся знову… До речі, любий друже, ці парфуми непогані, але недосить вишукані. Коли матиму честь познайомитися з вашими дамами, я дам їм адреси моїх постачальників. Удома я користуюся пахощами з Туреччини: у мене багато друзів у цій країні… Коли війна закінчиться, я надішлю партію вашій родині.

Його погляд спинився на кількох світлинах, що стояли на столику. Побачивши донью Луїсу на фото, граф одразу здогадався, хто це. Відтак усміхнувся перед портретом Чічі. Мила дівчина: найбільше йому сподобався її по-хлопчачому рішучий вираз обличчя. Світлину Хуліо він розглядав довго й ретельно.

— Прегарний юнак, — мовив граф. — Має цікаву голову… артистичну. Він мав би неабиякий успіх у костюмованій танцювальній виставі. Який із нього був би перський принц!.. Біла егретка на голові, оздоблена самоцвітом, оголені груди, чорна туніка, помережана золотими павичами…

Графова уява далі вбирала первістка Денуає в розкішні шати східного монарха, і старий відчув зародки прихильності до цього чоловіка, якого так зацікавив його син. Шкода тільки, що він привласнює собі цінні речі, на яких так добре розуміється!..

У головах ліжка на молитовнику, якого забула його дружина, дон Марсело побачив медальйон зі світлиною, яка була чужа для цього дому. Граф простежив за його поглядом і взяв прикрасу, щоб показати. Руки військовикові затремтіли… Де й поділася його насмішкувата й зневажлива зверхність. Зі світлини всередині медальйона всміхався офіцер «гусарів смерті»[116] з сухорлявим профілем хижого птаха під ківером, оздобленим черепом і двома кістками.

— Це мій найкращий товариш, — промовив німець тремтливим голосом. — Людина, яку я найдужче люблю в усьому світі… Подумати тільки, що цієї миті він десь воює і його можуть убити!.. Подумати тільки, що я теж можу загинути!..

Дон Марсело вирішив, що перед ним розгорнулася сторінка якоїсь романтичної історії з графового минулого. Цей гусар, певна річ, його син. У своїй простодушності Денуає не міг уявити собі нічого іншого. Адже лише рідний батько може говорити з такою ніжністю… Ця ніжність розчулила навіть його самого.

На цьому їхня розмова завершилася. Військовик обернувся до нього спиною, немовби хотів приховати емоції, і вийшов зі спальні. За кілька хвилин з долішнього поверху долинули прегарні звуки рояля, якого розпорядник не вивіз завдяки втручанню генерала. Голос німця здійнявся над звучанням струн — глухуватий баритон, який, попри це, аж бринів від почуттів. Дон Марсело зворушився, він не розумів слів романсу, але на очі йому накотилися сльози. Він подумав про родину, про нещастя й загрози, які його оточували, про те, як важко буде повернутися до своїх… Немов заворожений музикою, він поволі-поволі зійшов на долішній поверх. Яка ж артистична душа в цього насмішкувато-зверхнього чоловіка!.. На перший погляд німці видавалися грубими й дисциплінованими, здатними на будь-яке звірство без жодних докорів сумління, але це враження було оманливе. Треба пізнати їх ближче, щоб зрозуміти, які вони насправді.

Денуає вийшов на замковий місток. Музика стихла. Унтерофіцер спостерігав за граційними рухами лебедів, що мережали водну гладінь рову. Це був молодий доктор права, який виконував обов’язки секретаря його вельможності, — людина науки, яку мобілізували на війну.

Заговоривши з доном Марсело, він одразу розповів про себе. Він викладав у приватній школі й ось-ось мав одружитися, коли його заскочив наказ вирушати на війну. Усі плани були зруйновані.

— Яке лихо!.. Який струс для всього світу!.. А проте багато хто з нас бачив, що катастрофа неминуча. Рано чи пізно вона мала статися. Капіталізм! У всьому винен клятий капіталізм!

Унтерофіцер був соціаліст. Він не приховував того, що брав участь у партійній діяльності, що призвело до переслідувань і зашкодило його кар’єрі. Але тепер імператор визнавав за соціал-демократичною партією право на існування, і навіть найбільш реакційні юнкери піддобрювалися до неї. Тепер усі були єдині. Представники партії утворювали в рейхстазі найслухнянішу групу… Про колишні переконання нагадував тільки той запал, із яким унтерофіцер кляв капіталізм, призвідника цієї війни.

Денуає наважився посперечатися з цим окупантом, що, як видавалося, мав м’яку й толерантну вдачу. «Хіба справжній винуватець війни не німецький мілітаризм? Хіба не він прагнув цього конфлікту і готував його, своєю пихою стаючи на перепоні будь-якому мирному врегулюванню?..»

Соціаліст рішуче заперечив. Депутати від його партії підтримували війну, а отже в них мали бути на те вагомі підстави. Його відповідь вказувала на цілковите підпорядкування дисципліні — одвічній німецькій дисципліні, сліпій і покірній, що панувала навіть у найпрогресивніших партіях. Денуає марно товкмачив йому всі доводи, всі факти, про які читав від початку війни. Слова француза лише ковзали по зашкарублій поверхні мізків цього революціонера, який звик делегувати функції мислення іншим.

— Хтозна! — урешті промовив він. — Можливо, ми й помилилися. Але наразі все вкрай заплутано: нам бракує фактів, щоби сформувати чіткий висновок. Коли цей конфлікт завершиться, ми довідаємося, хто насправді в ньому винен. Якщо це наша влада, ми притягнемо її до відповідальності.

Денуає трохи-трохи не розсміявся з такої наївності. Чекати на кінець війни, щоб дізнатися, хто в ній винен!.. А якщо візьме гору Німецька імперія, якої відповідальності доможуться від гордих переможців ті, хто завжди обмежувався виборчими баталіями, не наважуючись бодай на найменшу спробу повстання?

— Хай хто її призвідник, — мовив унтерофіцер, — а ця війна — прикра річ. Скільки людей загинуло!.. Я був у битві біля Шарлеруа. Той, хто не бачив сучасної війни зблизька, не уявляє її собі… Ми переможемо, увійдемо до Парижа — принаймні так кажуть, — але загине безліч наших, перш ніж ми здобудемо остаточну перемогу…

І щоб відігнати картини смерті, які засіли в його думках, він знову взявся стежити очима за лебедями, кидаючи їм кусники хліба, через що птахи раз по раз змінювали напрямок свого неквапливого й величного плину.

Доглядач та його родина стали частіше бувати в замку. Побачивши, що господар у добрих стосунках з окупантами, вони перестали боятися виходити зі свого будиночка. Жінці видавалося природним, що ці зайди врешті-решт визнали авторитет дона Марсело: пан — це завжди пан. Немовби діставши й собі частинку того авторитету, вона — а згодом і її донька — без страху зайшла до замку, щоб упорядкувати господареві спальню. Вони мали намір ночувати біля нього, щоб він не почувався самотньо, один серед німців, і для цього перенесли з флігеля на горішній поверх свої постелі й матраци.

Доглядач грів воду графові на чергову купіль. Його дружина, розпачливо змахуючи руками, побивалася через пограбування замку. Скільки дорогих речей зникло!.. Прагнучи врятувати залишки, вона пішла скаржитися донові Марсело, мовби той міг якось завадити, коли якийсь німець потайки цупив щось для себе. Жінка розповіла, що графові ординарці й секретарі тягнуть до кишень усе, що можна легко сховати, і, посміхаючись, кажуть, буцімто беруть це на пам’ять. Вона бачила, як один командир виламав шухляди, в яких господиня тримала білизну, і напакував собі найкращої, зокрема й чималу кількість шовкового мережива.

— Он той, пане, — раптом мовила вона, вказуючи на німця, який сидів за столом у садку й писав щось, користаючись із навскісного сонячного проміння, що пробивалося крізь листя.

Дон Марсело з подивом упізнав його. Невже й комендант Блюмгардт також?.. Але відразу ж виправдав учинок німця. Нічого дивного, що той захотів узяти собі щось додому після того, як офіцер-розпорядник дав такий приклад. Крім того, жіночу білизну він вочевидь брав не для себе, а для дружини й доньок… Добрий батько родини. Уже понад годину він сидів за столом, пишучи без упину, спілкуючись листовно зі своєю Августою та всією родиною в Касселі. Нехай уже краще бере його речі цей приємний чоловік, ніж інші офіцери, зверхні, різкі й зарозумілі нахаби…

Щоразу, коли Жоржетта, доглядачева донька, проходила повз нього, німець підводив голову й стежив очима за дівчиною. Бідолашний батько!.. Певна річ, згадує двох своїх донечок, що вдома, у Німеччині, непокояться через війну. Дон Марсело теж подумав про Чічі й відчув страх, усвідомивши, що може більше ніколи її не побачити.

Урешті німець підкликав до себе дівчину, коли вона вчергове йшла із замку до флігеля. Вона стала перед столом, заціпеніло й боязко, мовби передчуваючи загрозу, але попри це силкувалася всміхатися. Блюмгардт тим часом говорив щось до неї, ніжно гладячи дівчину по щоці своїм ручищем. Ця сцена зворушила дона Марсело. Серед жахіть війни виринули спогади про мирне доброчесне життя. Цей чоловік, хоч і окупант, але, поза всяким сумнівом, добра людина.

Тим-то Денуає приязно всміхнувся, коли комендант підвівся з-за столу й рушив до нього. Віддавши листа й чималенький пакунок солдатові, щоб той заніс їх до містечка, на пошту батальйону, Блюмгардт пояснив:

— Це моїй родині. Коли мені випадає вільний день, я завжди їм пишу. А які ж цінні для мене їхні листи!.. Крім того, я надіслав їм кілька невеличких сувенірів.

Денуає хотів був заперечити. Невеличких?! Аж ніяк!.. Але потім, байдуже стенувши плечима, дав зрозуміти, що погоджується на ці дарунки, зроблені його коштом. Комендант далі говорив про свою любу Августу й діточок, тимчасом як на безхмарному надвечірньому обрії гуркотала невидима буря. Канонада ставала чимраз інтенсивнішою.

— Битва не припиняється, — зітхнув Блюмгардт. — Та це вже, мабуть, остання. Ми її виграємо й за тиждень увійдемо до Парижа… Але скільки ж людей цього не побачать!.. Скільки поляже на полі бою!.. Завтра, гадаю, нас тут уже не буде. Усі резерви треба кинути в атаку, щоб зламати останній опір французів… Тільки б мені не загинути!..

На думку про ймовірну смерть його обличчя викривила гримаса ненависті. Між двома бровами пролягла глибока зморшка. Він глянув на Денуає так люто, мовби вважав його винним у своїй загибелі та всіх тих нещастях, що впадуть на його родину. Дон Марсело не міг упізнати лагідного й приязного Блюмгардта, якого бачив хвилину тому, і замислився над тим, як війна перемінює людей.

Сонце вже сідало, коли надбіг унтерофіцер — той самий соціал-демократ. Денуає не розумів, що той каже комендантові німецькою, але простеживши за тим, куди вказувала його рука, помітив оддалік, за воротами, купку місцевих мешканців і кількох солдатів з рушницями. Блюмгардт після коротких роздумів рушив до них, і дон Марсело пішов за ним.

Він побачив місцевого хлопчину, якому два німці наставили багнети в груди. Юнак був восково-блідий. Вимазана сажею, подерта на клапті сорочка свідчила про відчайдушну шарпанину. На скроні кривавила рана. Поруч стояла жінка з розтріпаним волоссям, оточена чотирма дівчатками й малим хлопченям, такими чорними та закіптюженими, ніби вони щойно вилізли з вугільної шахти.

Благально здіймаючи руки і схлипуючи, вона марно говорила до солдатів, які її не розуміли. Унтерофіцер, що командував конвоєм, сказав щось комендантові німецькою, а жінка тим часом звернулася до Денуає. Упізнавши власника замку, вона враз заспокоїлася, наче впевнена в тому, що він зможе її врятувати.

Цей парубок — її син. Коли вчора їхню хату підпалили, вони сховалися в погребі й так урятувалися від смерті. Однак голод змусив їх вийти назовні. Побачивши її сина, німці побили його й тепер хочуть розстріляти, як розстрілюють усіх молодиків. Вони вважали, що хлопчині вже двадцять років — вік, у якому беруть до армії, — і щоб він не поповнив лави французького війська, його збираються вбити.

— Але ж це неправда! — вигукнула жінка. — Йому тільки вісімнадцять… Навіть немає ще вісімнадцяти… тільки сімнадцять!

Вона обернулася, щоб жінки, які прийшли разом із нею і стояли позаду, засвідчили її слова. Нещасні були такі самі брудні, як вона, з почорнілими обличчями й подертим одягом, від них тхнуло згарищем, горем і смертю. Усі закивали, приєднавши свої розпачливі голоси до материного. Деякі доходили до крайнощів, стверджуючи, що хлопцеві лише шістнадцять… а то й п’ятнадцять. До цього багатоголосого жіночого лементу долучався плач менших дітей, що дивилися на брата великими від жаху очима.

Комендант, слухаючи унтерофіцера, пильно оглядав полоненого. Якийсь службовець мерії нерозважливо зізнався, що хлопцеві вже двадцять років, і таким чином, не подумавши, прирік його на смерть.

— Це неправда! — повторила мати, здогадавшись, про що йде мова. — Той чоловік помилився… Мій син високий і тому видається старшим за свій вік, але йому ще немає двадцяти… Ось пан Денуає, він його знає, він може підтвердити. Правда ж, пане?

Дон Марсело вирішив, що не може не втрутитися після такого розпачливого материного заклику про допомогу, і заговорив до коменданта. Він добре знає цього хлопця (насправді, здається, ніколи його не бачив), і, наскільки йому відомо, той ще не має двадцяти років.

— Але хоч би й мав, — додав він, — то хіба це злочин, за який треба розстрілювати людину?

Блюмгардт не відповів. Повернувшись до обов’язків командира, німець наче забув про існування дона Марсело. Він збирався щось сказати, віддати якийсь наказ, але завагався — мабуть поклавши за краще спершу порадитися з його вельможністю. Побачивши, що офіцер прямує до замку, Денуає поквапився за ним.

— Коменданте, це неприпустимо, — почав він. — У цьому немає жодного глузду. Не можна розстрілювати людину лише через підозру, що їй двадцять років!..

Але комендант нічого йому не відповів. Коли вони перетнули місток, до них долинули звуки рояля. Денуає підбадьорився: ця творча людина, що так зворушила його своїм чуттєвим співом, певна річ, скаже рятівне слово.

Зайшовши до вітальні, він не одразу впізнав його вельможність. За роялем сидів чоловік, вбраний тільки в жіночий японський халат — рожеве із золотими пташками кімоно, що належало Чічі. Якимось іншим разом дон Марсело розреготався би, побачивши в такому вбранні цього худого, кістлявого військовика з жорсткими очима й жилавими руками, що стриміли з просторих рукавів. На зап’ястку, як і раніше, блищав золотий браслет. Узявши купіль, граф тепер відтягував ту мить, коли мав знову вдягтися в однострій, і насолоджувався шовковистим дотиком жіночого вбрання, схожого на ті східні одежі, які він мав у Берліні. Блюмгардт не виявив ані найменшого подиву виглядом свого генерала. Виструнчившись по-військовому, він заговорив німецькою, тимчасом як граф неуважно слухав його, перебираючи пальцями клавіші.

Крізь ближнє вікно, огортаючи золотим ореолом рояль і піаніста, падало призахідне світло, линула музика надвечір’я: шемрання листя; пташиний щебет, який поступово завмирав; дзижчання комах, що спалахували, наче іскри, в останніх променях сонця. Його вельможність, якого цей несвоєчасний візит вочевидь вихопив із його меланхолійних мрій, урвав коменданта, владно змахнувши рукою і промовивши одне слово… тільки одне. Більше нічого не сказавши, він двічі затягнувся турецькою цигаркою, що між тим повільно пропалювала деревину рояля, і його пальці знову опустилися на клавіші зі слонової кістки, поновлюючи навіяну присмерком невиразну й ніжну імпровізацію.

— Дякую, ваша вельможносте, — сказав дон Марсело, здогадуючись, якою мала бути відповідь великодушного графа.

Комендант кудись щез. Надворі його теж не було. До групи біля воріт підбіг солдат, щоб передати наказ. Денуає побачив, як конвоїри розштовхали прикладами верескливий гурт жінок і дітей. Прохід був вільний. Мабуть, усі рушили назад до Вілльбланша після того, як генерал помилував хлопця… Денуає дійшов до середини алейки, коли розітнувся багатоголосий зойк, моторошний крик, на який здатен тільки жіночий розпач. Водночас повітря здригнулося від гучної тріскотнечі, яку він уже чув учора. Постріли!.. По той бік огорожі зчинилася штовханина, хтось пручався, намагаючись вирватися з сильних рук, хтось чимдуж утікав зі страху. Він побачив перелякану жінку, що бігла до нього, обхопивши голову руками й голосно схлипуючи. То була доглядачева дружина, що приєдналась була до гурту жінок.

— Не йдіть туди, пане! — крикнула вона, перепиняючи йому дорогу. — Вони його вбили… розстріляли щойно…

Дон Марсело ошелешено заціпенів. Розстріляли?! А як же наказ генерала?.. Не усвідомлюючи до пуття, що робить, він побіг до замку й за якусь мить опинився у вітальні. Його вельможність і далі сидів за роялем, співаючи впівголоса. Очі його зволожніли від поезії спогадів. Але Денуає не міг його слухати.

— Ваша вельможносте, вони його розстріляли… Щойно, попри ваш наказ.

Генерал усміхнувся, і дон Марсело враз збагнув, як жахливо помилився.

— Це війна, любий друже, — мовив граф, припинивши грати. — А війна вимагає жорстоких рішень… Завтрашнього ворога завжди розумніше знищити сьогодні.

І повчальним тоном, немовби читав лекцію, узявся оповідати про людей Сходу, великих знавців мистецтва життя. Однією з постатей, якими він найбільше захоплювався, був такий собі турецький султан-завойовник, що власноруч душив дітей своїх суперників. «Наші вороги не приходять на світ верхи на коні й зі списом у руці, — казав цей мудрий чоловік. — Вони народжуються дітьми, як і всі решта, і слід позбутися їх, доки вони не виросли».

Денуає слухав його, але не чув. У голові крутилася одна-єдина думка. Цей чоловік, який видався йому добрим, цей сентиментальний митець, що зворушив його своїм співом, холоднокровно, у перерві між двома арпеджіо, виніс смертний присуд!..

Граф нетерпляче змахнув рукою. Дон Марсело може бути вільний, і він радив би йому надалі поводитися стриманіше й не пхатися до справ німецького командування. Відтак його вельможність обернувся до француза спиною й віддався музичній меланхолії, а його пальці знову забігали по клавішах рояля.

Для дона Марсело почалося дивне існування, що тривало чотири дні й складалося з низки надзвичайних подій. Цей відтинок життя закарбувався в його пам’яті як суцільне приголомшення, яке іноді переривалося жахливими картинами.

Він не хотів перебувати поруч із німцями й утік з власної спальні, знайшовши собі прихисток на останньому поверсі в кімнаті для прислуги, поруч із приміщенням, яке собі обрала доглядачева родина. Коли наставав вечір, добра жінка марно готувала господареві їсти: той не мав апетиту. Він волів лежати на ліжку, у темряві й наодинці зі своїми думками. Коли ж закінчаться ці муки?..

Він пригадав мандрівку до Лондона, яку здійснив був колись. В уяві зринув Британський музей і кілька ассирійських барельєфів — пам’яток звірячого минулого людства, що виповнили його жахом. Воїни палили села; стосами лежали полонені з відтятими головами; скуте ланцюгами за шиї, довгими вервечками тяглося мирне населення, перетворене на рабів. Тоді він чи не вперше усвідомив, яких великих здобутків досягла нинішня цивілізація. Війни від часу до часу спалахували й досі, однак були регламентовані правилами, що їх запровадив людський поступ. Життя полонених стало священним, захоплені міста не можна було плюндрувати, з’явився цілий кодекс міжнародних законів, що визначали те, як країни мають воювати одна з одною і як під час цього вбивати противника, щоб завдавати якомога меншої шкоди… Але тепер він на власні очі побачив реальність війни. І ця реальність була та сама, що й тисячі років тому! Чоловіки в шоломах поводилися точнісінько так само, як жорстокі й напахчені сатрапи у блакитних митрах і з кучерявими бородами. Солдатів противника розстрілювали беззбройних, полонених забивали до смерті прикладами, цивільне населення масово вивозили до Німеччини, як колись гнали на чужину невільників. Яка ж тоді користь із цього так званого поступу? Куди поділася вся цивілізація?..

Дон Марсело прокинувся від вогника свічки, піднесеної йому до лиця. Доглядачева дружина зайшла до нього, щоб запитати, чи йому нічого не потрібно.

— Яка жахлива ніч, пане!.. Чуєте, як вони кричать і горланять пісні? Скільки пляшок уже спорожнили!.. Вони зібралися в бенкетній залі. Краще вам їх зараз не бачити… Ці негідники розважаються тим, що трощать меблі. Навіть граф упився. Той командир, що розмовляв із вами, і всі решта — теж п’яні. Дехто вже танцює напівголим.

Схоже, вона хотіла змовчати про деякі подробиці, але природна балакучість узяла гору. Кілька молодих офіцерів перебралися в жіночий одяг, наділи капелюшки й узялися танцювати, зойкаючи й знадливо вихляючи тілом. Одного з таких танцюристів, на якому з усього одягу була сама лише спідня комбінація Чічі, вони вітали несамовитим ревищем… Чимало німців із якоюсь злостивою втіхою гидили на килими й у шухляди, підтираючись найделікатнішими тканинами, які тільки потрапляли їм під руку.

Господар попросив її замовкнути. Навіщо вона розповідає йому це все?..

— А ми ще й змушені їм прислуговувати!.. — далі жалілася жінка. — Вони геть схибнулися — немовби стали іншими людьми. Солдати кажуть, що вранці виступають. Триває велика битва, і щоб виграти її, треба кинути на це всі сили… Мій бідолашний чоловік уже більше не може. Скільки принижень йому доводиться зазнавати!.. А моя доня… ох, моя донечка…

Донька була її головною турботою. Жінка ховала її, але все одно непокоїлася, дивлячись на цих розпалених алкоголем чоловіків. Найбільше вона боялася того командира, що по-батьківськи пестив Жоржетту.

Страх за доньку поквапив її, і вона пішла, побідкавшись іще наостанок:

— Господь Бог забув про цей світ… Ох, що з нами буде!

Дон Марсело не міг заснути. У відчинене вікно лилося кволе світло ясної ночі. Гуркіт гармат не припинявся, десь у темряві точилася битва. Під замком солдати затягли якусь повільну й мелодійну пісню, схожу на псалом. Знизу, з бенкетної зали, долинали вибухи грубого сміху, тріск зламаних меблів, весела біганина. Коли ж він вибереться з цього пекла?..

Минув якийсь час. Дон Марсело далі не спав, але помалу почав утрачати зв’язок із навколишнім світом. Зненацька він стрепенувся. Десь поруч, на цьому самому поверсі, глухо затріщали двері, неспроможні витримати потужних ударів. Почулися жіночі крики, плач, відчайдушні благання, шум боротьби, хисткі кроки, стукіт стіни. Йому здалося, що це Жоржетта кричить і пручається. Перш ніж його ноги торкнулися підлоги, пролунав чоловічий голос — голос доглядача, цього дон Марсело був певен.

— Ах ти ж, покидьку!..

Знову звуки боротьби… постріл… тиша.

Денуає вибіг у широкий коридор, що закінчувався сходами. Горіло світло; нагору безладною юрмою, штовхаючись і перестрибуючи через кілька сходинок за раз, бігли німці. Він мало не впав, перечепившись за тіло, яке лежало під його ногами. Людина стогнала, конаючи. То був доглядач, груди його здіймались і опускались, наче ковальський міх. Непомірно великі очі оскліли, з рота текла кров… Поруч блищав кухонний ніж. Відтак дон Марсело побачив чоловіка, що в правій руці стискав револьвер, а лівою тримав виламані двері, які хтось силкувався відчинити зсередини. Денуає впізнав його попри зеленкувату блідість і блудний погляд. То був Блюмгардт — інший Блюмгардт з пихатим, викривленим хіттю звірячим обличчям, яке наганяло жах.

Дон Марсело уявив собі, як той бігає по замку, нишпорить, вишукуючи бажану здобич, як занепокоєний батько йде за ним, як дівчина кличе на допомогу, як відбувається нерівна боротьба між хворим чоловіком, у якого зі зброї — лише випадково схоплений ніж, і цим військовиком, що зрештою взяв гору. Відчайдушний і всепоглинущий гнів юнацьких літ прокинувся у старому французові. Байдуже, помре він чи ні!..

— Ах ти ж, покидьку!.. — заревів він, як бідолашний доглядач кілька хвилин тому.

І кинувся з кулаками на Блюмгардта. Той, холодно посміхаючись, здійняв револьвер. Ось-ось мав пролунати постріл… Але тої миті Денуає впав на підлогу: його збили з ніг німці, що вже вибігли сходами нагору. Посипалися удари, підбори важких чобіт падали на нього, як молоти. Він відчув на обличчі струминку теплої рідини. Кров!.. Його чи доглядача, передсмертний хрип якого помалу згасав, — дон Марсело не був певен. Кілька рук підняли його й поставили перед якимось чоловіком. То був його вельможність в однострої нарозхрист, від якого тхнуло вином. Погляд і голос графа були нетвердими.

— Мій любий друже, — мовив він, намагаючись говорити своїм принизливо-насмішкуватим тоном, — я застерігав вас не пхатися до наших справ, а ви мене не послухалися. Тепер вам доведеться зазнати наслідків такої нерозсудливості.

Граф віддав наказ, і солдати, грубо штовхнувши старого на сходи, повели його вниз, аж до льоху. За старшого був унтерофіцер, у якому Денуає впізнав знайомого соціаліста. Той був єдиний тверезий серед усіх, але тримався гордовито, неприступно, із непохитною жорсткістю дисциплінованого солдата.

Дона Марсело завели до склепінчастого приміщення з одним лише маленьким віконцем на рівні замкового двору. Биті пляшки й дві порожні скрині, вистелені соломою, — це все, що лишилося в льосі.

— Ви завдали образи моєму командирові, — грубо мовив до нього унтерофіцер. — Найпевніше, уранці вас розстріляють… Єдиний ваш порятунок — якщо веселощі поновляться, і про вас забудуть.

Що двері були вибиті — як скрізь у замку, — то унтерофіцер наказав забарикадувати їх зовні меблями й скринями.

Решту ночі дон Марсело мучився від холоду. Це єдине, що турбувало його на ту мить. Він покинув усяку надію на життя, і навіть образ родини поступово стирався з пам’яті. Вовтузячись у темряві, він намагався влаштуватися на двох скринях, сяк-так запорпатися в солому, щоб зігрітися. Коли у віконце почав задувати ранковий вітерець, Денуає поволі запав у важкий сон — дрімотну знетяму, подібну до тої, в яку поринає засуджений на смерть або дуелянт перед вирішальним ранком. Йому вчувалися крики німецькою, тупіт коней, далекі відзвуки, схожі на барабанний дріб і висвист військових флейт… Потім він забувся остаточно й утратив зв’язок із навколишнім світом.

Коли дон Марсело знову розплющив очі, жмут сонячного проміння падав у віконце, малюючи на протилежній стіні золотавий чотирикутник. У промінні прегарно яскрилася павутина. Потойбіч дверей хтось намагався відсунути барикаду. Боязкий і згорьований жіночий голос кілька разів гукнув його.

— Пане, ви тут?

Він схопився на ноги й кинувся допомагати, щосили пхаючи двері зсередини. Мабуть, окупанти всі пішли, інакше навряд чи доглядачева дружина наважилася б на спробу його визволити.

— Так, вони покинули замок, — підтвердила вона. — Тут нікого не лишилося.

Коли прохід звільнився, дон Марсело нарешті побачив бідолашну жінку: очі її почервоніли, на змарнілому обличчі випинали кістки, волосся було розтріпане. Ця ніч немовби придавила її тягарем багатьох років. Побачивши господаря, жінка враз утратила всі сили.

— Ох, пане… пане!.. — судомно захлипала вона і з плачем кинулася йому в обійми.

Дон Марсело не хотів нічого знати: він боявся правди. Однак усе ж запитав про її чоловіка. Тепер, притомний і вільний, він плекав крихітну надію, що все бачене вчора вночі — лише страшний сон. Може, бідолаха таки живий…

— Вони вбили його, пане… Його застрелив той німець, що видавався вам добрим… І я навіть не знаю, де його тіло: ніхто не схотів мені сказати.

Вона підозрювала, що труп вкинули до рову. Спокійні зелені води стулилися над жертвою цієї ночі, оповивши таємницею місце її останнього спочинку… Денуає здогадався, що матір дужче турбує інше горе, але мовчав, соромлячись запитати. Розпачливо зойкаючи, вона розповіла сама… Жоржетта — у флігелі: нажахана дівчина втекла туди, коли окупанти пішли. Вони тримали її у своїй владі до останньої хвилини.

— Не ходіть до неї, пане… Вона аж труситься й плаче — боїться говорити з вами про те, що сталося. Вона немов збожеволіла й хоче померти. Ох, моя донечка!.. Невже ніхто не покарає цих чудовиськ?..

Вийшовши з замку, вони ступили на місток. Жінка пильно глянула на зеленкувату водну гладінь. Там плавала тушка лебедя. Перед від’їздом, поки сідлали коней, двоє офіцерів розважалися, стріляючи з револьвера по птахах. Водяні рослини були забризкані кров’ю, а серед їхнього листя плавали безживні білі грудки, наче білизна, що втекла з рук пралі.

Дон Марсело й жінка співчутливо перезирнулися. Їм стало шкода одне одного: обоє у сонячному світлі мали жалюгідний і постарілий вигляд.

Служниця, подумавши про доньку, почулася знову на силі. Ці люди, пройшовши Вілльбланшем, знищили все; у замку не лишилося їжі, крім кількох куснів черствого хліба, забутих на кухні.

— Але треба жити, пане… Треба жити бодай для того, щоб побачити, як їх покарає Господь…

Старий лише зневірено здвигнув плечима: Господь?.. А втім, жінка мала рацію: треба жити.

Наче повернувши собі відвагу ранньої молодості, тої пори, коли він подорожував неозорими просторами Нового світу, переганяючи стада худоби, дон Марсело подався за межі маєтку. Він побачив золотаво-зелену долину, що всміхалась на сонці; купки дерев; прямокутні латки жовтуватої землі з колючою щетиною стерні; живоплоти, у яких цвірінчали пташки, — усю пишноту літнього лану, який протягом п’ятнадцяти століть обробляли й доглядали десятки поколінь. Попри це, він почувався самотнім, відданим на ласку долі, імовірно, приреченим на голодну смерть — самотнішим, ніж тоді, коли перебирався через паморочливі хребти Анд, звивистими стежинами долав нагромадження скель і снігу, що їх огортала гробова тиша, яку лише вряди-годи змахами крил порушував кондор. Довкола не було нікогісінько… Ніде нічого не рухалося — усе заціпеніло, знерухоміло, застигло, немовби зіщулившись від страху перед громом, який, не змовкаючи, розкочувався на обрії.

Дон Марсело підійшов до містечка — чорного безладного нагромадження зруйнованих стін, серед яких стриміли кілька цілих будинків і дзвіниця без даху, але з покорченим від вогню хрестом. На вулицях, усіяних пляшками, обвугленим деревом і вкритими сажею уламками цегли, теж нікого не було. Трупи щезли, але нудотний сморід розтопленого лою та горілої плоті немов кліщами вчепився за ніздрі. Денуає перетнув усе містечко, доки не дійшов туди, де колись драгуни звели барикаду. Кілька возів досі лежали на узбіччі. На місці розстрілу він побачив невеличкий горбок. З-під землі стирчали дві ноги й рука. Коли дон Марсело підійшов ближче, з цієї мілкої могили, що не ховала трупів як слід, знялося кілька чорних грудок. У повітрі залопотіли крила, і птахи полетіли геть із розлюченим крячанням.

Денуає повернувся назад. Він гукав перед менш пошкодженими хатами, зазирав у вільні від завалів двері та вікна. Невже у Вілльбланші не лишилося жодної живої душі?.. Раптом він помітив, як серед руїн рачкує щось, схоже на велетенську ящірку. Істота боязко спинилася, завагалася, чи не варто сховатись назад до своєї нори. Ураз вона заспокоїлася і звелася на рівні. Це була людина, старий чоловік. На заклики Денуає почали з’являтися інші люди-плазуни, бідолашні істоти, що відмовилися від прямої постави, помітної здалеку, і тепер брали приклад із нижчих створінь, які повзали в поросі, щомиті готові шаснути до своїх схованок у надрах землі. Здебільшого це були жінки й діти — усі брудні, чорні, із закошланим волоссям. В очах у них горіла звіряча жадоба їсти, а щелепа розпачливо відвисла, наче у кволої тварини. Вони жили, переховуючись у руїнах власних домівок. Страх змусив їх забути про голод, але тепер, коли окупанти пішли, усі потреби, накопичені за довгі години гнітючої тривоги, нараз виявили себе знову.

Денуає здалося, ніби його оточило плем’я здичавілих і виголоднілих індіанців, подібних до тих, яких він бачив під час своїх авантюрних мандрівок. Вирушаючи з Парижа, він узяв із собою трохи золотих монет і тепер дістав одну. Червінець заблищав на сонці. Йому потрібен хліб, будь-що їстівне — він заплатить, скільки скажуть.

Побачивши золото, очі в усіх загорілися, але ненадовго, і за якусь мить погляди збайдужіли до жовтого кружальця. Дон Марсело переконався, що чудодійний фетиш утратив свою силу. Немов голосільниці на похороні, жінки завели повільний жалісний плач, розповідаючи про свої біди й жахіття:

— Пане, вони вбили мого чоловіка…

— Пане, мої сини… два мої сини зникли…

— Пане, вони забрали всіх чоловіків; кажуть, на роботи в Німеччині…

— Пане, хліба… мої діточки помирають з голоду.

Одна жінка лементувала, побиваючись чимось гіршим за смерть:

— Моя донечка!.. Моя бідолашна донечка!

Її божевільний, сповнений ненависті погляд зраджував затаєну трагедію, а зойки і сльози нагадали про іншу матір, яка голосила так само в замку. Десь у погребі, мабуть, лежала жертва, виснажена до краю, мордована мареннями, у яких досі бачила шерег жорстоких нападників з обличчями, спотвореними тваринною хіттю.

Ці нещасні люди, простягаючи руки, обступили колом Денуає, чоловіка, про багатство якого всім було відомо. Жінки показували немовлят із пожовклими обличчями, затуманеними голодом очима і ледь чутним диханням.

— Хліба… хліба… — благали вони, наче дон Марсело міг здійснити диво.

Він простягнув одній матері монету, яку тримав у руці. Відтак роздав решту золота. Жінки брали, не дивлячись, і знай повторювали:

— Хліба… хліба…

А він прийшов був сюди прохати того самого!.. Денуає утік, усвідомивши, що нічим не може допомогти.

Повертаючись у відчаї до замку, він зустрів на дорозі довжелезну колону з великих автівок і вершників, що рухалися в тому самому напрямку, що й він. Зайшовши до парку, дон Марсело побачив кількох німців, що тягнули телефонний кабель. Вони щойно обійшли кімнати, де панував безлад, і тепер гучно реготали, читаючи напис капітана фон Гартротта: «Будь ласка, не грабуйте». Цей жарт видався їм дуже дотепним, дуже німецьким.

Колона заїхала до парку й заполонила його. На автівках і фургонах був намальований червоний хрест. Отже, німці збиралися облаштувати тут військовий шпиталь. Лікарі, вдягнені й озброєні, як офіцери, наслідували їхню зверхню й різку поведінку. З машин вивантажили сотні розкладачок і розставили їх по всіх покоях, а меблі, які ще лишалися, викинули на купу під деревами. Солдати працювали, хутко й механічно виконуючи короткі та владні накази. Кімнати виповнив аптечний дух концентрованих ліків, змішуючись із міцним запахом антисептиків, якими побризкали стіни, прибираючи після нічної оргії. Невдовзі Денуає побачив жінок, вбраних у біле, дебелих, із волоссям, схожим на конопляне клоччя, і блакитними очима. На вигляд — суворі, жорсткі й невблаганні. Кілька разів вони штовхали дона Марсело, наче не бачили його. Ці медсестри скидалися на черниць, але таких, що носять під рясою револьвер.

Опівдні почали прибувати інші автівки, принаджені величезним білим прапором із червоним хрестом, що тепер майорів на вершечку замку. Машини їхали від Марни; їхні металеві боки були вкриті вм’ятинами від снарядів, а вікна — подірявлені зірчастими отворами. З них вибиралися люди, багато людей: хто на власних ногах, хто на брезентових ношах — обличчя бліді й рум’яні; профілі гострі й плескаті; біляве волосся й голови, замотані в закривавлені білі тюрбани; ті, що з бравадою сміялися, і ті, що стогнали посинілими губами; щелепи, забинтовані, наче в мумії; велетні, що конали від невидимих ран; безформні тіла з головами, що говорили й курили; пошматовані ноги, перші перев’язки на яких просякли червоним; руки, що звисали безвільно, як усохлі гілки; подертий однострій, прикрі порожнини якого вказували на відсутність тої чи тої кінцівки.

Замок накрило лавиною страждань. За кілька годин не лишилося жодного вільного ліжка; ноші з тими, кому не вистачило місця, залишили в затінку дерев. Телефони дзвонили не вмовкаючи; хірурги у фартухах працювали швидко й одразу переходили до іншого пацієнта, рятуючи людські життя грубо й поспіхом. Ті, хто помирав, звільняли ліжка для новоприбулих. Денуає бачив закривавлені кошики, повні шматків плоті — клаптів шкіри, поламаних кісток, відрізаних кінцівок. Ці рештки виносили в глиб парку й закопували на галявині, де полюбляла читати Чічі.

Солдати попарно носили щось, загорнуте в простирадла, у яких власник замку впізнав свою постільну білизну. Ці згортки були трупами. Парк перетворювався на кладовище. Галявини вже не вистачало, і поруч копали нові могили. Озброєні лопатами німці потребували допомоги, і до похоронних робіт залучили з десяток полонених селян. Мертвих тепер підвозили возом до краю ями й скидали вниз, наче будівельне сміття. Дивлячись на дедалі більшу кількість загиблих ворогів, дон Марсело почував якусь потворну втіху, але водночас шкодував, що вся ця маса заброд тепер навіки лишиться в його землі.

Увечері, приголомшений стількома враженнями, Денуає відчув голод. За весь день він з’їв лише один кусень хліба з тих, які доглядачева вдова знайшла на кухні. Решту залишив їй та її доньці. Жоржеттин розпач дошкуляв йому не менше за голод. Угледівши його, дівчина з сорому тікала геть.

— Я не хочу, щоб господар мене бачив! — плакала вона, ховаючи обличчя.

І господар завжди, коли перебував у флігелі, намагався не наближатися до неї, адже його присутність мовби загострювала спогади про наругу, якої вона зазнала.

Пекучий голод змусив його звернутися до кількох медиків, що тямили по-французьки, але марно. Ті наче не чули, а коли Денуає набридав їм своїми проханнями, грубо відштовхували його з дороги… Ні, він не помре з голоду у власному маєтку! Ці люди їли — суворі медсестри облаштувалися на його кухні… Але час минав, і не знаходилося нікого, хто змилосердився б над кволим, жалюгідно старим чоловіком, що волочив з місця на місце своє зболене від учорашніх побоїв тіло. Таких мук голоду він не зазнавав ніколи, навіть під час подорожей безкрайніми пустками — голоду серед людей, у цивілізованій країні, із гаманцем, повним золота, на своїх землях, у своєму помешканні, яким тепер порядкували інші люди, що не бажали його слухати. Це ж треба — нагромадити мільйони й повернутися до Європи, щоб на схилку літ потрапити в таку скруту!.. Ох, іронія долі!..

Дон Марсело побачив санітара, що, прихилившись спиною до дерева, збирався їсти шмат хліба з ковбасою. Старий пожадливими очима дивився на цього чоловіка — дебелого, плечистого, з міцною щелепою, вкритою рудим заростом бороди. Денуає наблизився з німим проханням, тримаючи пальцями золоту монету. Очі німця заблищали, коли він побачив золото, і блаженна усмішка розтягнула рот від вуха до вуха.

— Ja[117], — промовив він, зрозумівши, чого від нього хоче старий.

Відтак простягнув йому хліб з ковбасою й забрав червінця.

Дон Марсело жадібно накинувся на їжу. Ніколи ще вона не смакувала йому так, як тої миті, посеред садка, перетвореного на кладовище, перед сплюндрованим замком, у якому стогнали, конаючи, сотні людських істот. Перед очима промайнула сіра рука. То був німець, який повернувся з двома буханцями хліба й шматком м’яса, які поцупив на кухні. Він повторив з усмішкою:

— Ja?

І, заплативши ще один золотий, дон Марсело забрав харчі, щоб віднести вдові та її доньці, які ховались у флігелі.

Уночі — то була важка безсонна ніч, сповнена короткими жаскими мареннями, — йому здалося, що гуркіт артилерії наблизився. Різниця була ледь помітна; можливо, це лише нічна тиша посилювала звуки вибухів. Автівки не припиняли приїжджати з фронту; вони залишали свій вантаж понівеченої плоті й верталися по нову партію. Денуає подумав, що його замок — тільки один із численних шпиталів, облаштованих на лінії зіткнення завдовжки понад сто кілометрів, і що по той бік цієї лінії, позаду французьких військ, — такі самі лазарети, де відбувається те саме і з такою самою страшною частотою прибувають умирущі солдати. Багатьом, кого не забрали з поля бою, пощастило ще менше: вони вили, лежачи із закривавленими кінцівками в поросі або в багнюці, й конали, качаючись у власних нутрощах… Дон Марсело, який ще кілька годин тому вважав себе найнещаснішим створінням у світі, відчув жорстоку радість на думку про те, що стільки дужих чоловіків на порозі смерті могли позаздрити його здоровій старості й тому спокою, з яким він лежав у ліжку.

Наступного ранку санітар чекав на тому самому місці з загорнутими в серветку харчами. Послужливий і добрий бородань!.. Дон Марсело простягнув йому золоту монету.

— Nein[118], — відказав той, розтягнувши губи в лукавій посмішці.

На долоні старого з’явилося ще одне блискуче кружальце.

Німець знову посміхнувся й заперечно похитав головою. От же ж негідник! Так користатися з їхньої скрути!.. Лише віддавши санітарові п’ять золотих, Денуає зміг забрати пакунок з їжею.

Невдовзі він зауважив потайну підступну змову, що мала на меті витягнути з нього гроші. Здоровань із сержантськими личками на погонах тицьнув йому в руки лопату й грубо штовхнув його. Дон Марсело опинився біля воза з трупами в закутку парку-кладовища, і змушений був копати власну землю разом з іншими полоненими, що, роздратовані своїм прикрим становищем, поводилися з ним як із рівним.

Денуає відвертав очі, щоб не бачити закляклих у неприродних позах трупів, що лежали на краю ями, просто над його головою, готові ось-ось скотитися на дно. Від землі йшов нестерпний сморід: тіла в сусідніх могилах уже почали розкладатися. Те, як вартові прискіпувалися до нього, і хитра сержантова посмішка підказали, що йдеться про шантаж. Найпевніше, тут не обійшлося без рудобородого санітара. Дон Марсело відпустив лопату й, сягнувши рукою до кишені, запитливо глянув на сержанта.

— Ja, — відказав той.

І, отримавши кілька монет, дозволив старому покинути копання й іти собі геть. Денуає зрозумів, що на нього чекатиме далі: ці люди нещадно визискуватимуть його.

Минув іще один день, такий самий, як і попередній. Наступного ранку його загострені неспокоєм чуття підказали, що діється щось надзвичайне. Автівки приїжджали й від’їжджали швидше, ніж зазвичай; серед обслуги шпиталю помітно було безлад і збентеження. Телефони деренчали, як навіжені; поранені видавалися геть зневіреними. Серед тих, хто прибував напередодні, були такі, що ховали біль за сміхом і бравадою. Вони говорили про близьку перемогу й шкодували, що не будуть присутні, коли німецькі війська вступатимуть до Парижа. Тепер усі похмуро мовчали, переймаючись насамперед власною долею, а не тим, що лишилося позаду.

За парком стояв гул, дороги почорніли від люду. Знову починалася навала, але цього разу вона відкочувалася назад. Годинами тяглися вервиці сірих вантажівок, сопучи втомленими двигунами. За ними — піхотні полки, кінні ескадрони, артилерійські батареї. Посувалися вони повільно, і ця неквапливість бентежила дона Марсело, що не міг збагнути, був цей відхід утечею чи лише зміною позицій. Єдине, що тішило його, — це занедбаний і пригнічений вигляд солдатів, похмура мовчанка офіцерів. Ніхто вже не кричав: «Nach Paris!» — усі неначе забули про свої нещодавні наміри. Броньована голова зеленувато-сірого чудовиська ще лежала потойбіч Марни, але його хвіст уже неспокійно звивався на цьому березі.

Відхід тривав і після заходу сонця. Гарматний гуркіт чимраз ближчав. Деякі вибухи лунали зовсім поруч, аж дрижали шибки у вікнах. У парку знайшов собі прихисток утеклий селянин, він розповів донові Марсело новини. Німці відступають. Кілька батарей розташувались на березі Марни, щоб стримати противника. Утікач залишився в маєтку й навіть не привернув уваги німців, які ще кілька днів тому розстріляли б його за найменшої підозри.

У налагодженому механізмі їхньої дисципліни явно щось зламалося. Лікарі й медсестри бігали з криками туди-сюди, вергаючи лайку щоразу, коли приїжджала чергова автівка. Вони посилали шофера далі, до іншого шпиталю в тилу, бо мали наказ евакуюватися із замку цієї ж ночі.

Попри заборону, одна машина все ж вивантажила поранених, їхній стан був такий, що лікарі їх прийняли: було очевидно, що везти цих бідолах далі нема сенсу. Їх лишили лежати в садку на тих самих брезентових ношах, на яких привезли сюди. У світлі ліхтарів Денуає впізнав одного з умирущих. То виявився секретар його вельможності, учитель-соціаліст, той, що замкнув був його в льосі.

Побачивши власника замку, унтерофіцер усміхнувся, наче зустрів приятеля. Французове обличчя було єдине знайоме йому серед усіх цих людей довкола, хоч ті й розмовляли його мовою. Він був блідий, зі змарнілим лицем і ледь затуманеними очима. На перший погляд ран видно не було, але з-під шинелі, якою був накритий живіт, ішов трупний сморід від жахливо пошматованих нутрощів. Присутність Денуає допомогла здогадатися, куди його привезли, і він помалу почав упорядковувати свої спогади. Кволим і утрудненим голосом, який йому, мабуть, видавався природним, німець став оповідати про своїх товаришів по зброї, наче дона Марсело обходило, що з ними сталось… Лиха доля спіткала їхню бригаду! Вони прибули на фронт у критичний момент, і їх як свіже підкріплення поспіхом кинули в бій. Командир Блюмгардт загинув у перші хвилини: пострілом із сімдесятп’ятки йому знесло голову. Загинули майже всі ті, хто квартирувався в замку. Його вельможності уламком снаряда відірвало щелепу. Унтерофіцер бачив, як він качається по землі й реве від болю. Діставши сховану на грудях світлину, граф силкувався поцілувати її губами, яких уже не було. Йому, унтерофіцерові, тим самим снарядом розірвало живіт. Майже дві доби він пролежав на полі бою, доки його не підібрали…

Із жадобою науковця, що прагне все побачити та все пояснити, і впертістю людини, яка мусить виговоритися перед смертю, німець у ці останні хвилини свого життя додав:

— Ця війна… прикра річ, пане… Бракує фактів, щоб сказати, хто винен… Коли вона закінчиться, треба… треба…

Він заплющив очі й знепритомнів, виснажений розмовою. Денуає полишив його. Бідолашний дурник! Він відкладав момент істини до кінця війни, а тим часом закінчується його власне життя разом з усіма сумнівами, разом з його повільним і дисциплінованим міркуванням.

Тої ночі дон Марсело не склепив очей. Стіни флігеля двигтіли, шибки дрижали й тріскали, у сусідній кімнаті стривожено зітхали жінки. До гуркоту німецьких гармат долучилися інші, ближчі, вибухи. Він здогадався, що це, мабуть, французькі снаряди намагаються влучити у ворожу артилерію на цьому боці Марни.

Денуає почав був підноситися духом. «Невже перемога можлива?» — промайнуло в його думках. Але він був такий пригнічений своїм важким становищем, що відразу ж одкинув усяку надію. Навіть якщо французи наступають, це, найпевніше, тільки локальний успіх. Лінія фронту така довжелезна!.. Станеться те саме, що й у 1870 році: французька доблесть здобуватиме тимчасові звитяги, які вирішальної миті ворожа стратегія перетворить у поразки.

Після півночі гармати замовкли, але тиша не настала. Поруч із флігелем їздили автомобілі, лунали гучні команди. Мабуть, то санітарна колона евакуювалася із замку. Пізніше, над ранок, земля задрижала від кінського тупоту й гуркоту машинерії на колесах, що прокотила воротами маєтку. Через пів години загупали поквапливі кроки численних ніг і стихли десь у глибині парку.

Коли розвиднілося, дон Марсело вискочив із ліжка. Перше, що він побачив, коли вийшов із будиночка, — це прапор, що досі майорів на вершечку замку, — червоний хрест на білому тлі. Нош під деревами вже не було. На містку він зустрів кількох санітарів і одного лікаря. Шпиталь з усіма транспортабельними пацієнтами виїхав. Під наглядом однієї медичної роти залишилися тільки найтяжчі поранені. Медсестри-валькірії зникли теж.

Одним із тих, хто зостався, виявився бородатий санітар. Побачивши здалеку дона Марсело, він заусміхався й миттю кудись щез. За кілька хвилин бородань з’явився з повними руками. Ще ніколи він не виявляв такої щедрості. Денуає гадав, що ціна буде відповідна, та коли сягнув рукою до кишені, санітар його зупинив:

— Nein… Nein.

Звідки така великодушність?.. Німець наполягав. Він розтягнув своє широке обличчя у приязній усмішці, а здоровенні лапища поклав донові Марсело на плечі — немов добрий і сумирний пес, який лащиться до перехожого, щоб той забрав його з собою.

— Franzosen… Franzosen… — знай повторював він.

Неважко було здогадатися: цим він прагне дати зрозуміти, що завжди почував до французів неабияку симпатію. Відбувалося щось важливе. Понурий настрій тих, хто лишився, і несподівана послужливість цього мугиря в однострої вказували на це.

Оддалік від замку він побачив багато солдатів. Піхотний батальйон разом із фургонами, тягловими й верховими кіньми зайняв позиції вздовж кам’яної огорожі. Солдати кайлами видовбували в мурі бійниці, а нагорі утворювали щось на кшталт фортечних зубців. Інші стояли навколішках або сиділи біля отворів, скинувши з плечей речмішки, щоб мати більшу свободу рухів. Удалині гриміли гармати, а в перервах між вибухами чути було ляскіт бича, шкварчання олії, скрегіт кавомолок, невпинну тріскотнечу гвинтівок і кулеметів.

Ранкова свіжість вкрила все довкола блискучими краплинами вологи. Над полями линули пасма туману, надаючи довколишнім предметам непевних, ірреальних обрисів. Сонце, що сходило, прозирало тьмяною плямою крізь імлисту запону. Дерева точили сльози з кожного виступу кори.

Ураз повітря розірвав гучний і близький вигрім, наче щось вибухнуло поруч із замком. Денуає поточився, немовби його вдарили кулаком у груди. Але німці лишилися незворушні, байдужісінько пораючись коло своїх справ, — для них такі вибухи вочевидь були звична річ. Гармата вистрілила просто за кілька кроків від дона Марсело… Лише тепер він усвідомив, що дві батареї розташувалися в парку: артилеристи бездоганно замаскували їх, нарубавши гілля й спорудивши з нього схованки. Денуає побачив, як облаштовували останні з них. Довкола кожної гармати лопатами насипали невисокий, сантиметрів тридцять заввишки, земляний бортик, що мав захищати ноги обслуги, яку також убезпечували сталеві щити по обидва боки від знаряддя. Потім німці зводили над гарматою накриття з жердин і гілок, лишаючи зовні тільки смертоносне жерло.

Поступово дон Марсело трохи призвичаївся до пострілів, від яких у голові немов утворилася порожнеча. З кожним вибухом він скреготів зубами і зціплював кулаки, але не рухався, мовби прикипів до місця, приголомшений страшною силою і захоплений спокоєм випростаних командирів, що холоднокровним голосом віддавали накази, чи покірних рядових гармашів, які метушилися довкола гримких чудовиськ.

Усі думки неначе вилетіли з голови після першого пострілу. Розум жив лише теперішньою миттю. Погляд уперто повертався до біло-червоного прапора, що майорів над замком. «Це підлість», — подумав Денуає.

Удалині, на тому боці Марни, теж стріляли гармати, французькі, їхню роботу видно було по жовтуватих хмарках, що линули в повітрі, і стовпах диму, які здіймалися там, де розташовувались приховані позиції німецьких військ, утворюючи лінію, яка губилася в нескінченності. Замок, одначе, немовби огортала невидима захисна оболонка поваги до міжнародного знаку медиків.

Ранкова імла розвіялась; сонячний диск, чистий і яскравий, нарешті показався й видовжив тіні дерев і людей до фантастичних розмірів. З туману виринули пагорби й ліс, свіжі й умиті росою. Уся долина стала як на долоні. Денуає здивувався, коли побачив річку зі свого місця. За ніч гармати прорубали великі просіки в гущині дерев, які доти її затуляли. Але найбільше дона Марсело вразило у цьому всміхненому, як дитина, ранковому пейзажі те, що він не бачив нікого, анікогісінько. На тому обширі, який охоплювали його очі, мало бути сто тисяч людей, однак, попри гуркотнечу, що розлягалася над лісом і пагорбами, жодна-жоднісінька жива душа себе нічим не виявила. Смертельні постріли, стрясаючи повітря, не залишали в ньому помітного сліду. Лише після того, як снаряд вибухав на землі, чорні звої спиналися догори. Ці стовпи диму здіймалися зусібіч. Вони оточували замок, наче велетенські чорні дзиґи, що стали в танок, проте жодна з них не наважувалася вийти з кола й торкнутися будівлі. Дон Марсело знову подивився на прапор. «Це підлість», — повторив він подумки, але водночас егоїстично радів, що червоний хрест захищає його майно.

Піхотний батальйон на цей час уже завершив обладнувати позиції на замковому подвір’ї, за муром, навпроти річки. Присівши, солдати розмістили гвинтівки в амбразурах та між визубнями стіни. Після нічного відступу з боєм усі вони явно раділи цій можливості перепочити і, здавалося, спали з розплющеними очима. То той, то інший опускався на п’яти або спирався на речмішок, а в коротких проміжках між гуркотом артилерії чути було хропіння. Офіцери стояли позаду них і роздивлялися місцевість у польові біноклі або розмовляли між собою. Одні були пригнічені, інші — розлючені через відступ, який тривав відучора; решта поводилися спокійно, з пасивною покірністю долі. Фронт бойових дій був величезний: хтозна, чим усе закінчиться… Тут вони відходять, а деінде їхні товариші впевнено наступають. Жоден солдат до останньої хвилини не знає, як завершиться битва. Їм усім боліло тільки те, що вони чимраз віддалялися від Парижа.

Перед доном Марсело блимнуло кругле скельце монокля, що люто вп’явся у нього. За кілька кроків худорлявий лейтенант з туго затягнутим паском — справжній юнкер, схожий на тих офіцерів, яких Денуає бачив у Берліні, — стояв із шаблею в руці над своїми людьми, наче пастух, похмурий і гнівливий.

— Що ви тут робите? — грубо запитав він.

Дон Марсело пояснив, що він — власник замку.

— Француз? — далі допитувався лейтенант.

— Так, француз…

Не спускаючи з Денуає неприязного погляду, офіцер замислився — очевидно, відчував потребу застосувати до цього представника ворожої нації якісь заходи. Жести й вигуки інших офіцерів вивели його з роздумів. Усі задерли голови, і дон Марсело теж поглянув угору.

Ось уже годину, як повітрям шугало страшне ревище, огорнуте жовтуватим димом, наче клаптями хмар, усередині яких, здавалося, щось несамовито обертається, гуркочучи. То були постріли німецької важкої артилерії, снаряди якої летіли над замком на кілька кілометрів. Навряд чи офіцерів зацікавили вони. Примруживши очі, щоб краще бачити, Денуає зрештою розгледів край хмарини якогось наче комара, що зблискував, коли його торкалося сонячне проміння. Під час коротких проміжків тиші долинало ледь чутне, віддалене дзижчання залізної комахи. Офіцери опустили голови.

— Franzosen.

Денуає був із ними згоден. Йому не вірилося, що на споді крил чорніють два хрести. Натомість уява малювала там два трикольорові круги[119], подібні до візерунка, що прикрашає тріпотливі крильця метелика.

Німці недарма так занепокоїлися. Французький літак завис на якусь хвилю над замком, не звертаючи уваги на білі хмаринки пострілів під ним і довкола нього. Найближчі гармати марно посилали в нього снаряди. Літак швидко розвернувся й полетів геть.

«Він усе роздивився, — подумав Денуає. — Тепер вони знають, хто тут».

Він здогадувався, що невдовзі хід бою зміниться. Те, що відбувалося досі, у перші ранкові години, було дрібницею проти того, що насувало. Дон Марсело почував страх, нездоланний страх перед невідомим, але водночас і ту тривожну цікавість, із якою нетерпляче чекають на небезпеку, що ось-ось має надійти, але все не надходить.

За межами парку, але близько до кам’яної огорожі пролунав різкий вибух, немовби хто рубонув велетенською, як замок, сокирою. У повітря полетіли цілі дерева, переламані надвоє стовбури, шматки ґрунту з дереном; курява здійнялася стовпом і заслонила небо. Від муру де-не-де відпало й покотилося каміння. Німці зіщулилися, але переполоху не виявили. Відтоді як побачили аероплан, вони знали, що їх чекає, і знали, що цього не уникнути. Тепер уже годі було ошукати французьких артилеристів прапором з червоним хрестом.

Дон Марсело не встиг оговтатися від несподіванки, коли другий вибух пролунав зовсім поруч з огорожею, а третій — уже в парку. Йому здалося, ніби його раптом зажбурнуло до іншого виміру. Він бачив людей і предмети немовби в якомусь нереальному світі, де ревуча руйнівна сила хвилями сікла й нищила все довкола. Денуає заціпенів на місці, але страху не почував. Досі він уявляв собі страх інакшим. У шлунку була нудка порожнеча. Він похитнувся кілька разів, неначе хтось штовхнув його в груди, а потім, щоб допомогти відновити рівновагу, вдарив у спину. Повітря виповнив їдкий запах, від якого стало важко дихати, а в очах запекло до сліз. Натомість звуки не завдавали клопоту, їх більше не існувало. Дон Марсело здогадувався про них з того, як хвилюється повітря, як здригається все довкола, як шалена круговерть кидає людьми, але нічого цього не чув вухами. Він утратив слух: усі його чуття замінив зір. Очі стали немовби фасетковими, як у комах. Він бачив, що діється перед ним, позаду нього, по боках, одночасно спостерігав дивовижні речі, немовби закони природи зненацька зазнали химерної зміни.

Офіцер, який стояв за кілька кроків від нього, незбагненним чином злетів у повітря. Він летів, не втрачаючи військової виправки, із шоломом на голові, насупленими бровами й короткими світлими вусиками. Трохи нижче були груди в сіро-зеленому мундирі, руки в рукавичках, що стискали бінокль, і якийсь папірець. Але на цьому офіцер закінчувався. Ноги в гамашах і сірих штанах лишилися на землі, наче безживні посудини, з яких виливався червоний вміст. З тулуба в польоті, наче з глека без дна, випадали нутрощі. Кілька артилеристів, що стояли трохи далі, раптом простяглися долі, нерухомі й закривавлені.

Лінія піхотинців лежала на землі плазом перед амбразурами, з яких стирчали їхні гвинтівки. Німці щулилися, намагаючись зробитися менш помітними; багато хто поклав на голову або на спину речмішок, прагнучи захиститися від уламків снаряда. Рухалися вони тільки для того, щоб глибше втиснутися в землю, намагаючись розгребти її животами. Одначе декілька солдатів раптом із незбагненною швидкістю змінили позу. Тепер вони лежали горілиць і неначе спали. Один мав розірваний на череві мундир, і поміж клаптів матерії видно було пошматовану плоть, синьо-червоні тельбухи, що надималися, наче бульбашки. Інший лишився без ніг. Дон Марсело бачив величезні від болю й здивування очі, круглі чорні отвори ротів, що ворушили губами так, наче вили. Але він не чув їхніх криків.

Денуає втратив відчуття часу. Він не знав, скільки вже отак простояв у нерухомості: кілька годин чи одну хвилину. Єдине, що його турбувало, — це ноги, які тремтіли й відмовлялися його тримати… Щось упало позаду. Дощем посипалися уламки. Дон Марсело обернувся й побачив, що його замок перемінився. Тепер йому бракувало половини вежі. Сланцевий дах розлетівся навсібіч дрібними скалками, муровані стіни обвалилися, кам’яна рама вікна лишилася стояти сама собою, а старі дерев’яні крокви зайнялися як смолоскипи.

Ця миттєва зміна, що сталася з його майном, вразила дона Марсело більше, ніж усе те побоїще, яке вчинила смерть. Ураз він усвідомив, що відбувається, і жахнувся тої сліпої і невблаганної сили, яка шаленіла довкола нього. Уся його життєва снага від очей спустилася в ноги… І він кинувся бігти, не знаючи куди, відчуваючи потребу сховатися, як відчували її ті скуті дисципліною чоловіки, що мусили лежати ницьма на землі, заздрячи непомітним плазунам.

Інстинкт штовхнув його в напрямку флігеля, але на півдорозі Денуає різко спинився, побачивши ще одну разючу переміну. Чиясь невидима велетенська рука зірвала з флігеля половину даху. Уся передня стіна обвалилася, перетворившись на купу цегли й пилу. Стало видно нутрощі будиночка, немовби театральні декорації: ось кухня, де він їв; ось горішній поверх зі спальнею, де стояло досі неприбране ліжко. Бідолашна служниця з донькою!..

Денуає обернувся й побіг до замку, пригадавши собі льох, у якому йому довелося провести ніч. Тепер темне склепінчасте приміщення видалося йому кращим за всі розкішні зали, і він склав хвалу завбачливості будівничих.

У підземній тиші до нього поступово повернувся слух. Постріли німецьких гармат і вибухи французьких снарядів гриміли, наче буря, притлумлена відстанню. Дон Марсело пригадав, як колись розхвалював сімдесятп’ятку, знаючи її лише з чуток. Що ж, тепер він на власні очі побачив її роботу. «Стріляє аж занадто добре», — пробурмотів старий. Ще трохи — і зруйнує весь його замок. Така ефективність видалася йому надмірною… Але він одразу ж пошкодував про ці егоїстичні нарікання. Невідчепна думка засіла йому в голові й мучила докорами сумління. Денуає гадав, що всі його знегоди — це спокута за помилку, скоєну замолоду. Він не схотів послужити вітчизні й тепер опинився серед жахіть війни, безпорадний і беззахисний, не маючи навіть найменшої втіхи, яка доступна солдатові, — завдати удару у відповідь. Він помре — у цьому в нього не було жодних сумнівів, — помре безвісною і безславною смертю. Руїни замку стануть своєму власникові за могилу. Його чекає загибель у темряві, наче того щура, якому завалило всі виходи з нори. Певність у такому кінці призвела до того, що цей прихисток уже не видавався йому таким надійним.

Нагорі й далі шаленіла буря. Над головою немовби гримнув грім, а потім пролунав гуркіт, наче обвалилися стіни. Ще один снаряд влучив у замок. Дон Марсело почув над собою несамовитий лемент, крики болю й біганину. Мабуть, снаряд у своїй сліпій люті розшматував поранених, які конали в залах.

Злякавшись, що лишиться похованим живцем у підземеллі, Денуає кинувся нагору, перестрибуючи через кілька сходинок за раз. Діставшись першого поверху, він побачив небо крізь проламану стелю. По краях діри гойдалися уламки плит, звисали шматки деревини та меблі, готові ось-ось впасти донизу. У парадній залі, там, де колись лежали килими, тепер усе було встелене грузом. Дон Марсело перечепився за поламане й погнуте залізяччя — частини ліжок, що попадали згори. Йому здалося, що з-під кучугур уламків стирчать, судомно здригаючись, людські кінцівки; лунали стражденні голоси, яких він не розумів.

Денуає вибіг назовні, прагнучи світла й вільного повітря, наче той моряк, що хоче вирватися з трюму на палубу корабля, який зазнав трощі… Він ховався у темряві довше, ніж гадав. Сонце вже підбилося високо. У садку лежали нові трупи в неприродних трагічних позах. Одні поранені корчилися й стогнали, інші — нерухомо сиділи на землі, спершись спиною до дерева, і зболено мовчали. Хтось, діставши аптечку з речмішка, дбав за свою роздерту плоть. Піхотинці без упину стріляли з гвинтівок. Їхня кількість збільшилася. До парку прибули нові підрозділи: деякі — з сержантом на чолі, деякі — з офіцером, який ішов позаду, притискаючи до грудей револьвер, немовби підганяв ним своїх людей. То була піхота, яку витіснили з її позицій біля річки і яка прийшла посилити другу лінію оборони. Кулемети заторохтіли, наче ткацькі верстати, долучивши своє «так-так-так» до тріскотнечі гвинтівок.

Повітря виповнювало неугавне дзижчання непомітного рою. Тисячі докучливих ґедзів шугали довкола Денуає, але йому не вдавалося їх побачити. Від дерев одпадала кора, здерта невидимими пазурами; дощем осипалося листя; гілля гойдалося врізнобіч; по землі котилось каміння, копнуте якоюсь таємничою ногою. Усі предмети наче зажили власним дивовижним життям. Цинкові солдатські казанки, металеві частини спорядження, артилерійські цеберка — усе видзвонювало, немов потрапивши під невидимий град. Дон Марсело побачив гармату, що перекинулася на бік, задерши поламані колеса. Довкола немовби спала численна обслуга: гармаші лежали, простягшись на землі й схиливши голови, без жодного крику, без жодного посмику, неначе їх умить здолав раптовий сон. Інші солдати вили, повзаючи долі, або човгали, тримаючись руками за живіт чи сідниці.

Ураз донові Марсело стало страшенно жарко. Від ядучого смороду вибухових речовин на очах йому виступили сльози й зашкребло в горлі. Але водночас він відчув холод: чоло вкрилося крижаним потом.

Він стояв на містку, але змушений був поступитися дорогою солдатам, що несли поранених у замок, хоча той уже лежав у руїнах. Зненацька його обілляло з голови до ніг, немовби з-під землі вдарило могутнє джерело. Снаряд, упавши в рів, здійняв величезний стовп води, розірвав на шматки коропів, які спали в мулі, і розкидав їх навсібіч, частково розтрощив набережну й перетворив на порох білу балюстраду з великими квітковими вазами.

Від жаху Денуає кинувся бігти наосліп, але невдовзі спинився перед невеличким круглим скельцем, що холодно дивилося на нього. То був «юнкер», офіцер з моноклем. Це ж треба було знову наштовхнутися на нього!.. Німець вказав дулом револьвера на два цебра, що стояли неподалік: їх потрібно набрати й занести бійцям, яких знемагала спрага. Наказовий тон не допускав заперечень, але дон Марсело спротивився. Він — на побігеньках у німців?.. Його обурення різко обірвав удар руків’ям револьвера в груди. Водночас друга лейтенантова рука стулилася в кулак і зацідила по обличчю. Старий аж зігнувся: йому хотілося плакати, хотілося померти. Однак, попри бажання, жодної сльозини не впало з очей, і життя не покинуло його тіло через цю наругу… Натомість, узявши відра, він набрав їх у рові, а потім носив уздовж усього шерегу солдатів, які кидали гвинтівки й жадібно жлуктили воду, наче захекані пси.

Його більше не лякали невидимі ґедзі, що зі свистом розтинали повітря. Він прагнув смерті, він знав, що вона неминуча. Він страждав надміру: у світі не лишилося місця для нього. Йому доводилося проходити перед проломами в мурі, що їх утворили вибухи снарядів. Крізь ці отвори безперешкодно розгортався вид на долину: усі огорожі й дерева були понищені, а то й зовсім зметені артилерійським вогнем. Унизу, перед пагорком, на якому стояв замок, дон Марсело побачив колони французьких військ, що переправилися через Марну. Французи були притиснуті щільним вогнем німецької артилерії і наступали перебіжками, поротно, падаючи на землю й ховаючись у заглибинах, щоб перечекати смертоносний шквал.

На думку спало відчайдушне рішення, і дон Марсело піднісся духом: коли вже йому судилося померти, то він воліє згинути від французької кулі. І випроставшись на весь зріст, Денуає ходив із двома цебрами поміж німцями, що відстрілювалися лежачи. Аж раптом він нажахано знерухомів і втягнув голову в плечі, усвідомивши, що куля, яка дістанеться йому, не дістанеться комусь із ворогів. Ні, нехай уже краще його вб’ють німці… І він почав плекати задум схопити зброю якогось мертвого солдата й напасти на «юнкера», який його вдарив.

Денуає утретє набирав відра, позираючи з-за плеча на лейтенанта, коли сталася незбагненна, химерна річ, схожа на неправдоподібний кінематографічний ефект. Офіцерова голова зненацька кудись поділася, з шиї вдарили два струмені крові, і тіло впало на землю, як порожній мішок. Тим часом уздовж муру, між ним і замком, пронісся смерч, ламаючи дерева, перекидаючи гармати й крутячи людьми, наче сухим листям. Дон Марсело збагнув, що смерть повіяла з іншого боку. Досі вона приходила тільки спереду, від річки, б’ючи по шерегу ворожої піхоти, що залягла за муром. Тепер, наче відбулася різка зміна атмосферного фронту, вона дмухнула з глибини парку. Французи, очевидно, здійснили спритний маневр, скористалися глухим путівцем або, можливо, продавили німецьку лінію оборони, і це дало їм змогу розмістити гармати на нових позиціях і вдарити по німцях, що засіли в замку, із флангу.

Донові Марсело пощастило, що він на якусь хвилю затримався край рову, захищений громаддям замку. Алею накрило градом снарядів з прихованої десь неподалік батареї, вихор промчав, змітаючи на своєму шляху живих, удруге шматуючи мертвих, убиваючи коней, трощачи колеса гармат. У вулканічних вибухах злітали в повітря передки й зарядні ящики, у синювато-червоному полум’ї кидалися чорні постаті. Він бачив сотні полеглих, бачив коней, що бігали, топчучи їхні нутрощі. Смерть збирала своє жниво не снопами — усе поле було стяте одним змахом серпа. А батареї попереду, немов здогадавшись про цей катаклізм, зі свого боку, подвоїли вогонь, посилаючи зливу снарядів, що падали скрізь. Оддалік від замку, у глибині парку, розчахувалися величезні вирви, вергаючи з себе цілі дерева. З могил викидало закопані напередодні трупи.

Німці, які ще були живі, далі стріляли крізь бійниці в мурі. Ураз вони поквапно звелися. Деякі — бліді, зі зціпленими губами й божевільним блиском в очах — примикали багнети; інші розверталися й бігли до виходу з парку, не зважаючи на офіцерів, які кричали й стріляли у втікачів з револьверів.

Усе сталося з паморочливою швидкістю, наче сцена з нічного кошмару. По той бік кам’яної огорожі почувся дедалі гучніший гул, подібний на гул прибою. Серед криків донові Марсело причулися хрипкі й безладні голоси, що співали «Марсельєзу». Кулемети строчили, як швейні машинки. Атака наштовхнулася на шалений опір. Німці, ошалілі від люті, стріляли й стріляли. В одному отворі показалися червоні кепі й ноги в штанах такого самого кольору. Але з’ява миттю щезла під кулеметною чергою. По той бік муру, мабуть, стосами лежали французькі солдати.

Денуає так і не збагнув, яким чином відбувся злам. Раптом він помітив у парку постаті в червоних штанах. Нестримні, вони перестрибували через огорожу, пролазили крізь отвори в ній, вибігали з глибини парку, куди пробралися невидимими ходами. То були французькі солдати — невисокі, кремезні, спітнілі, у шинелях нарозхрист. Упереміш із ними в хаосі атаки бігли африканські стрільці з диявольськими очима й піною на губах, зуави в шароварах, єгері у блакитних одностроях.

Німецькі офіцери вирішили померти. Вистрілявши з револьверів усі набої, вони з шаблями наголо кинулися на французів, ведучи за собою тих солдатів, які ще слухалися наказів. Протиборчі сторони зіштовхнулися й перемішались. Донові Марсело здалося, що світ поринув у глибоку тишу. Після того як замовкли гармати, ні крики бійців, ні зіткнення тіл, ні свист куль нічого не важили. Денуає бачив солдатів, настромлених животом на багнет, тимчасом як червоне вістря виступало з попереку; бачив, як здіймаються догори приклади й падають униз, наче молоти; як противники, зчепившись, катуляються по землі й намагаються взяти гору, копаючись і кусаючись. Більше не видно було грудей в сіро-зелених одностроях — лише сіро-зелені спини, що тікали до виходу з парку, ховалися в гущавині, падали на півдорозі, поцілені кулями. Чимало французів прагнули переслідувати втікачів, але ніяк не могли висмикнути багнетів із тіл, що затисли їх у передсмертних корчах.

Дон Марсело раптом опинився посеред цієї смертельної сутички, стрибаючи, як дитина, розмахуючи руками й радісно щось вигукуючи. Отямившись, він побачив, що обіймає запилюжену голову молодого офіцера, який здивовано дивиться на нього. Той, мабуть, подумав, що старий, який цілує його, обливає йому щоки слізьми і щось белькоче, стратився глузду. Офіцер грубо відштовхнув його. Дон Марсело плакав… він мусив дати волю своїм почуттям після того, як стільки днів страждав, стримуючи себе:

— Хай живе Франція!

Його краяни вже були біля паркових воріт. Вони бігли з багнетами напереваги, переслідуючи рештки німецького батальйону, що тікав у напрямку до містечка. Дорогою проскакав загін вершників. То були драгуни, які нагодилися, щоб довершити розгром. Але їхні коні були знесилені й змучено переставляли ноги лише завдяки переможній гарячці, яка немовби передалася тваринам від людей. Один драгун спинився перед воротами. Кінь заходився жадібно скубти придорожню траву, а вершник сидів у сідлі зіщулившись, наче спав. Коли Денуає торкнув його за стегно, щоб розбудити, чоловік одразу перекинувся на протилежний бік. Він був мертвий: з розпоротого живота звисали нутрощі. Його кінь біг у гурті з іншими й, не збагнувши, що сталося з господарем, доніс його сюди.

Довкола почали падати величезні дзиґи з заліза й диму. Німецька артилерія обстрілювала втрачені позиції. Наступ тривав далі. Батальйони, ескадрони, батареї ішли на північ — утомлені, брудні, укриті курявою і багном, але сповнені запалу, що відживлював їхні майже вичерпані сили. Французькі гармати почали стріляти в бік Вілльбланша.

Солдати оглядали замок і прилеглий лісок. З поруйнованих кімнат, з глибоких льохів, з паркових заростей, з охоплених полум’ям стаєнь і гаражів виходили люди в зеленуватому вбранні й шпичастих шоломах. Усі тримали руки над головою, показуючи порожні долоні.

— Kamarades… kamarades, non kaput[120].

Нечисте сумління гризло німців, що боялися негайної страти. Позбувшись офіцерів, вільні від жорсткої дисципліни, вони враз утратили звірину подобу. Ті, хто трохи знав французьку, розповідали про своїх дружин і дітей, щоб розжалобити ворогів, які погрожували їм багнетами. Один німець підійшов до Денуає й поплескав його по плечу. То був рудобородий санітар. Він ударив себе в груди, а тоді показав на дона Марсело.

— Franzosen… великий друг Franzosen.

І він вишкірився до старого як до свого заступника.

Денуає лишився до ранку й був приємно здивований, коли з руїн флігеля вийшли Жоржетта та її мати, яких він уже не сподівався побачити. Жінки плакали, дивлячись на французькі однострої.

— Так не могло тривати, — хлипала вдова. — Бог не може померти!

Обидві починали сумніватися в реальності попередніх днів.

Після важкої ночі, проведеної серед руїн, дон Марсело вирішив покинути Вілльбланш. Що йому робити в цьому знищеному замку?.. Його гнітили мертві довкола. Сотні, тисячі мертвих. Солдати й селяни ховали їх стосами скрізь, де тільки знаходили. Могили копали просто перед замком, на всіх паркових алейках, у квітниках, у господарських будівлях. Навіть на дні рову лежали мерці! Як сусідити з таким моторошним товариством, що складалося переважно з ворогів?.. Бувай, замку! Бувай, Вілльбланше!

Денуає вирушив до Парижа, поклавши собі хай там що дістатися туди. Дорогою він скрізь бачив трупи, але не тільки в сіро-зелених одностроях. Під час рятівного наступу полягло й чимало французів. І чимало ще поляже в останніх конвульсіях битви, яка тривала за його спиною і від безперервного гуркоту якої здригався горизонт… Він бачив штани, які червоніли серед стерні; цвяховані підошви на узбіччі, що, задерті догори, зблискували на сонці; бачив посинілі голови, скалічені тіла, відтяті кінцівки, розпороті черева, з яких випадали великі сині нутрощі. Серед цієї жаскої мішанини вирізнялися червоні й темні кепі, східні головні убори, гривасті шоломи, погнуті шаблі, зламані багнети, рушниці, купи снарядних гільз. Поля були вкриті горбиками розбухлих кінських туш. Згоріла деревина й покорчені залізні каркаси артилерійських передків свідчили про трагічні моменти вибухів. Прямокутники втрамбованої землі позначали місця, де розташовувалися ворожі батареї перед тим, як відступити. Траплялися перекинуті гармати з потрощеними колесами; зарядні ящики, що перетворилися на клубки покрученого залізяччя; обвуглені залишки людей і коней, яких німці спалили вночі напередодні відходу.

Попри ці варварські кремації, трупів — що з одного табору, що з другого — було без ліку. Здавалося, наче земля вивергнула з себе всіх мерців, яких прийняла була від початку людства. Незворушне сонце заливало поля смерті хвилями жовтавого світла. Уламки багнетів, металеві жетони, гільзи від набоїв яскрилися, наче шматочки дзеркала. Вологі ночі, дощі й час поки що не вкрили іржею ці залишки битви й не затерли їхнього блиску. Трупи починали розкладатися. Цвинтарний сморід супроводжував подорожнього, посилюючись у міру того, як він просувався до Парижа. Що пів години Денуає доводилося проходити нове коло чимраз сильнішого тліну, опускатися на одну сходинку розкладу матерії. Спершу мерці були вчорашні, ще свіжі. На другому березі річки йому почали траплятися давніші, які пролежали два дні, три, чотири. Зграї вороння ліниво здіймалися в повітря, почувши його кроки, але потім — ситі, але ще не пересичені — знову сідали, утративши весь страх перед людиною.

Від часу до часу він зустрічав і живих людей — загони кавалерії, жандармів, зуавів, єгерів. Вони стояли таборами коло зруйнованих садиб, обстежуючи місцевість і виловлюючи німців-утікачів. Денуає доводилося пояснювати, хто він, і показувати перепустку, якою його забезпечив Лакур, — дозвіл на подорож у військовому потязі. Лише тоді його пропускали. Ці солдати — чимало з них легко поранені — досі перебували під враженням перемоги. Вони сміялися, розповідали про свої подвиги, про великі небезпеки, яких вони зазнали протягом минулих днів.

— Тепер ми їх поженемо копняками аж до кордону…

Обурення спалахувало знову, коли вони озиралися довкола. Містечка, села, хутори, окремі садиби — усе було спалене. Над полями, наче кістяки доісторичних тварин, повсюду стирчали покорчені вогнем металеві каркаси. Цегляні фабричні димарі були або знесені до пня, або стояли, подірявлені круглими рівними отворами від снарядів так, що скидалися на величезні пастуші сопілки, застромлені в землю.

На околицях сіл, що лежали в руїнах, жінки копали могили. Але їхня праця — це була крапля в морі: потрібні були надзусилля, щоб поховати таку силу-силенну мерців. «Після війни ми всі перемремо, — подумав дон Марсело. — Нас викосить пошесть».

Вода у водоймах теж містила цю заразу. Знемагаючи на спрагу, дон Марсело напився з якогось ставка, а коли підвів голову, то побачив ноги в зеленуватих штанах і чоботах, що вгрузли в прибережний мул. Голова німця лежала на дні.

Він ішов уже кілька годин, коли це враз спинився, упізнавши зруйновану хату. То була придорожня корчма, у якій він снідав дорогою до замку. Денуає зайшов досередини між закопчених стін, і рій докучливих мух задзижчав йому перед обличчям. У носі зашкріб сморід розкладеної плоті. З-під уламків стирчала нога, схожа на обгорілий шматок картону. Він пригадав собі стару жінку з онучатами, що чіплялися за її спідницю, і немовби знову почув її слова: «Чого вони всі тікають, пане? Війна ж — то тільки для солдатів. Ми, селяни, нікому не чинимо лиха. Чого нам боятися?»

Коли за пів години він спустився схилом, на дона Марсело чекала найнесподіваніша зустріч. Він побачив автомобіль — паризьке таксі з таксометром біля шоферського місця на передку[121]. Сам шофер спокійнісінько походжав перед машиною, мовби на своїй зупинці в Парижі.

Він не завагався й одразу ж завів розмову з чоловіком, обшарпаним і брудним, як волоцюга, та ще й із синцем на пів обличчя. Як виявилося, шофер привіз сюди кількох парижан, що забажали побачити поле битви, — вони з тих, що пишуть у газетах. Він чекав тут на них, щоб надвечір завезти назад.

Дон Марсело занурив руку до кишені. Двісті франків, якщо він завезе його до Парижа. Шофер відмовився з гідністю людини, яка вірна своїм обіцянкам…

— П’ятсот.

І старий показав йому жменю золотих монет. Шофер замість відповіді крутонув корбу — двигун завівся й загурчав. Битви в околицях Парижа відбуваються не щодня. Газетярі можуть почекати на нього.

Сидячи в автомобілі, Денуає дивився на це поле жахіть, що пролітало за вікном з паморочливою швидкістю й зникало позаду. Він їхав назад до людського життя… повертався до цивілізації.

Коли вони в’їхали до Парижа, майже порожні вулиці видалися йому переповненими людьми. Ще ніколи місто не було таким гарним. Дон Марсело побачив Оперу[122], побачив площу Згоди й подумав, що марить, порівнявши те, що оточувало його тепер, із тими полями смерті, які простяглися лише за кілька десятків кілометрів звідси. Ні, неможливо за якусь годину здійснити такий величезний стрибок! Щось із цих двох крайнощів конче мало бути облудою.

Таксі спинилось: вони прибули на авеню Віктора Гюґо… Донові Марсело досі здавалося, що це все сон. Невже це справді його будинок?..

Імпозантний портьє привітався здивовано, вочевидь неспроможний витлумачити собі обшарпаний вигляд поважного мешканця.

— Ах, то ви, пане!.. Звідки ви?

— З пекла, — пробурмотів дон Марсело.

Його збентеження не минало. Опинившись удома, пройшовшись по кімнатах, він знову відчув себе людиною. Побачене багатство й достаток повернули йому почуття власної гідності. Але водночас у пам’яті зринали спогади про всі ті приниження й зневаги, яких йому довелося зазнати. Ох, мерзотники!..

Третього дня вранці задзеленчав дверний дзвоник. Хто ж це вирішив навідати його?

На порозі стояв солдат — невисокий піхотинець, що сором’язливо м’яв кепі в руці й белькотів іспанською якісь вибачення.

— Я дізнався, що ти тут, і… прийшов…

Цей голос… Невже?.. Дон Марсело схопив солдата й потягнув його з темного передпокою на балкон… Яким же гарним він йому видався!.. Червоний, аж темний від задавненого бруду кепі, завелика шинель, вкорочена й перешита, гамаші, від яких іде шкіряний дух. Ще ніколи син не був у його очах таким елегантним, таким вишукано вбраним, як тепер у цих недоносках.

— Це ти!.. Це ти!..

Батько судомно обійняв сина, схлипуючи, наче дитина, відчуваючи, що ноги відмовляються його тримати.

Він завжди сподівався, що вони врешті-решт поладнають. У Хуліо в жилах текла його кров: він був добрий хлопець, лише трохи нерозважний і впертий. Батько вибачав йому все, що сталося в минулому, беручи на себе значну частку провини. Він був надто суворим до нього.

— Ти — солдат! — раз по раз повторював дон Марсело. — Ти боронитимеш мою країну, яка навіть не рідна тобі!..

І він знову цілував сина, а потім відступав на кілька кроків назад, щоби помилуватися його виглядом. Поза всяким сумнівом, у цьому недоладному однострої він був гарнішим, ніж у чепурному вбранні танцюриста, улюбленця жінок.

Нарешті дон Марсело опанував емоції. Очі, сповнені сліз, загорілися злостивим блиском, а обличчя викривила ненависть.

— Слухай, — сказав він просто. — Ти не знаєш, що таке — ця війна. Я повернувся з неї, я бачив її зблизька. Ця війна не схожа на інші, зі шляхетними противниками. Це битва з дикими звірами… Стріляй у них без жодних докорів сумління. Кожен з них — це загроза для людства.

Він замовк, немовби сумніваючись, а тоді додав сповненим трагізму спокійним голосом:

— Може статися так, що ти побачиш навпроти себе знайоме обличчя. Родину не можна вибрати собі до вподоби. Люди однієї з тобою крові — по той бік. Якщо побачиш котрогось із них… не вагайся — стріляй! Це твій ворог. Убивай його!.. Убивай!

Частина третя

Розділ І.
Після Марни

Родина Денуає повернулася до Парижа наприкінці жовтня. Донья Луїса більше не могла жити в Біарриці, далеко від чоловіка, хоч «романтичка» марно відраджувала її, переконуючи, що повертатися небезпечно. Уряд досі перебував у Бордо, президент і міністри лише ненадовго навідувалися до столиці й одразу квапилися назад. Хід війни міг змінитися щохвилини: перемога на Марні була тільки тимчасовим полегшенням… Але донья Луїса, прочитавши чоловікові листи, лишалася глухою до сестриних порад. До того ж вона хвилювалася за сина, свого Хуліо, який пішов до армії… Вона гадала, що, повернувшись до Парижа, буде ближчою до нього, ніж тут, у цьому пляжному містечку біля кордону з Іспанією.

Чічі теж хотіла повернутися. Рене займав у її думках дедалі більше місця. Завдяки розлуці з нареченим дівчина усвідомила, що справді закохана в нього. Вона так скучила за своїм «цукрованим солдатиком»!.. І родина, покинувши курортне життя, повернулася на авеню Віктора Гюґо.

Після струсу на початку вересня Париж змінився. Безмаль два мільйони мешканців столиці, що не піддалися паніці й лишилися вдома, сприйняли перемогу з виваженим спокоєм. Ніхто з них не знав достоту перебігу битви — усі довідалися про неї лише тоді, коли вона закінчилася.

Однієї вересневої неділі парижани, що вийшли на прогулянку, користаючись із погожого надвечір’я, дізналися з газет про велику перемогу союзників[123] і про ту небезпеку, якої уникло місто. Люди раділи, але поводилися спокійно й стримано. Півтора місяця війни докорінно змінили галасливу та вразливу вдачу Парижа.

Перемога, одначе, помалу вертала столиці її колишній вигляд. Безлюдні кілька тижнів тому вулиці наповнювалися перехожими. Знову відкривалися крамниці. Сусіди, що вже звикли були до церковної тиші у своїх будинках, тепер знову чули, як у квартири над ними та під ними повертається життя.

Радість дона Марсело від зустрічі з рідними була затьмарена присутністю доньї Єлени. Разом із нею повернулася Німеччина, ворог, що знову оселився під його дахом. Коли ж він нарешті звільниться від цього ярма?.. При ньому своячка мовчала. Нещодавні події, схоже, дещо спантеличили її. На обличчі її застиг здивований вираз, неначе вона стала свідком того, як найпростіші закони фізики перестали працювати. Донья Єлена ніяк не могла втямити, чому німцям не вдалося захопити землю, по якій вона оце ступала, і щоби пояснити цей провал, жінка вдавалася до найбезглуздіших припущень.

Її смуток посилювався тривогою за синів. Що буде з ними?.. Денуає нічого не сказав їй про зустріч із капітаном фон Гартроттом. Він узагалі не надто розводився про подорож до Вілльбланша: йому не хотілося розповідати про свої пригоди під час битви на Марні. Навіщо засмучувати рідних такими страхіттями?.. Дон Марсело лише повідомив дружину, стурбовану долею замку, що мине багато років, перш ніж вони зможуть знову туди приїжджати: маєток став цілковито непридатний для життя. Старовинний дах замінило накриття з оцинкованих листів, щоб дощі не довершили руйнування всередині. Згодом, після війни, можна буде подумати про відновлення. Наразі ж там не бракує мешканців… І жінки — зокрема й донья Єлена — здригалися, уявляючи собі тисячі трупів, закопаних довкола замку. Цієї картини було досить, щоби фрау фон Гартротт знову починала побиватися: «Ох, мої синочки!»

Зрештою шуряк змилосердився і з мотивів гуманності повідомив її про долю одного з її дітей, капітана Отто фон Гартротта. На початку битви той був живий-здоровий. Денуає буцімто дізнався це від товариша, який розмовляв з її сином… Більше дон Марсело їй нічого розповідати не схотів.

Донья Луїса чималу частину дня проводила в церквах, притлумлюючи тривогу спілкуванням із Богом. Її молитви уже не були загальними й невизначеними — вона більше не благала великодушно Божого захисту для мільйонів незнайомих їй людей чи перемоги для всього народу, а з материнським егоїзмом обмежувала прохання єдиною людиною — своїм сином, що, як багато інших, став солдатом, і якому цієї миті, можливо, загрожувала небезпека. Скільки сліз вона виплакала через нього!.. Раніше добра жінка благала, щоб він поладнав із батьком, і коли нарешті Бог зглянувся і вчинив диво, її Хуліо вирушив назустріч смерті.

Її молитви не були самотні. Поруч із нею в церкві сестра зверталася до Бога з подібними благаннями. Заплакані очі обидвох жінок одночасно здіймалися до Розп’яття. «Господи, урятуй мого сина!..» — казала донья Луїса й уявляла собі Хуліо таким, як на зробленій в окопах бляклій світлині, яку їй показав чоловік: у кепі й шинелі, з ногами, туго обмотаними полотняними стрічками, гвинтівкою в руці й темним неголеним обличчям. «Господи, захисти їх», — благала донья Єлена і бачила перед собою офіцерів у шоломах і одностроях резедово-зеленого кольору, на тлі якого шкіряними плямами вирізнялися кобури для револьверів, чохли для біноклів, планшети та портупеї з шаблями.

Дивлячись, як вони разом вирушають до церкви святого Гонорія Ейлауського, дон Марсело обурювався:

— Це неповага до Бога… Так не годиться. Як йому виконати прохання, які суперечать одне одному?.. Ох, ці жінки!

Із забобонністю, що прокидається під час небезпеки, він боявся, щоб через своячку з сином не сталося якого лиха. Адже Бог, утомившись від таких суперечливих молитов, відвернеться й не слухатиме жодних. Чому ця зловісна жінка ніяк не забереться з їхнього дому?..

Її присутність знову, як і на початку воєнних дій, стала його гнітити. Донья Луїса і далі простодушно повторювала сестрині твердження, віддаючи їх на розсуд чоловікові. Так дон Марсело довідався, що перемоги на Марні насправді ніколи не існувало — це була вигадка союзників. Німецькі генерали, керуючись вищими стратегічними міркуваннями, вирішили, що доцільніше відступити й відкласти захоплення Парижа на потім, а французи нічого не зробили — тільки й того, що зайшли на полишену територію. Донья Єлена посилалася на думки військових з нейтральних країн, у Біарриці вона розмовляла з вельми тямущими людьми і знала, що пишуть німецькі газети. Там ніхто не вірив у перемогу французів на Марні. Люди навіть не чули про таку битву.

— Твоя сестра таке каже? — урвав дружину Денуає, що аж зблід від здивування й гніву.

Йому хотілося лише одного: щоб цей ворог, який знайшов собі прихисток під його дахом, змінив жіночу подобу на чоловічу. Як шкода, що вона не може перетворитися на чоловіка! Нехай би її місце, бодай на часинку, зайняв сам фон Гартротт!..

— Але ж війна триває, — наївно провадила донья Луїса. — Вороги досі на території Франції… Що нам дала ця перемога?

Вона слухала пояснення, киваючи головою і розуміючи почуте, щоб одразу ж усе забути й за годину висловлювати ті самі сумніви.

І все ж вона почала виявляти до сестри глуху ворожість. Досі донья Луїса поблажливо ставилася до Єлениного захоплення батьківщиною її чоловіка, бо родинні зв’язки вважала важливішими за суперництво між країнами. Вона не збиралася сваритися через те, що Марсело — француз, а Карл — німець. Але враз цій терпимості настав край. Її синові загрожувала небезпека… Нехай краще Гартротти згинуть усі до одного, ніж її Хуліо дістане бодай найменше поранення!.. Тепер вона поділяла войовничі настрої Чічі, визнавала за нею слушність і прагнула побачити в реальності уявні удари доньчиного кинджала.

На щастя, «романтичка» поїхала від них раніше, ніж ця неприязнь набрала виразних форм. Вечорами вона зазвичай кудись ішла з дому, а повернувшись — переповідала новини й думки, що їх наслухалася від невідь-яких знайомих.

Дон Марсело обурювався через німецьких шпигунів, які досі потайки живуть у Парижі. До якого ж це таємничого світу вчащає його своячка?..

Зненацька та повідомила, що наступного дня вранці від’їжджає: вона мала перепустку до Швейцарії, а звідти вже дістанеться до Німеччини. Їй настав час повернутися до своїх, і вона дуже дякує родині за доброту й гостинність… Денуає на прощання глузливо попросив передати вітання фон Гартротту: він, мовляв, прагне якнайшвидше відвідати його в Берліні.

Якось уранці донья Луїса, замість зайти до церкви на площі Віктора Гюґо, пройшла далі, на Рю-де-ла-Помп, маючи намір побачити синову студію. Вона тішилася думкою, що так стане ближчою до Хуліо. Це було нове задоволення, навіть приємніше, ніж розглядати його світлину або перечитувати листа.

Вона сподівалася зустрітися з Архенсолою, синовим товаришем і мудрим порадником, — знала, що він далі мешкає в студії. Іспанець двічі приходив службовими сходами, як колись, щоб побачитися з нею, але не застав її вдома.

Коли вона підіймалася ліфтом, серце її забилося прискорено у млосному передчутті втіхи. Донья Луїса аж трохи зашарілася: їй спало на думку, що, мабуть, щось схоже почувають феміністки, ці «божевільні жінки», коли вперше нехтують свої обов’язки.

Вона не стримала сліз, коли опинилася в цьому помешканні, де меблі й картини нагадували їй про відсутнього сина.

Архенсола, відчинивши двері, збентежився і метушливо кинувся з передпокою до студії, викрикуючи вітання й одночасно прибираючи з поля зору різні речі. Жіноче пальто, що лежало на дивані, опинилося під якимось східним покривалом, капелюшок із квітами полетів у куток, далі від очей. Доньї Луїсі здалося, що за завісою промайнула жіноча сорочка і блимнула рожева голизна. Дві чашки на столику та рештки грінок свідчили про сніданок на двох. Ох, ці художники!.. Усі, як її син! І вона розчулилася на думку про неподобне життя порадника Хуліо.

— Моя шановна доньє Луїсо… Люба мадам Денуає… — голосно вигукував він французькою, позираючи на портьєру, за якою зникло біло-рожеве видиво, — очевидно, побоювався, щоб схована там подружка не припустилася помилки під впливом ревнощів і не скомпрометувала його несподіваною появою.

Мова пішла про їхнього солдата. Вони обмінялися новинами. Донья Луїса майже дослівно переповіла читані-перечитані листи від Хуліо. Архенсола посоромився показати їй свої: друзі користувалися епістолярним стилем, який змусив би добру пані почервоніти.

— Він неабиякий сміливець, — гордо заявив іспанець, пишаючись товаришевими подвигами, наче власними, — справжній герой. А я, мадам Денуає, трохи знаюся на цьому… Командири цінують його…

Після двох місяців кампанії Хуліо вже був сержантом. Командир його роти й інші офіцери полку належали до паризького фехтувального гуртка, де він колись здобув стільки звитяг.

— У нього буде неймовірна кар’єра, — запевняв її Архенсола. — Хуліо з тих, що в молодому віці досягають найвищих чинів, як генерали Революції… А який героїзм він виявляє!..

Молодий воїн згадував у листах про деякі свої подвиги побіжно, із байдужістю того, хто звик до небезпеки й очікує від побратимів такої самої відваги. Але богемник не шкодував барв і розписував ці вчинки так, наче то були вирішальні події війни. Якось Хуліо крізь пекельний вогонь відніс наказ після того, як троє попередніх посланців загинули, не виконавши завдання. Він першим кидався у ворожі окопи й у рукопашних сутичках на багнетах урятував чимало товаришів. Коли його командири потребували надійної людини, то неодмінно казали: «Покличте сержанта Денуає».

Іспанець розповідав так упевнено, немовби бачив це на власні очі, немовби щойно повернувся з війни, і донья Луїса, тремтячи, плакала від радості й від страху, слухаючи про синові славні діяння і про небезпеку, яка йому загрожувала. Цей Архенсола мав справжній хист зворушувати своїми палкими розповідями.

Вона схотіла віддячити панегіристові за такий надпорив і вирішила проявити цікавість до його особи… Як його справи? Що він робив останнім часом?..

— Я, пані, був там, де мав бути. Я не поїхав звідси й був свідком облоги Парижа.

Даремно логіка протестувала, доводячи неточність цього визначення. Під впливом прочитаного про події 1870 року, іспанець уперто називав «облогою» воєнні дії, що відбувалися в околицях Парижа під час битви на Марні. Він скромно вказав на диплом у золотистій рамці, що висів над піаніно на тлі триколора. Цей документ продавали на вулиці як підтвердження того, що його власник протягом загрозливих днів перебував у столиці. Іспанець вписав у порожні місця своє ім’я та фах, а внизу поставили підписи двоє мешканців Рю-де-ла-Помп — власник таверни й товариш консьєржки. Правдивість свідчень цих достойників розчерком пера і печаткою підтвердив районний комісар поліції. З таким доказом уже, либонь, ніхто не засумнівається, що Архенсола справді був у Парижі під час «облоги». А серед його друзів трапляються такі невіри!..

Щоб сильніше зворушити добру жінку, він узявся пригадувати свої найяскравіші враження. Одного разу, посеред ясного дня, просто на бульварі перед церквою святої Марії Магдалини він побачив отару овець. Їхній тупіт порожніми вулицями будив дзвінке відлуння неначе мертвого міста. Єдиним перехожим був Архенсола: крім нього, тротуарами блукали тільки покинуті собаки й коти.

Від спогадів про французькі війська він розпалювався, наче від подмуху слави:

— Я бачив марокканців на марші… Я бачив зуавів у таксі…

Тої ночі, коли Хуліо вирушив до Бордо, іспанець блукав аж до світанку. Він перетнув пів Парижа, простуючи вулицями від Бельфорського лева[124] до Східного вокзалу. Двадцять сім тисяч солдатів з Марокко, з усім своїм військовим спорядженням, висадилися в Марселі й дісталися до столиці, подолавши частину дороги залізницею, а частину — пішки. Вони прибули, щоб узяти участь у великій битві, яка тоді саме починалася. То були війська, що складалися з європейців і африканців. Передові загони, зайшовши крізь Орлеанську браму, карбованим кроком пройшли пів міста до Східного вокзалу, де на них чекали потяги.

Парижани споглядали ескадрони спагі[125], у театральних одностроях, верхи на норовливих баских кониках; марокканських стрільців у жовтих тюрбанах і темнолицих сенегальців у червоних шапках; артилеристів із колоній та єгерів з Африки. То були професійні солдати, що в мирні часи воювали в колоніях, — енергійні профілі, смагляві обличчя, хижі очі. Уся ця довжелезна колона часом спинялася й годинами чекала, доки передні підрозділи розмістяться по вагонах… Архенсола супроводжував цю озброєну незворушну людську масу від Орлеанської брами, розмовляв з офіцерами, чув простодушні вигуки африканських войовників, які досі Парижа не бачили, але й не виявляли надмірної цікавості, простуючи його вулицями, і лише запитували, де ворог.

— Вони прибули саме вчасно, щоб атакувати фон Клюка на берегах Урка і змусити його відступити під загрозою оточення.

Щоправда, Архенсола у своїй розповіді не згадав, що здійснив ту нічну прогулянку вздовж військової колони в товаристві милої особи, яка зараз перебувала у спальні за портьєрою, і ще двох подружок. Ця сповнена захвату компанія щедро роздавала квіти й поцілунки смаглявим солдатам і сміялася, коли ті з подиву роззявляли роти й показували білі зуби.

Іншого дня іспанець став свідком чи не найдивовижнішого видовища цієї війни. Усі паризькі таксі — близько двох тисяч автівок, — наїжачившись гвинтівками й червоними шапками, везли на повній швидкості батальйони зуавів, по вісім осіб у машині. Проспекти заполонив мальовничий кортеж — немовби нескінченна весільна процесія. Таксі підвозили солдатів просто до поля битви, і ті відкривали вогонь, зіскочивши з приступки. У критичний момент битви, коли перемога була ще непевна і найменша дрібничка могла схилити шальки терезів на той чи той бік, Ґаллієні кинув проти крайнього правого флангу противника всіх чоловіків, які вміли стріляти. Військові діловоди й секретарі, ординарці, поліціянти й жандарми — уся ця строката публіка вирушила на бій, щоби зрушити хитку рівновагу на бік Франції.

А в неділю надвечір, коли Архенсола і його три товаришки по «облозі» ніжилися на сонечку в Булонському лісі разом із багатьма іншими парижанами й парижанками, з екстрених випусків газет стало відомо, що битва, яка точилася в околицях міста й тепер віддалялася від нього, мала велике значення і закінчилася перемогою.

— Я багато бачив, мадам Денуає… Я можу розповісти про визначні події.

Добра жінка притакувала: авжеж, Архенсола бачив багато… Відходячи, вона запропонувала йому допомогу. Він — друг її сина, і його прохання — звична річ для неї. Часи змінилися: дон Марсело тепер — сама щедрість без меж… Але богемник урвав її величним жестом: він живе в достатку. Хуліо призначив його своїм розпорядником. Банк визнав привезений з Америки чек депозитом на чотириста тисяч франків, і, відповідно до урядового наказу про мораторій на виплату коштів, вони могли розраховувати на невеликий процент від цієї суми. Коли на утримання студії потрібні були гроші, Хуліо завжди надсилав йому чек. Ще ніколи іспанець не почував себе таким забезпеченим. Війна мала і позитивні наслідки… Але щоб не занедбати добрий звичай, він пообіцяв якось іще заскочити службовими сходами до будинку на авеню Віктора Гюґо, щоб забрати кошик із пляшками вина…

Після від'їзду сестри донья Луїса ходила до церкви сама, поки раптом у неї не з’явилася несподівана супутниця.

— Мамо, я піду з тобою…

Чічі, як видавалося, відчула порив палкої побожності.

Вона більше не оживляла оселі своєю галасливою задерикуватою веселістю, більше не погрожувала ворогам уявними ударами кинджалом. Дівчина ходила бліда, смутна, із синіми обводами довкола очей. Вона хилила голову, немовби її чоло тягнув донизу тягар важких, досі незнаних думок.

Мати підозріливо і навіть з певним обуренням спостерігала за нею в церкві. Донька теж мала зволожнілі очі, теж ревно молилася перед образами… але не тільки за брата. Хуліо в її думках відійшов на другий план, і їх заполонив інший загрожений чоловік.

Останній з Лакурів більше не був простим солдатом, і в Парижі його вже теж не було.

Повернувшись із Біаррица, Чічі жадібно слухала про подвиги свого «цукрованого солдатика». Аж тріпочучи від хвилювання, вона прагнула знати про всі небезпеки, на які він наражався, і юний воїн допоміжної служби розповів їй про нескінченні тривожні й клопітливі дні в канцелярії, коли війська билися неподалік Парижа, а з околиць долинав вигрім артилерії. Батько хотів забрати його до Бордо, але через управлінський безлад останніх годин Рене лишився у столиці.

Окрім цього, він учинив ще дещо. У день найбільшого напруження зусиль, коли військовий комендант Парижа відправив на таксі всіх придатних до бою чоловіків на поле битви, Лакур-молодший, не чекаючи наказу, узяв гвинтівку й сів у машину разом зі своїми товаришами по службі. Він бачив тільки дим, підпалені будинки, мертвих і поранених. Жоден німець не трапився йому на очі, окрім хіба що кількох полонених уланів. Кілька годин він лежав, простягшись край дороги, і стріляв… Тільки й того.

Чічі на ту мить цього було досить. Вона почувалася гордою тим, що її наречений — герой Марни, байдуже що його участь у битві тривала лише кілька годин. Але з плином днів настрій її дедалі хмурнішав.

Вона почувалася прикро, виходячи на вулицю з Рене — простим солдатом, та ще й на допоміжній службі… Парижанки — схвильовані спогадами про своїх чоловіків, які воювали на фронті, або вбрані в жалобу через смерть котрогось із них — зиркали на парочку з агресивним нахабством. Випещеність та елегантність наступника республіканської династії, здавалося, дратувала їх. Раз по раз дівчина чула, як, минаючи їх, жінки нарікали на «підпільників».

Її брат — який навіть не був французом — бився на фронті, і через це ситуація ставала для неї ще нестерпнішою. Вона була наречена «підпільника». Ото вже сміятимуться подруги!..

Сенаторів син, певна річ, здогадався про її думки і почав утрачати свій безжурний спокій. Три дні він не з’являвся в помешканні Денуає. Усі гадали, що його затримала якась нагальна робота в канцелярії.

Якось уранці, гуляючи Авеню-дю-Буа[126] в супроводі мідянолицьої служниці, Чічі побачила військового, що прямував до неї.

Чоловік мав на собі новісінький сірувато-блакитний однострій — «небесної» барви, прийнятої у французькому війську. Підборідний ремінець кепі був позолочений, а на рукаві золотився невеличкий галун. Усмішка, тендітні руки й та впевненість, з якою військовий ішов до неї, допомогла Чічі його впізнати. То був Рене!.. Її наречений став офіцером — молодшим лейтенантом!

— Я більше вже не міг витримати… Наслухався вдосталь.

Потайки від батька він скористався його знайомствами й за кілька днів здійснив це перетворення. Бувши учнем Центральної школи, Рене зміг дістати звання молодшого лейтенанта артилерії резерву і подав прохання, щоб його відправили на фронт. Його допоміжна служба скінчилася!.. За два дні він вирушає на війну.

— Ти це зробив! — вигукнула Чічі. — Ти це зробив!..

Бліда, вона дивилася на нього великими-великими очима, що, здавалось, із захватом його поїдали.

— Ходи-но сюди, мій бідолашко… Ходи-но сюди, солоденький солдатику… Я тобі дещо винна.

Обернувшись спиною до служниці, Чічі завела його за ріг. На бічній вулиці було так само людно, як і на авеню, але що їй до того! Нехай дивляться, кому цікаво!.. Вона палко обійняла його за шию, сліпа і байдужа до всього, крім Рене.

— Ось… ось.

І вона двічі поцілувала його в щоки — лунко, несамовито, зухвало.

А потім, похитнувшись на ногах, зненацька втратила свій запал, піднесла хустинку до очей і розпачливо розридалася.

Розділ II.
У студії

Відчинивши одного дня двері, Архенсола заціпенів з несподіванки, мовби прицвяхований до підлоги.

Старий чоловік привітався з приязною усмішкою.

— Я батько Хуліо, — сказав він і пройшов досередини з упевненістю людини, яка чудово знає, де вона.

Художник, на щастя, був сам і не мав потреби метушитися, ховаючи сліди приємного товариства.

Минув якийсь час, перш ніж Архенсола оговтався від збентеження. Він стільки чув про дона Марсело та його препоганий характер, що неабияк занервував через несподівану появу цього грізного пана в студії… Чого він хоче від нього?

Але що далі він придивлявся до неочікуваного гостя, то більше заспокоювався. Дон Марсело сильно постарів з початку війни. Він уже не мав тої невдоволеної і впертої міни, яка відвертала від нього людей. Очі його блищали дитячою радістю, руки ледь-ледь тремтіли, плечі трохи горбилися. Архенсола, який завжди уникав зустрічі на вулиці з цим чоловіком і трясся від страху, коли підіймався службовими сходами його будинку, раптом відчув до нього довіру. Дон Марсело всміхнувся до іспанця, наче до приятеля, і перепросив за несподіваний візит.

Йому закортіло побачити синову оселю. Бідолашний старий!.. Його тягнуло до студії, наче закоханого, що, прагнучи розвіяти самотність, іде туди, де часто бувала кохана людина. Йому недосить було листів від Хуліо — він потребував бачити його колишнє помешкання, торкатися предметів, які його оточували, дихати тим самим повітрям, яким дихав син, розмовляти з цим молодиком, найближчим синовим товаришем.

Дон Марсело поглянув на художника батьківськими очима… «Цікавий хлопчина, цей Архенсола». Думаючи це, він уже не пам’ятав, як колись, ще не знавши його, називав «негідником» лише через те, що цей парубійко товаришив синові в його безпутному житті.

Погляд Денуає з насолодою ковзав по студії, упізнаючи килими, меблі й усілякі прикраси, що зосталися по колишньому власникові. Попри те, що він накупив за своє життя стільки всього, дон Марсело чудово пам’ятав кожну-кожнісіньку річ. Але тепер його очі шукали щось особисте, щось, що нагадало б йому про сина, який був далеко, і спинилися вони на незавершених картинах — пробних начерках, що валялися в кутках.

Невже це все намалював Хуліо?.. Чимало полотен належали Архенсолі, але той, зворушений почуттями старого, виявив неабияку великодушність. Авжеж, це все намалював Хуліо… І батько ходив від картини до картини, спинявся перед найбезформнішими ескізами й захоплено дивився на них, мовби вгадуючи в цій мазанині безладні видіння генія.

— Він має талант, правда? — запитав він тоном, що благав ствердної відповіді. — Я завжди вважав, що він тямущий… Трохи шалапут, але ж характер міняється з роками… Тепер він — геть інша людина.

І старий мало не плакав, слухаючи, як іспанець із притаманним йому палким красномовством вихваляє товариша й описує його як великого художника, що здивує світ, коли прийде його час.

Наприкінці художник душ і сам розчулився не менше за старого Денуає. Він захоплено дивився на цього чоловіка й почував докори сумління, пригадуючи все те, що колись казав проти нього. Яким він був несправедливим!..

Дон Марсело стискав йому руки як товаришеві. Друзі його сина — його друзі. Йому відомо, як живе молодь. Якщо колись Архенсола опиниться в скруті, якщо потребуватиме фінансової підтримки, щоб далі малювати, він, дон Марсело, — завжди тут, завжди готовий надати допомогу. Наразі ж він чекає його на вечерю — сьогодні, а якщо Архенсола забажає — то і щодня. Він вечерятиме нехай і скромно — війна дещо змінила їхній побут, — а проте в теплоті родинного вогнища, яку батьківському домі. Денуає навіть заговорив про Іспанію, щоби справити приємність художникові. Він був там лише раз, і то недовго, але після війни збирався об’їхати її всю. Його тесть був іспанець, у жилах дружини тече іспанська кров, і вдома між собою вони розмовляють іспанською. О, Іспанія, країна видатних людей і шляхетного минулого!

Архенсола підозрював, що якби він належав до якоїсь іншої нації, старий так само вихваляв би її. Ця прихильність була тільки відображенням любові до відсутнього сина, однак іспанець був удячний за неї і, прощаючись із доном Марсело, мало не обійняв його.

Відтоді Денуає-старший почав часто навідуватися до студії. Художник мусив пополудні випроваджувати подружок на прогулянку, наказуючи не з’являтися на Рю-де-ла-Помп дотемна. Але іноді дон Марсело несподівано приходив уранці, й тоді Архенсолі доводилося гасати туди-сюди, щось затуляючи, щось прибираючи, щоб майстерня мала цнотливо-робочий вигляд.

— Ех, молодість… молодість! — зітхав старий, поблажливо всміхаючись.

Йому довелося докласти зусиль і згадати про свої поважні літа, щоби стриматися від прохання відрекомендувати його панянкам, що — як він здогадувався — ховалися у внутрішньому покої. Можливо, то були синові приятельки, частина його минулого життя, і донові Марсело цього було досить, щоб уважати їх непересічними й цікавими особистостями.

Урешті-решт через ці несподівані візити з усіма супутніми клопотами художник навіть трохи пошкодував про нове знайомство. До того ж йому докучали постійні запрошення на вечерю. За столом у Денуає було смачно, але нудно. Батько і мати тільки й говорили, що про сина, а Чічі майже не звертала уваги на братового товариша: усі її думки були прикуті до війни. Понад усе її непокоїли затримки на пошті, й дівчина починала складати скарги до уряду, щойно минало кілька днів без листа від молодшого лейтенанта Лакура.

Архенсола під різноманітними приводами намагався уникнути гостини на авеню Віктора Гюґо. Йому більше до вподоби були посиденьки в дешевих ресторанах із його жіночим почтом. Старий Денуає приймав відмови з виразом закоханого, що змушений скоритися долі.

— То сьогодні теж ні?..

І щоб надолужити ці пропущені зустрічі, наступного дня нетерпляче квапився до студії.

Найбільшою втіхою для нього було віддатися плинові часу, сидячи на канапі, яка немовби досі берегла відбиток тіла Хуліо, розглядаючи полотна, які покрила фарбами синова рука, насолоджуючись теплом від каміна, слухаючи, як у глибокій, церковній тиші весело гуготить вогонь. Це був приємний, виповнений спогадами прихисток серед одноманітного, засмученого війною Парижа, де годі було знайти друзів, адже кожен мусив перейматися власними клопотами.

Усі його колишні захоплення втратили весь свій чар. «Готель Друо» більше не вабив до себе. Тепер там розпродували конфісковане урядом майно німців, що проживали у Франції, — немовби у відповідь на ту мандрівку до Берліна, яку змушені були здійснити меблі із замку у Вілльбланші. Марно торгові посередники заманювали його на аукціони, розповідаючи, як мало людей приходить тепер на них. Дон Марсело не мав охоти користатися з цієї чудової нагоди. Навіщо йому ще щось купувати?.. Яка користь від стількох непотрібних речей? На думку про ті складні умови, в яких мільйони людей жили просто неба, його охоплювало бажання аскези. Він починав ненавидіти надмірну пишноту помешкання на авеню Віктора Гюґо, а про зруйнований замок згадував уже без жалю. Коли, як у минулі часи, у нього виникала думка придбати щось не конче потрібне, Денуає почував непереборні лінощі. Ні, краще побути тут… «Тут» завжди означало студію Хуліо.

Архенсола працював при донові Марсело. Він знав, що старий не терпить нероб, і під впливом цієї діяльної натури взявся до кількох робіт. Денуає з цікавістю стежив за рухами пензля і без заперечень вислуховував пояснення портретиста душ. Сам він був прихильник давніх майстрів і купляв тільки картини мертвих художників, але покірливо приймав усі теорії іспанця — для цього йому досить було знати, що Хуліо поділяє погляди свого товариша.

Робочий запал художника зазвичай тривав недовго. За кілька хвилин він теж сідав на канапу й віддавав перевагу бесіді з гостем.

Головним предметом їхніх розмов був, певна річ, Денуає-молодший. Вони переказували уривки листів, які отримали від нього; обережними натяками говорили про його минуле. Художник описував довоєнне життя Хуліо як цілковито присвячене мистецтву. Батько знав, що це неправда, але був удячний за неї, сприймаючи її як великий вияв дружби. Архенсола був добрий товариш — і стриманий: ніколи, навіть у нападі невгамовної балакучості, він ані словом не згадував про мадам Лор’є.

Старий Денуає тими днями часто думав про неї. Він зустрів був її на вулиці, попідруч із чоловіком, що вже одужав від ран. Лакур, вельми задоволений, розповів йому про їхнє примирення. Інженер утратив лише одне око і знову став до керівництва своєю фабрикою, яка тепер на вимогу уряду виготовляла снаряди. Він мав звання капітана й носив дві відзнаки. Сенатор не знав напевне, як саме сталося це неочікуване возз’єднання. Якось вони з’явилися в нього разом, ніжно дивлячись одне на одного й цілковито забувши про минуле.

— Хто нині згадує про те, що було до війни? — сказав йому «державний муж». — Ані вони, ані їхні друзі вже й не пам’ятають про розлучення. Ми всі живемо новим життям… Мені здається, що ці двоє тепер навіть щасливіші, ніж раніше.

Денуає пересвідчився в їхньому щасті на власні очі. І він, людина суворої моралі, що рік тому гнівно засуджувала поведінку сина, вважаючи його вчинок з Лор’є найганебнішою витівкою з усіх, тепер почував досаду, коли бачив Маргариту, яка, притулившись до чоловіка, щось ніжно йому казала. Дон Марсело вбачав певну невдячність у цьому подружньому щасті. Ця жінка справила такий вплив на життя Хуліо!.. Невже можна ось так просто забути про кохання?..

Пара пройшла повз Денуає, мовби вони його й не знали. Капітан Лор’є, можливо, погано бачив, але вона дивилася своїми ясними очима просто на нього, а тоді поспішно відвела погляд, щоб уникнути вітання… Старого засмутила така байдужість — не до себе, до іншого. Бідолашний Хуліо!.. І твердий мораліст, відкинувши свої переконання, нарікав на це забуття як на якийсь украй огидний вчинок.

Іншою темою пообідніх бесід у студії була війна. Кишені Архенсоли вже не були набиті газетами, як на початку воєнних дій. Збудження перших днів, коли люди чекали незвичайних і дивовижних подій, поступилося місцем покірному холоднокровному спокоєві. Усі писали те саме. Йому досить було прочитати офіційне зведення, але навіть на ці повідомлення він чекав без нетерплячки, здогадуючись, що в них буде приблизно те саме, що й учора.

Лихоманка перших місяців з її оптимізмом та оманливими сподіваннями видавалася йому тепер чимось безглуздим. Ті, хто не перебував на фронті, помалу верталися до звичного життя, що відновлювало свій довоєнний ритм. «Треба жити далі», — казали люди. А щоб жити далі, вони мусили задовольняти свої нагальні потреби. Ті, у кого рідні були в армії, пам’ятали про них, але щоденні справи притлумлювали спогади, і врешті-решт до відсутності близької людини звикали, більше не вважаючи це чимось надзвичайним. На початку війна відбирала сон, позбавляла апетиту, отруювала будь-яке задоволення, що втрачало всі барви, набуваючи смертельної блідості. Тільки й мови було, що про неї. Нині ж поволі відкривалися театри, працював обіг грошей, люди сміялися й розмовляли про велике лихо, але тільки в певні години — як про щось, що триватиме довго, дуже довго й неминуче потребує фаталізму, щоб змиритися з долею.

— Людство легко призвичаюється до нещастя, — казав Архенсола, — коли нещастя триває довго… У цьому наша сила, завдяки цьому ми живемо.

Дон Марсело не погоджувався з таким упокоренням долі. Війна закінчиться швидше, ніж усі гадають. І він у запалі навіть визначав термін — за три місяці, навесні. А якщо не навесні, то влітку.

До їхніх розмов долучився ще один бесідник. Денуає познайомився з сусідом-росіянином, про якого йому казав Архенсола. Цей дивакуватий чоловік теж знав його сина, і цього було досить, щоб Чернов викликав у нього неабияку цікавість.

За нормальних часів мільйонер тримався б на відстані від цього персонажа. Він був прихильник порядку і почував відразу до революціонерів — із тим підсвідомим страхом усіх багатіїв, що самі збили собі статки й не забули свого скромного походження. Соціалістичні переконання і національність Чернова викликали б у його уяві низку лячних картин: бомби, удари кинджалом, справедлива розплата на шибениці, заслання до Сибіру. Ні, це не був би бажаний приятель… Але тепер ставлення дона Марсело до поглядів інших людей зазнало глибокої зміни. Адже він стільки всього бачив!.. Жахливі події окупації, аморальність німецьких командирів, холоднокровність, із якою підводні човни топили мирні кораблі з безборонними пасажирами, огидні вчинки авіаторів, що з висоти двох тисяч метрів скидали бомби на незахищені міста, нищачи жінок і дітей, — проти всього цього терористичні замахи революціонерів, що колись обурювали його, тепер видавалися дріб’язком.

— Подумати тільки, — казав він, — ми лютували так, наче світу настане кінець лише через те, що хтось кинув бомбу в якогось достойника!

Ці шаленці мали одну властивість, яка в очах Денуає пом’якшувала їхні злочини. Вони або гинули внаслідок власних дій, або здавалися правосуддю, знаючи, яке буде покарання. Вони жертвували собою, не шукаючи порятунку: рідко кому вдавалося піти безкарно. На відміну від воєнних терористів…

Старий мільйонер із поривчатістю, притаманною його владному характерові, цілковито змінив свою систему цінностей.

— Справжні анархісти тепер нагорі, — казав він, іронічно посміхаючись. — Усі ті, ким нас лякали раніше, — бідолашні невдахи… Теперішні за секунду вбивають більше невинних людей, ніж ті, колишні, вбили за тридцять років.

М’яка вдача Чернова, його оригінальні погляди й непослідовний стиль їхнього викладу, властивий мислителеві, що звик перестрибувати від думки до слова без жодного попередження, — усе це врешті-решт прихилило дона Марсело до росіянина, і він радився з ним щодо всіх своїх сумнівів. Ця прихильність спонукала його не зважати на походження деяких пляшок, якими Архенсола іноді пригощав сусіда. Йому навіть було приємно, що Чернов споживає це вино, придбане ще за тих часів, коли він, Денуає, жив у ворожнечі з сином.

Покуштувавши хмільного напою з авеню Віктора Гюґо, росіянин здобував дар візіонерської красномовності, як тої ночі, коли він описував химерний гін четвірки апокаліптичних вершників.

Найбільше дона Марсело захоплювала та легкість, із якою Чернов міг розтлумачити все образами. Битва на Марні, подальші бої і «біг» двох армій до моря[127] — для нього ці події були цілком зрозумілі… Якби ж після перемоги на Марні французи не були такими втомленими!..

— …Але людські сили не безмежні, — провадив Чернов, — і француз, попри весь свій запал, — така сама людина, як і решта. Спершу — прискорений марш зі сходу на північ, щоб дати відсіч вторгненню через Бельгію, потім — важкі бої, далі — швидкий відступ, щоб не потрапити в оточення, і нарешті — семиденна битва. І все це за три тижні, не більше… У хвилини тріумфу переможцям забракло свіжих ніг, щоб іти далі, й кінноти, щоб переслідувати втікачів. Тварини виявилися навіть більш виснаженими за людей. Німці, які теж ледве ноги пересували, побачили, що їх не надто переслідують, попадали на землю й узялися її рити, щоб викопати собі укриття. Французи теж спинилися й теж почали копати, щоб не втратити відвойоване… Ось так і почалася окопна війна.

Потім кожна лінія, маючи намір охопити з флангу лінію противника, стала видовжуватися на північній захід. Це обопільне видовження обернулося на «біг до моря» двох армій, внаслідок якого утворився найдовший в історії фронт бойових дій.

Коли дон Марсело, сповнений оптимістичного запалу, провіщав кінець війни щонайбільше за чотири місяці, навесні або влітку, росіянин хитав головою.

— Це триватиме довго… дуже довго. Це війна нового типу, справжня сучасна війна. Німці розпочали бойові дії на старий лад, наче з 1870 року нічого не змінилося: обхідні маневри, битви в чистому полі — так воював би Мольтке, наслідуючи Наполеона. Вони прагнули здобути швидку перемогу й були в ній упевнені. Навіщо застосовувати якісь нові способи?.. Але битва на Марні сплутала їм плани: нападники змушені були перейти до оборони й застосували тактику, яку їхній генштаб підгледів у кампаніях японців і росіян. Почалася окопна війна, битва з-під землі. І це логічно, зважаючи на засяг сучасного озброєння і щільність вогню. Захопити кілометр території сьогодні важче, ніж узяти штурмом кам’яну фортецю століття тому… Жодна сторона ще довго не досягне значного просування вперед. А може, уже й ніколи не досягне. Війна буде тривала й нудна, як боротьба атлетів, рівних за силою.

— Але колись-то вона закінчиться, — сказав Денуає.

— Звісна річ, але коли — хтозна… І в якому стані будуть одні та другі, коли це все завершиться?..

Росіянин уважав, що кінець буде раптовий і настане, коли його найменше чекатимуть. Його спричинить виснаження котроїсь із двох протиборчих сторін, хоч та й намагатиметься ретельно приховувати скрутне становище аж до останньої хвилини.

— Німеччина зазнає нищівної поразки, — із твердим переконанням додав Чернов. — Не знаю коли і як, але це станеться, бо так підказує логіка. Їхній головний задум — розбити французькі війська та увійти до Парижа у вересні — провалився. Тоді вони кинули всі свої козирі на стіл. Виграти не змогли, одначе грають далі, бо мають багато карт, і гратимуть ще довго… Але те, що їм не вдалося відразу, не вдасться вже ніколи.

Остаточна поразка Німеччини не означала для Чернова ні розвалу країни, ні знищення німецького народу.

— Мене обурює надмірний патріотизм, — казав він. — Коли я чую людей, що снують плани про цілковиту ліквідацію Німеччини, мені здається, ніби я слухаю пангерманістів, які ділять світ.

Пізніше росіянин уточнив свою думку.

— Імперію треба розгромити заради спокою в усьому світі. Потрібно спинити цю величезну машину війни, яка загрожує мирному існуванню націй… Від 1870 року ми всі живемо препогано. Сорок чотири роки вдавалося відвертати лихо, але скількох тривог ми зазнали за весь цей час!..

Найбільше Чернова дратував той аморальний світогляд, що народився у цій ситуації і зрештою запанував у світі: звеличення сили, освята успіху, тріумф матеріалізму, шанування доконаного факту, кпини з найшляхетніших почуттів, немовби то були тільки порожні та смішні звуки, викривлення моральних цінностей, філософія розбійників, що претендує бути останнім словом прогресу, але насправді є поверненням до деспотизму, насильства й варварства найпримітивнішої доби в історії.

Хоч він і бажав, щоби представники цього напрямку мислення були знешкоджені, це аж ніяк не означало для нього, що метою має бути винищення німецького народу.

— Цей народ має великі чесноти, що потрапили в несприятливі обставини, успадковані з не надто віддаленого варварського минулого. Він володіє вродженою схильністю до праці й порядку і може дати людству багато користі… Але спершу йому на голову має виллятися холодний душ — холодний душ поразки. Німці збожеволіли від гордині, і це божевілля несе загрозу світові. Коли б зникли ті, що отруїли їх мареннями про світове панування, коли б нещастя витверезило їх і вони задовольнилися б долею не кращою і не гіршою за долі інших національних спільнот, то стали б народом незлобивим, корисним і… хтозна, може, навіть симпатичним.

Наразі ж, на думку Чернова, не було небезпечнішого за них народу. Їхній політичний устрій перетворив німців у войовничу орду, виховану копняками й піддану постійним приниженням, щоб знищити волю, яка завжди противиться упокоренню.

— Це народ, кожен представник якого дістає стусани й прагне віддати їх нижчим за себе. Копняк імператорської ноги передається від спини до спини аж до найнижчих соціальних верств. Биття починається в школі й триває в казармі, стаючи частиною навчального процесу. Виховання прусських кронпринців — це завжди ляпаси та удари палицею, якими їх частує батечко король. Кайзер духопелить своїх нащадків, офіцер — солдатів, батько — дітей і дружину, учитель — учнів; а коли хто й не може вдарити, то принижує нижчих за себе морально.

Тим-то німці такі невблаганно жорстокі, коли полишають звичне життя й беруться до зброї, щоб напасти на інший народ.

— Кожен із них, — вів далі росіянин, — несе за спиною вантаж штурханів і радий ним поділитися із тими нещасливцями, яких війна віддає у його владу. Цей народ «господарів» — як вони самі себе називають — прагне бути господарем… тільки не у власній хаті. У себе вдома саме вони не знають, що таке людська гідність, і тому так несамовито прагнуть захопити світ, щоб із лакеїв стати панами.

Раптом дон Марсело перестав відвідувати студію так часто. Тепер він шукав товариства свого друга сенатора, чия обіцянка збурила його спокій.

«Державний муж» засумував відтоді, як спадкоємець родинної слави пішов на війну, розірвавши захисні тенета протекції, якими його огорнув батько.

Якось, вечеряючи в Денуає, достойник висловив пропозицію, від якої дон Марсело аж затремтів:

— Чи не хотіли б ви побачитися з сином?..

Сенатор саме клопотався у генштабі про дозвіл виїхати на фронт. Йому конче треба було побачитися з сином. Рене та Хуліо служили в тому самому армійському корпусі. Можливо, вони перебуватимуть далеко один від одного, але ж зробити гак — для автомобіля не проблема.

Більше йому нічого не потрібно було казати. Денуає враз відчув нестримне бажання побачити сина. Протягом багатьох місяців йому доводилося вдовольнятися читанням листів і спогляданням світлини, яку зробив котрийсь із синових побратимів…

Відтоді він переслідував Лакура, неначе палкий політичний прихильник, що намагається випрохати собі якусь роботу. Дон Марсело відвідував його вранці, запрошував до себе ввечері, вишукував сенатора в залах Люксембурзького палацу[128]. Перш ніж лунали слова привітання, його очі щоразу запитували те саме: «Коли буде дозвіл?»

«Державний муж» нарікав на байдуже ставлення військових до цивільного елементу. Вояки завжди були ворогами парламентаризму.

— Жоффр невблаганний. Не хоче глядьків на фронті… Завтра побалакаю з президентом.

За кілька днів сенатор прийшов на авеню Віктора Гюґо із вдоволеним виразом, що виповнив дона Марсело радістю.

— Є дозвіл?..

— Є!.. Вирушаємо післязавтра.

Наступного дня Денуає пішов на Рю-де-ла-Помп.

— Завтра я їду.

Художник забажав з ними. Чи не міг би він також поїхати — як секретар сенатора?.. Дон Марсело всміхнувся. Дозвіл дійсний тільки для Лакура та його супутника. Саме він, Денуає, мав їхати зі своїм майбутнім сватом як його секретар, камердинер чи хто там ще.

Увечері він покинув студію. Аж до ліфта його супроводжувало бідкання Архенсоли. Як шкода, що він не може долучитися до виправи!.. Іспанець гадав, що втрачає можливість намалювати свій шедевр.

Біля свого будинку дон Марсело зустрів Чернова. Денуає був у доброму гуморі. Впевненість у тому, що невдовзі він побачить сина, виповнювала його дитячою радістю. Він мало не обійняв росіянина, попри його пошарпаний вигляд, розкошлану бороду й величезний капелюх, на який озиралися перехожі.

Наприкінці авеню на тлі неба, забарвленого призахідними кольорами, вимальовувалося громаддя Тріумфальної арки. Довкола монумента линула червона хмарка, відбиваючись у його білості багряними пульсаціями.

Денуає пригадав чотирьох вершників і все решта, що йому розповідав Архенсола, перш ніж познайомити з росіянином.

— Усе небо червоне, наче в крові, — весело сказав він. — Це апокаліптичний Звір дістав смертельного удару. Невдовзі ми побачимо його смерть.

Чернов сумовито посміхнувся.

— Ні, Звір не помре. Це вічний супутник людства. Він ховається, стікаючи кров’ю, вичікує сорок років… шістдесят… століття, але потім з’являється знову. Ми можемо сподіватися тільки на те, що його рани гоїтимуться довго, і покоління, які пам’ятатимуть ці події, ніколи більше його не побачать.

Розділ III.
Війна

Дон Марсело дерся під гору лісистою місцевістю.

Ліс, у якому панувало суцільне спустошення, являв собою сумне видовище. У ньому неначе застиг німий буревій, що надав усьому спотворених, неприродних форм. Жодне дерево не зберегло прямої постави й розлогої крони мирних днів. Гурти сосен скидалися на колонади зруйнованих храмів. Одні стояли, випроставшись на всю довжину, але без верхівки, мовби колони, що втратили капітель; інші були перетяті навпіл під гострим кутом, наче пілястри, у які влучила блискавка. У деяких на зламах стирчали гостряки мертвої деревини, схожі на велетенські зубочистки.

Руйнівна сила поглумилася навіть над столітніми буками й дубами. Сплетіння великих гілок лежало долі, мовби щойно тут пройшлася ватага дроворубів-гігантів. Стовбури були стяті при землі, рівно і гладко, наче одним-єдиним ударом сокири. Довкола виритих коренів валялося безліч каміння, вивернутого разом із грудомахами ґрунту, — каміння, яке спало в земних надрах, доки вибух не викинув його на поверхню.

На певній віддалі одна від одної — то поблискуючи серед дерев, то перетинаючи дорогу й цим змушуючи робити виснажливий гак — розлягалися наповнені водою величезні баюри, усі однакові, геометрично правильної форми, ідеально круглі — немовби викопані в землі басейни для потреб тих невидимих титанів, що вирубали ліс. Водойми були глибоченні, навіть при березі. Людина могла пірнути в них і не дістати дна. Вода була зеленкувата, мертва, дощова, вкрита шаром рослинності, крізь який пробивалися бульбашки повітря — це дихали дрібні істоти, які вже замешкали в глибині калабань.

Посеред схилу, оточені соснами, здіймалися могили з дерев’яними хрестами — могили французьких солдатів, увінчані трикольоровими прапорцями. На цих, уже покритих мохом, горбиках лежали старі кепі артилеристів. Навіжений дроворуб, трощачи ліс, понищив заразом і мурашок, що метушилися поміж дерев.

Дон Марсело мав на собі гамаші, крислате сомбреро й тонке пончо, накинуте на плечі як плащ, — видобуті на світ божий предмети одягу, які нагадували йому про давноминуле життя в естансії. За ним волікся Лакур, що силкувався зберегти сенаторську гідність попри важке, засапане дихання. Він теж мав високі черевики і м’який капелюх, але вбрався в урочистий сюртук з довгими фалдами, щоб не відмовлятися цілковито від парламентської форми одягу. Попереду йшли два капітани, що були їм за провідників.

Вони перебували на горі, яку займала французька артилерія, і прямували до хребта, на якому стояли приховані численні гармати, розтягнувшись у шерег завдовжки кілька кілометрів. Те спустошення, яке бачили Денуає та Лакур, вчинили німці, відповідаючи на постріли французів. Ліс понищило вибухами снарядів, а круглі водойми утворилися з вирв, що їх німецькі «чавунці» вибили у вапняковому водонепроникному ґрунті, який не всотував у себе дощівку.

Автомобіль вони лишили біля підніжжя гори. Один з офіцерів, старий артилерист, пояснив їм, навіщо потрібен такий застережний захід. На гору слід підійматися, не привертаючи уваги, бо вони перебувають у межах досяжності ворога, і автівка могла викликати на себе вогонь.

— Важкувато йти, — мовив капітан. — Але не падайте духом, пане сенаторе!.. Ми вже майже на місці.

На їхньому шляху почали зустрічатися артилеристи. Багато хто з військового вбрання мав тільки кепі. У вельветових штанах і жилетці вони здавалися робітниками металургійної фабрики, ливарниками чи слюсарями. Їхні руки були оголені по лікоть, а деякі, щоб було зручніше ходити по багнюці, мали на ногах дерев’яні черевики. Це були колишні працівники залізної промисловості, яких мобілізація призначила до артилерії резерву. За сержантів були цехмайстри, а за офіцерів — здебільшого інженери та власники майстерень чи заводів.

Раптом новоприбулим трапилися й самі залізні оборонці лісу. Коли вони озивалися, дрижала земля, тремтіло повітря, а всі лісові мешканці — круки й зайці, метелики й мурахи — ховалися нажахані, що світ ось-ось згине в оглушливих судомах. На ту мить ревучі чудовиська мовчали, заховані так, що можна було підійти впритул і не помітити їх. Часом щось на кшталт сірої балки стирчало з-поміж зеленого гілля; іншим разом ця з’ява виникала серед нагромадження сухих колод. Обійшовши цю перешкоду, можна було побачити розчищений майданчик утоптаної землі, а на ньому — людей, які жили, спали й працювали довкола велетенської машинерії на колесах.

Сенатор, що замолоду писав вірші й виголошував поетичні промови на відкриттях пам’ятників у своєму окрузі, порівняв цих гірських відлюдників з розхристаними грудьми й засуканими рукавами, почорнілих від сонця й диму, із жерцями, що прислуговують згубному божеству, яке приймає з їхніх рук підношення — здоровенні вибухові капсули — і вивергає їх громовими стрілами.

Заховані під гіллям, щоб не привертати уваги ворожих авіаторів, французькі гармати розбрелися по вершинах і плоскогір’ях цілого гірського пасма. Серед цієї сталевої отари траплялися величезні екземпляри на колесах, посилених металевим обіддям, подібно до тих сільськогосподарських локомобілів[129], якими орали землю в естансіях Денуає. Поміж цими похмурими велетнями розміщувалися гуртики дрібніших сімдесятп’яток, жвавіших і грайливіших створінь, що заходилися безупинним гавкотом.

Два капітани дістали від генерала, що командував їхнім корпусом, наказ докладно познайомити сенатора з роботою артилерії. Лакур слухав їх із серйозним, вдумливим виглядом, але водночас водив очима на всі боки, сподіваючись упізнати серед артилеристів сина, адже його цікавило тільки одне — побачитися з Рене… Але пам’ятаючи офіційний привід свого візиту на фронт, він переходив від гармати до гармати, слухаючи пояснення.

Гармаші показували снаряди — великі загострені циліндри, що їх діставали з підземних укриттів, які називали «сховками». Це були глибокі, навскісні нори, зміцнені мішками із землею і колодами. Вони правили за прихисток вільній від роботи обслузі й зберігали боєприпаси в безпеці від ворожих вибухів.

Один артилерист показав їм дві торбини з білого полотна, поєднані між собою і щільно напхані. Вони скидалися на дві сардельки й містили заряд до однієї великої гармати. У торбі було кілька паперових пакунків рожевого кольору. Сенатор та його супутник здивовано дивилися на пастоподібну речовину, якій, здавалося, місце на туалетному столику, хоча насправді то була чи не найстрашніша вибухівка сучасної війни.

— Їй-богу, — мовив Лакур, — знайшовши цей пакунок на вулиці, я подумав би, що він випав з дамської сумочки… або що його забув працівник парфумерної крамниці… будь-що, крім вибухівки. А тим часом цією речовиною, що схожа на губну помаду, можна висадити в повітря цілий будинок!..

Вони рушили далі. На вершині гори вони побачили частково зруйновану вежу. Це був найнебезпечніший пост — з нього офіцер оглядав ворожі позиції, щоб оцінити точність стрільби. Поки його товариші сиділи під землею або ховалися за гіллям, він виконував своє завдання з цього спостережного пункту на видноті.

Недалеко від вежі Лакур і Денуає побачили підземний хід. Вони спустилися в похмурі надра й натрапили на кілька видовбаних у кам’янистому ґрунті комірок. Фасадом слугував зчесаний кайлами бік гори. Пробиті у скелі вузенькі віконця впускали до цих келій трохи світла.

Назустріч їм вийшов літній командир, відповідальний за цей відтинок фронту, і Денуає видалося, ніби він бачить перед собою завідувача відділу якогось паризького універмагу. Його манери були вишукані, а м’який голос, здавалося, щослова перепрошував, немовби чоловік розмовляв із дамами, пропонуючи їм найновіші товари. Однак це враження тривало недовго. Сивочолий вояка в окулярах, що посеред війни поводився наче директор фабрики, який приймає відвідувачів, ворухнув руками, і стало помітно, що під рукавами вони забинтовані. Вибух снаряда поранив йому обидва зап’ястки, але, попри це, командир лишався на своєму місці.

«Чорт забирай, але ж медоточивий і єлейний чоловік! — подумав дон Марсело. — Утім, треба визнати, він неабищо».

Вони перебували в командному пункті — просторому приміщенні, освітленому крізь горизонтальне вікно. Завдовжки чотири метри й заввишки лише в півтори долоні, воно скидалося на просвіт між двома планками жалюзі. Під віконцем стояв сосновий стіл, завалений паперами, і кілька табуретів, сівши на які, можна було обвести поглядом усю долину попереду. На стінах висіли електричні прилади, розподільні щитки, акустичні трубки й телефони, безліч телефонів.

Командир згріб документи на купу й відсунув їх убік, а тоді вказав на табурети таким жестом, наче був у світському салоні.

— Прошу, пане сенаторе.

Денуає скромно присів поруч. Командир скидався на театрального режисера, який збирається показати щось надзвичайне. Він поклав на стіл величезну мапу, на якій були відображені всі особливості ландшафту місцевості, що розкинулася перед ними: дороги, села, поля, висоти й западини. На карті були накреслені червоні лінії у формі розгорнутого віяла. Вершиною було те місце, де перебували вони, а широкою округлою основою — межа простору, який вони могли охопити оком.

— Стрілятимемо по цьому ліску, — сказав артилерист, тицьнувши пальцем у край мапи. — Це он там, — показав він на видноколі невеличку темну риску. — Погляньте в бінокль.

Але перш ніж вони притулили до очей далекогляди, командир поклав на карту велике і трохи розмите фото місцевості, на якому теж було віяло червоних ліній.

— Нашим авіаторам сьогодні вранці вдалося зробити кілька знімків ворожих позицій, — провадив поштивий артилерист. — Ця світлина — збільшена в нашій фотолабораторії… Розвідники повідомляють, що в тому лісі розташувалися два німецькі полки.

Дон Марсело побачив на фотографії пляму лісу, а всередині — білі лінії, що мали бути дорогами, і групи маленьких прямокутничків — квартали сільських будинків. Йому здалося, ніби він у літаку й споглядає місцевість з висоти тисячі метрів. Відтак він підніс бінокль до очей і, глянувши в напрямку однієї з червоних ліній, побачив збільшену в скельці лінзи темну смужку, дещо подібну до грубої чорнильної риски. Це був ліс, у якому заховалися вороги.

— Почнемо, коли зволите, пане сенаторе, — мовив командир, сягаючи крайньої межі ґречності. — Чи ви готові?

Денуає злегка всміхнувся. До чого мав бути готовим його поважний приятель? Яка була користь із нього — звичайного глядача, та ще й, поза сумнівом, схвильованого досі небаченим видовищем?..

Простір позаду забринів безліччю звуків — голосів, що викликали командира, і голосів, що відповідали йому. Акустичні трубки немовби роздималися від галопу слів. Електричні дроти виповнили тишу приміщення пульсацією свого таємничого життя. Люб’язний артилерист більше не дбав за гостей. Він стояв десь за їхніми спинами перед телефоном і розмовляв зі своїми офіцерами на віддалі кількох кілометрів. Солодкомовний командир ані на мить не полишав своєї кучерявої поштивості.

— Коли ваша ласка почати, я залюбки віддам вам наказ, — увічливо мовив він до якогось далекого офіцера.

Дон Марсело відчув поруч із ногою легенький нервовий дрож. То був схвильований очікуванням Лакур, що сидів на сусідньому стільці. Ось-ось мали відкрити вогонь, мало статися щось, чого він досі ще ніколи не бачив. Гармати стояли просто над їхніми головами; коли вони стрілятимуть, склепінчаста стеля, либонь, ходитиме ходором, як палуба корабля. Приміщення з усіма його акустичними трубками й телефонним деренчанням скидалося на капітанський місток під час авралу. Який-то зараз буде гуркіт!.. Минуло кілька секунд, що видалися страшенно довгими… Раптом здалека, наче з-за хмар, долинув гуркіт грому. Денуає більше не відчував нервового дрожу біля ноги. Сенатор видавався здивованим, його вигляд наче промовляв: «Невже це все?..» Грубий шар землі над ними притлумив вибухи. Постріл з важкої гармати відчувався як удар кийком по матрацу. Більше враження справляло виття снаряда. Той летів на великій висоті й розтинав повітря з такою силою, що його хвилі долинали навіть крізь віконце.

Снаряд віддалявся, ревище слабшало. Минуло чимало часу, і два приятелі вже гадали, що він загубився десь у просторі. «Не вибухнув… мабуть, снаряд не вибухнув», — думали вони. Раптом на видноколі, точнісінько у вказаному місці, над плямою лісу здійнявся величезний стовп диму, вежа з вировиння чорної пари, а потім пролунав вулканічний вибух.

— Тим, хто зараз там, либонь, непереливки! — вигукнув сенатор.

І він, і Денуає почували тваринну радість, егоїстичну втіху від того, що були в безпеці, під землею.

— Тепер стрілятимуть німці, — стиха мовив до товариша дон Марсело.

Сенатор теж так гадав. Ворог, безперечно, відповідатиме на обстріл — почнеться артилерійська дуель.

На ту мить уже всі французькі батареї відкрили вогонь. Гора гуркотала без упину, снаряди ревіли, а горизонт — досі мовчазний — їжачився чорними звивистими стовпами диму. Два приятелі почувалися в цьому прихистку цілком комфортно, наче в театральній ложі…

Хтось торкнув Лакура за плече. То був один із капітанів, що супроводжували їх сюди.

— Ходімо нагору, — просто сказав він. — Треба глянути зблизька, як працюють наші гармати. Видовище того варте.

Нагору?.. «Державний муж» остовпіло дивився на військовика, мовби той запропонував полетіти на іншу планету. Іти нагору, коли ворог ось-ось стрілятиме у відповідь?..

Капітан пояснив, що на сенатора, мабуть, чекатиме його син. Молодшого лейтенанта Лакура, батарея якого була розташована за кілометр звідси, повідомили телефоном, і слід було скористатися нагодою, щоб побачитися з ним.

Вони вийшли підземним ходом знову на світло. Сенатор велично випростався. «Ворог стрілятиме у відповідь», — казав йому внутрішній голос. Проте Лакур поправив сюртук і, наче герой трагедії, рушив уперед, поважний і врочистий. Якщо ці вояки, недоброзичливці парламентаризму, гадали собі тишком посміятися над переляком цивільної особи, то їх чекало розчарування.

Дон Марсело захопився рішучістю, з якою цей великий чоловік виступив з підземної схованки, — неначе йшов на бій з ворогом.

За кілька кроків від них повітря сколихнула бурхлива хвиля. Денуає і Лакур похитнулися, у вухах їм загуло, немовби хто вдарив їх у потилицю. Їм обом спершу здалося, що це вже стріляють німці, але то були французи. Метрів за десять від них над лісом здійнявся клубок диму, що миттю розвіявся. Вистрілила гармата великого калібру, захована поблизу в гіллі. Капітани, не сповільнюючи ходи, давали вказівки. Попри несамовитий гуркіт пострілів, треба було йти перед гарматами, щоб не показуватися на відкритому просторі, де стояла спостережна вежа. Провідники теж щохвилини очікували на відповідь противника.

Офіцер, який ішов поруч із доном Марсело, похвалив його за незворушність, з якою той ставився до пострілів.

— Моєму товаришеві то не новина, — гордо сказав сенатор. — Він був у битві на Марні.

Два військовики здивовано поглянули на Денуає, либонь подумки оцінюючи його вік. А де саме він був? До якого корпусу належав?..

— Я був там лише як жертва бойових дій, — скромно сказав той.

Через голу, позбавлену дерев місцевість до них від вежі біг якийсь офіцер. Кілька разів він вимахнув своїм кепі, щоби привернути їхню увагу. Лакур аж затремтів із жаху через цього шаленця. Його могли помітити вороги: перетинаючи так нерозважно відкритий простір, щоб скоротити собі дорогу, він виставляв себе мішенню. Сенатор затремтів ще дужче, коли побачив офіцера зблизька… То був Рене.

Із певним подивом Лакур відчув потиск дужих, жилавих рук. Він побачив синове обличчя із загостреними рисами, засмагле в польових умовах. Його постать, здавалось, випромінювала рішучість і впевненість у власних силах. Пів року напруженого життя перемінили його. Це був той самий Рене, але з ширшим огруддям і грубшими зап’ястками. М’які, лагідні материні риси сховалися під цією патиною мужності. Лакур з гордістю зауважив, що тепер син більше схожий на нього.

Після перших обіймів Рене виявив донові Марсело чи не більше уваги, ніж батькові, адже відчував у його особі якусь часточку Чічі. Він розпитував про неї, прагнучи знати всі подробиці її життя, попри те, що часто отримував від неї листи.

Тим часом сенатор під впливом свіжих емоцій прибрав у розмові з сином дещо ораторського тону й виголосив коротку промову на честь цього солдата Республіки, який носить славетне прізвище Лакур. Саме випала слушна нагода, щоб ознайомити цих професійних військових з визначним минулим його роду.

— Виконуй свій обов’язок, мій сину. Лакури мають неабиякі військові традиції. Пам’ятай про нашого пращура, комісара Конвенту, що вкрив себе славою під час оборони Майнца.

Розмовляючи, вони всі рушили далі й обійшли край ліска, щоб опинитися позаду гармат.

Тут артилерійський гуркіт був не таким оглушливим. Великі гармати щоразу після пострілу випускали з зарядної камори хмарку диму, мовби з люльки. Сержанти диктували числа, які їм упівголоса повідомляв інший артилерист, що тримав телефонну слухавку біля вуха. Обслуга мовчки виконувала накази, працюючи біля гармати. Солдати торкалися коліщатка, і залізне чудисько підносило сіру морду й, наче розумна істота, водило нею то в один бік, то в другий, вправно, як слон своїм хоботом. Біля найближчої гармати стояв випростаний артилерист із незворушним лицем і тримав у руці спусковий шнур. Цей чоловік, мабуть, був глухий. Його закам’яніле обличчя відображало якусь внутрішню самоповагу. Життя для нього було низкою посмиків і вигромів. Гармаш усвідомлював свою важливість. Він був жрець бурі, вартовий блискавки.

— Вогонь! — вигукнув сержант.

У відповідь гримнув грім. Усе довкола задвигтіло, але гостям, що вже звикли до пострілів, та ще й спереду від гармат, цей гуркіт не видався чимось надзвичайним.

Лакур збирався продовжити розповідь про славетного предка з Конвенту, коли це сталася подія, від якої його балакучість миттю щезла.

— Стріляють, — лаконічно сказав артилерист біля телефону.

Обидва офіцери повторили сенаторові цю новину, яку передали зі спостережної вежі. А хіба ж він не казав, що вороги стрілятимуть у відповідь?.. Скоряючись священному інстинкту самозбереження, він дозволив синові заштовхати себе до батарейного «сховку». Однак Лакур не схотів сидіти скулений усередині вузької землянки й лишився біля виходу: цікавість узяла гору над тривогою.

Попри гуркіт сусідніх гармат, він почув приліт невидимого снаряда. Якась дивовижна чутливість допомогла йому серед інших, ближчих і гучніших, звуків виокремити шум, із яким «чавунець» розтинав повітря, — пронизливе виття, яке наростало; лункий трикутник, вершина якого була ген на обрії і який, наближаючись, поширювався, заповнював увесь простір. Згодом це вже було не виття, а різка багатозвучна гуркотнеча, схожа на торохтіння електричного трамвая, що спускається стрімким узвозом, або на стукіт потяга, що проноситься повз станцію, не зупиняючись.

Сенатор побачив, як до них наближається якась ніби хмаринка, що збільшується, наче ось-ось упаде на батарею. Невідь-як він опинився у глибині «сховку». Його руки намацали холодну поверхню сталевих циліндрів, вишикуваних, наче пляшки. То були снаряди.

«Якщо німецький “чавунець” розірветься над цією норою, — подумав Лакур, — вибух буде страшенний!..»

Проте, зваживши міцність склепіння, укріпленого дерев’яними підпорами й мішками з землею завтовшки в кілька метрів, він заспокоївся. Раптом сенатор опинився в цілковитій темряві: хтось інший — можливо, його приятель Денуає — зайшов до «сховку», затуляючи світло своєю постаттю.

Минув рік, тимчасом як його годинник відміряв лише секунду; потім — століття такої самої тривалості… і врешті гримнув очікуваний грім. «Сховок» здригнувся, але м’яко і пружно, мовби гумовий. Вибух, попри це, був жахливий. За першим пролунали наступні — менші, звивисті, свистючі та грайливі. Лакурова уява намалювала образ цього катаклізму — крилату змію, що вергає вогонь і дим, ваґнерівське чудовисько, яке, ударившись об землю, розчахує нутрощі й розкидає навсібіч міріади вогненних змійок, що вкривають усе своїми смертоносними корчами… Снаряд, мабуть, вибухнув десь зовсім поруч, можливо, на тому самому майданчику, де розташовувалась батарея.

Сенатор вибрався зі «сховку», очікуючи натрапити на жахливе видовище розшматованих трупів, але побачив сина, що всміхався, запалюючи цигарку й розмовляючи з Денуає… Жодних трупів чи руйнувань! Артилеристи незворушно закінчували заряджати велику гармату. Коли ворожий снаряд пролетів над ними, вони лише на мить здійняли очі догори, а тоді знову взялися до роботи.

— Мабуть, упав метрів за триста, — спокійно мовив Рене.

Сенатор, що мав вразливу вдачу, раптом відчув героїчну впевненість. Не варто було так перейматися власною безпекою, коли інші люди, такі самі, як він — нехай і одягнені інакше — не бачили жодної загрози.

І коли пролітали нові снаряди й губилися десь у лісі, вибиваючи своїми вибухами вирви, він лишався поруч із сином, не виявляючи жодних ознак хвилювання, крім хіба що легкого дрожу в ногах. Тепер йому здавалося, що влучають у ціль і вбивають тільки французькі — «свої» — снаряди, а ворожі зобов’язані були перелітати і з марним гуркотом щезати десь далеко. З таких оман і твориться мужність… «І це все?» — наче запитували його очі.

Згадуючи про те, як він ховався в землянці, Лакур почував певний сором. Він уважав, що здатен жити тут, так само як Рене.

Німецький обстріл, утім, ставав дедалі щільнішим. Снаряди вже не зникали десь у лісі, їхні вибухи лунали чимраз ближче. Обидва капітани перезирнулися: їм доручили дбати про безпеку поважного гостя.

— Стає гаряче, — сказав один із них.

Рене, мовби здогадуючись, що вони мали на думці, узявся прощатися.

— Бувай, татку!

Він був потрібен у своїй батареї. Сенатор намагався заперечувати, прагнучи продовжити зустріч, але наштовхнувся на непохитну стіну, пробити яку не міг увесь його вплив. Сенаторський мандат мало що важив для цих людей, призвичаєних до дисципліни.

— Бувай, мій сину!.. Щасти тобі… Пам’ятай, чийого ти роду!

І, стиснувши його в обіймах, батько розплакався, мовчки шкодуючи, що їхня зустріч була така короткотривала, і думаючи про всі ті небезпеки, які чигали на єдиного сина в розлуці з ним.

Коли Рене пішов, капітани стали їх квапити. Уже вечоріло, а вони мали дотемна повернутися до пункту розташування. Спускаючись із гори під захистом її ребра, Лакур і Денуає спостерігали, як високо над ними пролітають ворожі снаряди.

В одній улоговині вони натрапили на групу сімдесятип’ятиміліметрових гармат, розкиданих у ліску й замаскованих гіллям. Вони були схожі на собак, що припали до землі й гавкають, підносячи догори сірі морди. Великі гармати ревли, роблячи ваговиті паузи, тимчасом як ця сталева зграя валувала без упину, без найменшої перерви у своїй галасливій люті — мовби клапоть тканини рвався без кінця-краю. Гармат було чимало, постріли відбувалися з паморочливою швидкістю й зливалися в один, подібно як низка крапок зливається в суцільну лінію.

Командири, причмелені від гуркоту, викрикували накази, розмахуючи руками й походжаючи позаду. Гармати ковзали на нерухомих лафетах уперед-назад, як автоматичні пістолети. Після кожного пострілу з димучої камори вилітала порожня гільза і туди миттєво подавали новий снаряд.

Повітря за батареями вирувало, наче бурхливе море. Лакур і його товариш немовби щоразу діставали удар у груди, немовби якась невидима рука грубо штовхала їх назад. Їм довелося підлаштувати дихання до ритму пострілів. Протягом сотої частки секунди, між однієї повітряною хвилею, що відступала, і новою, що накочувалася, два приятелі відчували, як їхні груди стискає порожнеча. Денуає із захватом спостерігав за гавкотом цих сірих псів. Він добре знав, як вони кусають, дістаючи навіть на відстані багатьох кілометрів. Сліди їхніх укусів ще були свіжі на його бідолашному замку.

Лакурові видалося, що ряди гармат виводять якесь монотонне й люте поспів’я — мабуть, такими були воєнні гімни людства в доісторичні часи. Ця музика сухих, оглушливих, примарних нот пробуджувала в них обох те, що дрімає в глибині кожної душі, — дикість далеких пращурів. Повітря було гаряче від їдких, гострих пахощів, які п’янили тваринними інстинктами. Запах вибухівки проникав до мозку через рот, вуха, очі.

Вони почували те саме збудження, що й командири обслуги, які горлали й вимахували руками посеред гримотнечі. Позаду гармат усе було густо всіяне порожніми гільзами. Вогонь!.. Вогонь!.. Вогонь!..

— Треба їх добре покропити! — кричали командири. — Треба добряче зросити той ліс, у якому засіли боші.

І жерла сімдесятп’яток плювалися без упину, поливаючи дощем зі снарядів далекий гайок.

Це смертоносне дійство, його нищівна стрімкість розпалили приятелів, багряна надвечірня пора задурманила їм голови, і, самі не тямлячи, як це сталося, Лакур і Денуає раптом пустилися вимахувати капелюхами, стрибати туди-сюди, мовби танцюючи священний танець смерті, й дерти пересохлі від їдкого порохового диму горлянки: «Слава!.. Слава!»

Автомобіль котив увесь вечір, іноді зупиняючись, коли на дорозі траплялися довгі вервечки військових колон. Вони минали покинуті поля, поруч із якими стояли кістяки осель, їхали вздовж спалених сіл, від яких тільки те й лишилося, що чорні фасади, які зяяли порожніми дірками вікон.

— Тепер ваша черга побачитися з сином, — мовив сенатор до Денуає.

Коли вже сутеніло, їм трапилися численні загони піхоти. Солдати з довгими бородами, у синіх, побляклих від негоди одностроях поверталися з окопів. За їхніми плечима випинали горбами речові мішки, обвішані лопатками, кайлами та іншим знаряддям для копання землі, що набуло не меншої ваги, ніж бойова зброя. Усі були обліплені багнюкою з голови до ніг і здавалися старцями, попри молодий вік. Радіючи поверненню до табору після тижня в окопах, вони виповнювали тишу полів піснями, яким акомпанував глухий стукіт цвяхованих підошов. У фіолетовому присмерку цей хор чоловічих голосів розлунював піднесеними строфами «Марсельєзи» або героїчними запевненнями «Похідної пісні».

— Це солдати Революції, — захоплено сказав сенатор. — Франція повернулася до 1792 року.

Вони спинилися на ніч у напівзруйнованому містечку, де розташовувався штаб дивізії. Капітани розпрощалися з ними. Завтра вранці сенатора мав супроводжувати вже хтось інший.

Приятелі заночували в «Готелі Сирени» — старій будівлі з фасадом, погризеним уламками від снарядів. Господар із гордістю показав їм розбите вікно, що тепер скидалося на кратер. Через це вікно колишня вивіска закладу — залізна жінка з риб’ячим хвостом — утратила всю свою вагу. Денуає мав спати в кімнаті, сусідній з тою, у яку влучив снаряд, і власник готелю забажав показати йому руйнування.

Усе було розбите: стіни, підлога, стеля. Потрощені меблі валялися в кутках, а зі стін звисали клапті квітчастих шпалер. Крізь величезний отвір, у якому видно було зорі, до кімнати вливалася нічна прохолода. Господар зазначив, що цієї шкоди завдали не німці. Її спричинив снаряд із сімдесятп’ятки, коли загарбників вибивали з села. І всміхаючись із патріотичною гордістю, він вказував на руїну й повторював:

— Це робота наших. Як вам здається, добре працюють сімдесятп’ятки?.. Що скажете?..

Попри втому від дороги, дон Марсело погано спав, схвильований думкою, що його син — десь зовсім поруч.

За годину після світанку вони вирушили на автомобілі, яким керував інший офіцер. Обабіч їхнього шляху тяглися самі лише військові табори. Позаду лишилися склади боєприпасів, згодом — третя лінія військ, потім — і друга. Тисячі й тисячі людей розташувалися просто неба, споруджуючи собі сякі-такі оселі. Цей чоловічий мурашник у своєму розмаїтті одностроїв і рас нагадував великі історичні мандрівки людства, якщо не зважати на те, що переселення народів відбувалися з жінками й дітьми. Тут були тільки чоловіки, скрізь — самі лише чоловіки.

Тут, у цих військових поселеннях, використовувалися всі типи жител, які тільки вигадала людина — починаючи від печер. За квартири правили льохи й каменярні. Одні хати скидалися на американські ранчо, інші — стіжкуваті й довгасті — на африканські хижки-ґурбі. Чимало солдатів походило з колоній, деякі жили в країнах Нового світу як комерсанти, і коли виникала потреба збудувати житло, тривкіше за полотняний намет, вони вдавалися до своїх спогадів, наслідуючи архітектуру тих племен і народів, з якими контактували. Крім того, серед цього тлуму бійців були марокканці, азійці та чорношкірі африканці, що росли поза містами й тепер, маючи в чистому полі перевагу над цивілізованими людьми, ставали їхніми навчителями.

Біля струмків тріпотіла білизна, розвішена сушитися. Голі до пояса чоловіки стояли рядами в ранковій прохолоді, нахиляючись над блискучою стрічкою для водних процедур — галасливого обливання й енергійного розтирання… На містку стояв солдат і писав, використовуючи поручень замість столу… Кухарі поралися коло казанів, що парували, і в повітрі, змішуючись із запахами живиці й вогкої землі, розносилися масні пахощі ранкової юшки.

У довгих бараках з дерева і цинку кавалеристи й артилеристи тримали коней та спорядження. Солдати чистили й підковували на свіжому повітрі своїх жеребців, гладкúх і лискучих. Окопна війна забезпечила тваринам спокійне й сите існування.

— Якби ж то вони були такими під час битви на Марні!.. — сказав Денуає приятелеві.

Тепер коні лише те й робили, що постійно відпочивали. Їхні вершники билися пішо, в окопах, а тварини тим часом роздималися від безтурботного, наче в монастирі, життя. Щоб вони не заслабли перед повними яслами, кавалеристам доводилося час до часу виводити їх на прогулянки.

На полях, наче велетенські сірі бабки, розкинули крила кілька аеропланів, готових знятися в повітря. Довкола них юрмився люд. Учорашні селяни, що стали солдатами, із захватом дивилися на свого товариша, якому було доручено керувати однією з цих машин. У його особі вони бачили щось від тих могутніх чаклунів, яких шанували й боялися в сільських переказах.

Дон Марсело зауважив загальну зміну французьких одностроїв. Усі тепер були вбрані в сірувато-синій одяг з голови до ніг. Червоних штанів і кепі, які він бачив у битві на Марні, уже не було. На дорогах були самі лише військові. Усім транспортом, навіть возами, керували солдати.

Раптом автомобіль спинився перед кількома зруйнованими й почорнілими від пожежі будинками.

— Приїхали, — мовив офіцер. — Далі треба трохи пройти пішки.

Сенатор і його товариш рушили дорогою.

— Не туди, — сказав провідник. — Цей шлях шкідливий для здоров’я. Треба уникати протягів.

Він пояснив, що ворог розмістив свої гармати й окопи наприкінці цієї дороги, яка спускалася в яр і ген на обрії білою стрічкою спиналася нагору поміж двох шерегів дерев і спалених будинків. Імлистий ранок сховав їх під туманною завісою від ворожого вогню. Сонячної години приїзд автівки німці неодмінно привітали б снарядом.

— Ось така ця війна, — закінчив офіцер. — Чоловік підходить упритул до смерті, навіть не помічаючи її.

Лакур і Денуає пригадали перестороги генерала, який напередодні приймав їх за столом.

— Будьте вкрай обережні: окопна війна — підступна.

Вони бачили перед собою широке поле, без жодної живої душі, але загалом цілком звичайне на вигляд — поле святкового дня, коли всі робітники вдома й земля відпочиває у мовчазній задумі. То там, то інде стирчали якісь безформні предмети, мовби забуте рільниче знаряддя. Мабуть, розбиті автомобілі або артилерійські передки, що розлетілися на шмаття від вибуху боєприпасів.

— Сюди, — сказав офіцер, до якого приєдналося ще кілька солдатів, щоб нести на плечах торби й пакунки, які Денуає віз на даху машини.

Вони рушили один за одним уздовж почорнілої цегляної стіни, поступово спускаючись донизу. Невдовзі поверхня землі була вже на рівні колін, потім сягнула пояса, потім — плечей, і зрештою вони углибилися настільки, що бачили над головами тільки вузьку смужку неба.

Вони були просто посеред поля. Руїни, які прикривали початок дороги, лишилися позаду. Вони просувалися якось дивно — зигзагами, закрутами, колінцями — мовби рух по прямій їм обрид. Від цієї траншеї, що була головним проспектом величезного підземного міста, відходили інші, не менш заплутані доріжки. Товариство все йшло… йшло… йшло. Минула чверть години, пів години, ціла година. Лакур і його приятель з тугою згадували дороги, обабіч яких росли дерева і якими можна прогулюватися на вільному повітрі, роздивляючись небо й поля. Вони не пройшли й двох десятків кроків по прямій. Офіцер, який ішов попереду, раз по раз зникав за черговим поворотом. Ті, що пасли задніх, важко відсапуючи й перемовляючись, також невидні за поворотом, змушені були квапитися, щоб не відстати від групи. Час від часу, побоюючись, що хтось міг загубитися в бічному переході, вони спинялися, щоб зібратися докупи й перерахувати всіх. Земля була слизька, подекуди — майже рідка багнюка, біла й вапниста, схожа на той розчин, що скрапує з риштувань споруджуваного будинку.

Від їхніх кроків і доторків плечима до стін траншеї з обох боків осипалися грудки землі й невеликі камінці. Часом рів підіймався, і подорожани підіймалися разом із ним. Досить було стати навшпиньки, щоб визирнути з-над земляних валів, але видно було тільки неорані поля, обнесені дротяною огорожею зі стовпами навхрест. Земля мала той самий святковий вигляд — ніби відпочиває від людей. Офіцер з досвіду знав, чого може коштувати така цікавість, і не дозволяв їм роздивлятися довго:

— Гайда! Гайда!

Вони йшли вже півтори години. Двоє приятелів стали почувати втому й дезорієнтацію від цього ходіння зигзагами. Вони вже не тямили, куди рухаються: уперед чи назад. Від прямовисних земляних насипів і постійних поворотів їм почало паморочитися в голові.

— Далеко ще йти? — запитав сенатор.

— Он там, — відповів офіцер, вказуючи понад кучугурами землі.

«Там» була зруйнована дзвіниця й кілька спалених будинків, що видніли вдалині: рештки села, яке багато разів брали і втрачали одні та другі.

Цю саму дорогу навпрошки земною поверхнею можна було подолати за пів години. Окрім того, що підземний шлях був прокладений ламаною лінією, щоб ускладнити ворогові просування, були облаштовані також інші фортифікаційні перешкоди: тунелі, що перегороджувалися ґратами, підвішені дротяні клітки, які, упавши, блокували прохід, але давали змогу оборонцям вести крізь них вогонь.

Почали траплятися солдати з клунками й відрами води. Вони минали їх і зникали у плетиві бічних переходів. Деякі сиділи на колодах і всміхалися, читаючи газетку, яку видавали в окопах.

Стали помітними ознаки, що на поверхні землі вказували б на близькість населеного пункту. Солдати розступалися, щоб дати дорогу процесії новоприбулих, із провулків визирали бородаті зацікавлені обличчя. Удалині лунало глухе торохтіння, мовби наприкінці звивистого шляху було стрільбище або ж ватага мисливців вправлялася на голубах.

Ранок далі був туманний і холодний. Попри вогке повітря, якісь ніби ґедзі з докучливим дзижчанням кілька разів пролетіли над головами гостей.

— Кулі, — мовив лаконічно офіцер.

Денуає трохи втягнув голову в плечі: він добре знав цих комах. Сенатор пришвидшив ходу, забувши про втому.

Вони опинилися перед лейтенант-полковником[130], який прийняв їх, наче інженер, що демонструє свій цех, або ж морський офіцер, який показує гармати й башти свого броненосця. Це був командир батальйону, розташованого на цій ділянці фронту. Дон Марсело зацікавлено поглянув на нього з думкою про те, що під командуванням цієї людини служить його син.

— Ми тут — як на кораблі, — сказав офіцер, привітавшись із гостями.

І справді — переходячи від траншеї до траншеї, два приятелі пересвідчилися, що підземні фортифікації мають певну схожість із нутрощами судна. Це були найдавніші окопи — темні коридори, куди проникали тільки жмутики світла крізь бійниці та широкі низькі кулеметні отвори. Довга лінія оборони утворювала тунель, що перемежовувався короткими проміжками без накриття. Доводилося раз по раз перестрибувати від світла до темряви й навпаки, і різкість цих переходів утомлювала очі. На вільних ділянках долівка була вищою. У стіни були вкопані дерев’яні приступки, щоб спостерігач міг визирнути з окопу або оглядати місцевість крізь перископ. Замкнений простір використовувався одночасно як укріплення і як спальні приміщення.

Колись це були відкриті окопи, як і ті, що на передньому краї оборони. Відкинувши ворога й відвоювавши територію, бійці, які провели в траншеях усю зиму, прагнули облаштуватися якомога зручніше. Над окопами вони поклали впоперек балки зі зруйнованих будинків, на балки настелили дошки, двері та вікна, а на все те дерев’яччя понакладали мішків із землею. На мішки нанесло шар ґрунту, якій поріс травою, і через це верхівка окопів мала пасторально-спокійний, зелений вигляд. Така імпровізована стеля непогано захищала від снарядів, які грузнули в ній без великої шкоди. Коли ж вибух таки завдавав значних руйнувань, люди-троглодити виходили вночі з нір і, наче ті дбайливі мурашки, вправно лагодили «дах» свого житла.

Усюди панувала чистота й охайність, хоч і дещо незграбна, як то буває, коли чоловікам доводиться давати собі раду без жінок, покладаючись тільки на власні сили. Ці траншеї чимось скидалися і на криті галереї монастирів, і на в’язничні коридори, і на трюм корабля. Їхня долівка була на пів метра нижчою за відкриті переходи, що сполучали окопи. Щоб офіцерам не доводилося спускатися та підійматися, від проходу до проходу були покладені дошки на кшталт помосту.

Солдати, побачивши командира, шикувалися. Їхні голови були на рівні пояса тих, хто йшов дошками, і Денуає жадібно вдивлявся в обличчя цих чоловіків. Де ж Хуліо?..

Йому впав у вічі різноманітний вигляд бліндажів. Будовою усі були наче подібні, але мешканці опорядили їх по-різному. Зовнішній бік завжди був однаковий: амбразури, крізь які стирчали націлені на ворога гвинтівки, і кулеметні віконця. Спостерігачі, які стояли біля цих отворів, пильнували безлюдне поле, наче ті моряки, що оглядають море з містка. Усередині містилися зброярні та спальні — три ряди дощаних лежаків, схожих на матроські койки. Бажання художньо оздобити простір довкола себе, притаманне людям, простим душею, було помітне і в цих підземних оселях. Кожен солдат мав власний музей із газетних вирізок і кольорових листівок. Акторки й танцівниці, що всміхалися з ґлянцевого паперу світлин, прикрашали собою цнотливе середовище бліндажа.

Дона Марсело, що серед усіх цих сотень солдатів не бачив свого сина, охопила нетерплячка. Сенатор, зрозумівши приятелеві промовисті погляди, звернувся до командира попереду, який виявляв йому неабияку пошану. Офіцерові довелося трохи напружитися, щоби пригадати, хто такий Хуліо Денуає, але це тривало недовго. Сержантові подвиги швидко зринули в пам’яті командира.

— Прекрасний солдат, — сказав він, — по нього негайно пошлють, пане сенаторе… Він зі своїм взводом перебуває в окопах переднього краю.

Батько, нетерпеливлячись побачити сина, запропонував, щоб їх допровадили до нього, на передову, але командир та інші військовики лише всміхнулися на це прохання. Ті відкриті окопи за сто, а то й п’ятдесят метрів від ворога, без жодного іншого захисту, крім колючого дроту та мішків із землею, не були призначені для відвідин цивільних. Там постійно була багнюка; щоб не схопити кулі, доводилося брьохатися в болоті навкарачки, тимчасом як на спину падають кім’яхи землі, здійнятої вибухами снарядів. На ці передні позиції допускали тільки військових.

— Там завжди небезпечно, — пояснював командир, — завжди стріляють… Чуєте постріли?

Денуає справді почув якусь далеку тріскотнечу, на яку доти не звертав уваги. Його охопила тривога на думку, що його син там, де лунає стрілянина. Перед ним виразно постали всі ті загрози, які оточували Хуліо щодня. Що як він загине, перш ніж батько встигне його побачити?..

Час тягнувся для дона Марсело нестерпно повільно. Йому здавалося, що посланець, який вирушив із повідомленням до передніх окопів, ніколи не прибуде. Він майже не звертав уваги на те, що їм показував командир: підземні комірки, які правили солдатам за вбиральні та примітивні душові кабіни; видовбані в землі приміщення, на одному з яких була вивіска «Кав’ярня “Перемога”», а на другому — «Театр»… Лакур оглядав усе з неабиякою цікавістю, вихваляючи веселу вдачу французів, що сміються і співають перед обличчям небезпеки. Його приятель Денуає думав тільки про сина. Коли ж вони побачаться?..

Гості спинилися перед кулеметним віконцем, тримаючись, за порадою військових, обабіч горизонтальної шпарини, не висовуючись усім тілом і обережно визираючи лише одним оком. Вони побачили глибокий рів і його протилежний край. Неподалік кілька рядів збитих навхрест дерев’яних стовпів, поєднаних колючим дротом, утворювали суцільну загорожу. Метрів за сто від неї видніла друга. Довкола панувала глибока тиша — цілковите безгоміння й безлюддя, немовби весь світ заснув.

— Там боші, — стишеним голосом сказав командир.

— Де? — запитав сенатор, напружуючи зір.

Офіцер вказав на другу загорожу з колючого дроту — Лакур і Денуає помилково гадали, що вона належить французам. Одразу за нею були німецькі окопи.

— Ми за сто метрів від німців, — додав командир, — але вони вже давно не атакували з цього боку.

Обоє відчули певне хвилювання, дізнавшись, що ворог так близько, схований за земляними насипами, невидимий — і від цього ще страшніший. А що як він раптом кинеться в атаку з багнетами наголо, гранатами в руках, запалювальними сумішами та бомбами із задушливим газом?..

Стрілянина на передніх позиціях ставала інтенсивнішою, немовби наближалася до них. Командир різко наказав їм покинути спостережний пункт, побоюючись, що бій посилиться і кулі можуть дістати сюди. Солдати, не чекаючи наказу, за звичкою хутко поставали біля гвинтівок, що в горизонтальному положенні стирчали з бійниць.

Гості знову рушили слід у слід. Вони спустилися до підземних приміщень, які колись були льохами зруйнованих будинків. Тут облаштувалися офіцери, знайшовши застосунок усьому, що лишилося після руйнування. Вхідні двері на двох козлах, збитих з колод, правили за стіл. Стеля і стіни були оббиті кретоном з паризьких крамниць. На стінах висіли світлини жінок і дітей, блищали нікелем телеграфні й телефонні апарати.

Денуає зауважив над дверима Розп’яття зі слонової кістки, пожовтіле з роками, якщо не зі століттями, — ця родинна реліквія, яка переходила з покоління до покоління, либонь, була свідком багатьох страждань… У іншому приміщенні на видноті він побачив підкову з сімома дірками. У цій атмосфері небезпеки й близької смерті широко розправляли крила релігійні вірування, набували нової ваги найдивакуватіші забобони, з яких тут ніхто не наважувався сміятися.

Вийшовши з підземного сховища, Денуає на відкритому відтинку окопів побачив сина. Він зрозумів, що це Хуліо, лише тому, що командир указав йому на солдата, який прямував до нього, усміхаючись і простягаючи руки. Батьківський інстинкт, який досі здавався донові Марсело чимось надійним і непомильним, цього разу підвів його. Але як можна було пізнати Хуліо в цьому сержантові, від якого тхнуло вогким одягом і шкірою, у чоботах, обліплених багном, і вицвілій, обшарпаній по краях і всуціль заляпаній брудом шинелі?.. Після перших обіймів батько, не відпускаючи сина, відкинув голову назад, щоби краще роздивитися його. Смагляве бліде обличчя набуло бронзового відтінку, на ньому відросла борода, чорна й кучерява. Дон Марсело пригадав свого тестя. Кентавр Мадар’яґа, без сумніву, впізнав би себе в цьому воїнові, загартованому життям просто неба. Спершу батька взяв жаль через те, що син мав такий брудний і втомлений вигляд, але потім Хуліо видався йому гарнішим і привабливішим, ніж за часів його слави світського хлюста.

— Що тобі потрібно?.. Чого ти хочеш?

Голос його бринів від ніжності. Дон Марсело говорив з обпеченим сонцем кремезним бійцем тим самим тоном, яким двадцять років тому, спиняючись перед вітринами буенос-айреських крамниць, звертався до хлопчика, якого тримав за руку.

— Тобі потрібні гроші?..

Він привіз із собою чималеньку суму, щоб передати синові. Але той тільки байдуже махнув рукою, немовби йому пропонували іграшку. Хуліо ще ніколи не був таким багатим, як тепер. У нього була купа грошей у Парижі, але він не знав, що з ними робити: яка йому з них тут користь?

— Пришли мені цигарок… Для мене і моїх товаришів.

Мати відправляла йому величезні посилки з добірними харчами, тютюном, одягом. Але він нічого не лишав собі — усе роздавав побратимам, які походили з бідних родин або взагалі не мали жодної рідної душі у світі. Його великодушність поширювалася не тільки на найближче товариство, а й на роту, ба навіть на цілий батальйон. Дон Марсело помічав синову популярність у поглядах і усмішках солдатів, що проходили повз них. Вони дивилися на Хуліо як на щедрого сина заможного батька. Це прихильне ставлення перенеслося і на старого мільйонера, коли розійшлася звістка, що приїхав батько сержанта Денуає — магнат, який володіє за морями казковими багатствами.

— Я вгадав твоє бажання, — мовив дон Марсело, шукаючи поглядом пакунки, що їх звивистим підземним шляхом солдати принесли сюди від автівки.

Усі синові подвиги, про які розповідав йому Архенсола, вихваляючи й прикрашаючи їх, зринули в пам’яті. Герой стояв перед його очима.

— Ти задоволений?.. Не шкодуєш про своє рішення?..

— Так, я задоволений, тату… дуже задоволений.

Хуліо говорив скромно, без похвальби. Авжеж, його життя нелегке, але таке саме — у мільйонів чоловіків. У його підрозділі, що складався з кількох десятків солдатів, були й розумніші за нього, і освіченіші, і сильніші характером. Усі вони мужньо зносили важкі випробування, почуваючи задоволення від усвідомлення того, що виконують свій обов’язок. А спільна небезпека сприяла тому, що люди виявляли свої найшляхетніші чесноти. Ніколи доти, у мирний час, йому не траплялася така дружба, як тут. Він став свідком стількох прекрасних самопожертв!

— Коли це закінчиться, люди будуть кращі… благородніші. Ті, що лишаться живі, чинитимуть великі речі.

Так, він задоволений. Уперше в житті він почувається потрібним, насолоджується переконанням у тому, що з нього є якась користь, що його перебування на цьому світі не виявиться марним. Він із жалем пригадував того Хуліо, який не знав, чим заповнити порожнечу свого існування й пускався у всіляке вітрогонство. Тепер у нього були обов’язки, що поглинали всі його сили; він брав участь у творенні майбутнього; він став чоловіком.

— Так, я задоволений, — повторив він.

Батько вірив його словам. Але йому здалося, що десь на споді відвертого синового погляду він побачив якийсь болісний спомин про минуле, який затримався серед теперішніх вражень. У пам’яті спливла вродлива постать мадам Лор’є. Дон Марсело здогадався, що син досі її не забув. «Якби ж то я міг привезти її до нього!..» Батько, який ще рік тому суворо засуджував сина, тепер дивом дивувався сам із себе, висловлюючи подумки таке аморальне бажання.

Вони провели чверть години, тримаючись за руки й дивлячись у вічі. Хуліо розпитував про матір і Чічі. Він часто отримував від них листи, але цього було замало, щоб удовольнити цікавість. Він розсміявся, дізнавшись, як розкошує Архенсола. Ці новини, які його тішили, прийшли зі світу, що лежав за якихось сто кілометрів від нього, але водночас яким далеким був цей світ… яким далеким!

Раптом батько помітив, що Хуліо слухає його неуважно. Синові чуття, загострені життям у постійних атаках і тривогах, наче відсторонювалися від розмови, їх притягувала стрілянина. То вже були не окремі постріли: злившись докупи, вони утворили одну суцільну тріскотнечу.

До них наблизився сенатор, який відійшов був, щоби батькові з сином було вільніше розмовляти.

— Нас виганяють звідси, друже мій. Не щастить нам у наших відвідинах.

Солдати більше не ходили повз них. Усі швидко зайняли свої місця, як на кораблі, що готується до битви. Хуліо взяв гвинтівку, яку поставив був, сперши до стінки окопу. Тої самої миті над головою дона Марсело знялася хмарка куряви, а в земляному насипі утворилася маленька дірка.

— Хутчіш, забирайтеся звідси, — він підштовхнув батька.

У бліндажі вони коротко, нервово попрощалися.

— Бувай, тату!

Син поцілував його й, обернувшись, поквапився до своїх.

Стрілянина поширилася на всю лінію окопів. Солдати стріляли спокійно, наче виконували звичну роботу. Такі бої, спровоковані невідь-ким, виникали щодня як наслідок того, що дві армії розташовувалися на близькій відстані одна проти другої. Командир батальйону покинув гостей, побоюючись спроби атаки.

Офіцер, якому доручено було супроводжувати їх, знову став на чолі їхньої колони й повів їх назад звивистим і ковзким шляхом.

Денуає ішов з опущеною головою, сердитий на ворога, що своїм втручанням перервав йому зустріч із сином.

Перед очима стояв погляд Хуліо, його чорна кучерява борода, що стала для батька найбільшою новиною цієї подорожі. У вухах звучав споважнілий голос, голос людини, яка знайшла новий сенс у житті.

— Я задоволений, тату… я задоволений.

Стрілянина, що віддалялася, спершу завдавала донові Марсело болісної тривоги. Але потім його огорнула якась несвідома, абсурдна, але непохитна віра. Хуліо здавався йому прекрасним і безсмертним, як бог. Він був переконаний, що син вийде цілим і неушкодженим з усіх небезпек. Авжеж, інші гинутимуть — це цілком природно, але не Хуліо!..

Вони йшли, віддаляючись, а у вухах його немовби співала надія. І наче у відповідь на її приємні запевнення, батько подумки повторював:

— Його ніхто не вб’є. Мені це каже серце, а воно ніколи мені не бреше… Його ніхто не вб’є!

Розділ IV.
Його ніхто не вб’є

Кілька місяців по тому віра дона Марсело зазнала жорстокого удару. Хуліо був поранений. Але водночас із цією звісткою, що надійшла з прикрим запізненням, Лакур заспокоїв приятеля тими новинами, які зміг довідатися в Міністерстві війни. Сержант Денуає став молодшим лейтенантом, рана його майже загоїлася, і завдяки клопотанням сенатора він мав приїхати до Парижа, щоб задля повноцінного одужання провести два тижні в родинному колі.

— Ваш син — доблесний воїн, друже мій, — мовив наприкінці «державний муж». — Я читав, що пишуть про нього командири. Він на чолі свого взводу атакував цілу роту німців, власноруч убив їхнього капітана і звершив ще бозна-скільки подвигів… Його нагородили Військовою медаллю й надали офіцерське звання… Він — справжній герой!

І розчулений до сліз батько тремтливо хитав головою, немовби старіючи на очах, але водночас почуваючи дедалі більше піднесення. Він дорікав собі за зневіру в перші хвилини після того, як дістав звістку про те поранення. Він майже був повірив, що його син може померти. Казна-що!.. Хуліо ніхто не вб’є — так казало йому серце.

Незабаром син був удома, серед жіночих радісних криків і плачу. Бідолашна донья Луїса обіймала Хуліо, судомно схлипуючи в нього на шиї, а Чічі, серйозна й замислена, дивилася на брата, приділяючи йому тільки одну половину своєї уваги, тимчасом як друга ширяла десь далеко в пошуках іншого бійця. Мідяношкірі служниці сперечалися за місце біля портьєри, визираючи крізь шпарину своїми цікавими антилоп’ячими очима.

Батько із захватом роздивлявся маленький клаптик золота на рукавах сірої шинелі з застібнутими позаду полами, а потім пильно розглядав темно-синю каску з коротким пласким дашком[131]. Замість традиційних кепі, французи тепер використовували для окопної війни цей головний убір. Елегантний шолом, подібний до тих, що їх носили аркебузири іспанських терцій, затіняв тепер обличчя Хуліо. Також у вічі впадала коротка охайна борідка, відмінна від тої, яку батько бачив у окопах. Син був чистий і причепурений після нещодавнього перебування в лазареті.

— Правда ж, він схожий на мене? — з гордістю запитував старий.

Донья Луїса відповідала йому з непохитною впевненістю, яку матері демонструють, коли йдеться про питання подібності.

— Він завжди був викапаний ти.

Побачивши Хуліо здоровим і в доброму гуморі, уся сім’я раптом занепокоїлася. Вони прагнули оглянути його рану, переконатися, що йому нічого не загрожує.

— То пусте! — протестував молодший лейтенант. — Кульове поранення в плече. Лікарі боялися, що я втрачу ліву руку, але все обійшлося… Нема про що й згадувати.

Чічі, прискіпливо оглянувши Хуліо з голови до ніг, одразу відзначила елегантні дрібнички його теперішнього вигляду. Шинель була брудна й обшарпана, гамаші подряпані, від нього тхнуло потом, шкірою і міцним тютюном, але на одному зап’ястку він носив платиновий годинник, а на другому — ідентифікаційний жетон на золотому ланцюжку. Вона завжди захоплювалася братом за його природжений вишуканий смак і тепер закарбувала в пам’яті ці деталі, щоб переказати їх листовно Рене. Згодом їй спало на думку: а чи не приголомшити матір проханням видати їй позику, щоб Чічі змогла відправити подарунок коханому артилеристові.

Дон Марсело розкошував, маючи попереду два тижні втіхи й слави. Молодший лейтенант Денуає не міг вийти з дому сам. Батько знай крутився в передпокої, перед славним шоломом, який скромно блищав на вішаку-стійці. Досить було Хуліо надіти його на голову, як з’являвся Денуає-старший у капелюсі та з тростиною, готовий супроводжувати сина.

— Можна мені з тобою?.. Я тебе не потурбую?..

Він казав це з таким смиренням, з таким палким прагненням, щоб син удовольнив його прохання, що той не наважувався відмовити батькові. Щоби пройтися з Архенсолою, Хуліо доводилося вислизати з будинку службовими сходами або вдаватись до інших школярських хитрощів.

Ще ніколи дон Марсело не прогулювався паризькими вулицями з таким задоволенням, як обіч цього молодика у славній поношеній шинелі, оздобленій нагородами — Воєнним хрестом і Військовою медаллю. Поруч із ним ішов герой, і це був його син! Прихильні погляди у трамваях чи метро батько сприймав як ушанування їх обох, а зацікавлення, з яким жінки позирали на гожого парубка, збуджувало й лоскотало його почуття марнославства. Військові, яких вони перестрівали, усі видавалися донові Марсело «підпільниками», не гідними порівняння з Хуліо, — байдуже скільки личок чи хрестів вони мали. Поранені, що вибиралися з машин, спираючись на милиці чи костури, пробуджували в нього почуття зверхнього жалю. Бідолахи!.. Їм не пощастило так, як його синові. Його сина ніхто не міг убити, а якщо й Хуліо випадково діставав поранення, то його наслідки негайно стиралися, без шкоди для синової вроди й повносправності.

Іноді, переважно ввечері, батько несподівано виявляв великодушність і відпускав Хуліо самого. Він пригадував синову бурхливу молодість, коли той здобув стільки перемог на любовному фронті. Яких-то успіхів він досягне тепер, маючи славу відважного вояка!.. Походжаючи перед сном по кімнаті, батько уявляв свого героя у приємному товаристві якоїсь знатної дами. Лише видатна жінка була гідна його сина — на менше його батьківська гордість не погоджувалася… Йому ніколи й на думку не могло спасти, що Хуліо проводить вечори з Архенсолою в кабаре чи кінотеатрі, удовольняючись одноманітними й невибагливими розвагами Парижа, захмареного війною, і що на любовному фронті його успіхи обмежувалися поновленням кількох колишніх зв’язків.

Якось, прогулюючись із сином Єлисейськими Полями, дон Марсело аж здригнувся, побачивши даму, яка йшла їм назустріч. То була мадам Лор’є… Упізнав її Хуліо чи ні? Той наче зблід і відвів погляд, роздивляючись інших перехожих з удаваною неуважністю. Жінка минула їх, випростана, байдужа. Денуає-старший мало не обурився такою холодністю. Пройти повз колишнього коханого й навіть не глянути на нього! Ох, ці жінки!.. Старий обернувся, щоби простежити за нею очима, але змушений був одразу відмовитися від свого наміру: Маргарита стояла нерухома, бліда від несподіванки, уп’явши глибокий погляд у військового, що віддалявся. Донові Марсело здалося, що він прочитав у її очах захват, кохання, усе минуле, що зненацька зринуло в її пам’яті. Сердега!.. Він відчув до неї батьківську любов, мовби ця жінка була дружиною Хуліо. Від свого приятеля Лакура дон Марсело знав, що Маргарита при надії. І старий, не беручи до уваги ні примирення подружжя, ні часу, який минув, зворушився цим майбутнім материнством так, наче до нього був причетний його син.

Хуліо тим часом ішов далі, не обертаючи голови й не знаючи про цей пильний погляд, прикутий до його спини. Блідий, він щось мугикав під ніс, щоб приховати хвилювання, і так нічого й не дізнався, гадаючи, що Маргарита пройшла повз, не пізнавши його, — адже батько змовчав про те, що побачив.

Дон Марсело постійно змушував Хуліо розповідати про бій, у якому він дістав поранення. Щоразу, коли до них приходив гість, щоб відвідати молодшого лейтенанта, Денуає-старший звертався до сина з тим самим проханням:

— Розкажи нам, як тебе поранили… як ти вбив німецького капітана.

Хуліо відмовлявся з помітним роздратуванням. Він утомився від своєї історії. Щоб догодити батькові, він уже розповідав її перед сенатором, перед Архенсолою та Черновим у студії, перед іншими друзями родини, які приходили побачитися з ним… Годі, він більше не може.

І тоді до розповіді брався батько, увиразнюючи її та оповідаючи подробиці так, наче бачив усе на власні очі.

Вони мали захопити руїни цукрового заводу перед окопами. Німців вибили з нього вогнем французької артилерії. Слід було провести розвідку на чолі з надійною людиною, і командири, як завжди, доручили це завдання сержантові Денуає.

На світанку, не натрапивши на жодний спротив, взвод обережно просунувся вперед. Солдати розпорошилися по руїнах. Хуліо пішов далі сам, щоб оглянути ворожі позиції, але за рогом на нього чекала несподівана зустріч. Просто перед ним стояв німецький капітан — він мало не наштовхнувся на нього. Вони дивилися один одному в очі швидше зі здивуванням, ніж із ненавистю, але рефлекси підказали їм: противника треба випередити й убити. Капітан кинув карту місцевості, яку тримав у руках, і сягнув правицею по револьвер, прагнучи дістати його з кобури й водночас ні на мить не відриваючи погляду від ворога. Утім, швидко збагнув, що це марно. Надто пізно. Його очі, непомірно великі від близькості смерті, прикипіли до французових. Той здійняв гвинтівку й вистрілив майже впритул… Німець упав додолу.

Лише тоді Хуліо помітив капітанового ординарця, який ішов кілька кроків позаду. Солдат вистрілив з гвинтівки та влучив Денуає в плече. Наспіли французи й убили ординарця. Відтак вступили у жваву перестрілку з ротою німців, які спинилися трохи віддалік, поки їхній командир подався розвідувати місцевість. Хуліо, попри поранення, не покинув своїх людей і разом із ними обороняв завод від значно більших сил противника, доки не прибула підмога й французи остаточно не закріпилися на позиціях.

— Так усе було, синку? — насамкінець запитував дон Марсело.

Син ствердно кивав, бажаючи, щоб ця набридлива історія завершилась якнайшвидше. Авжеж, усе було так. Але дечого батько не знав, дечого про вбитого капітана Хуліо йому не розповів.

Протягом тої нескінченної секунди, коли двоє чоловіків опинилися віч-на-віч, у їхніх очах, крім здивування від несподіваної зустрічі й прагнення вбити один одного, промайнуло ще щось. Хуліо знав цього чоловіка, а капітан, своєю чергою, знав Хуліо. Він здогадався про це з виразу обличчя німця… Але що один, що другий не мали часу порпатися в спогадах, бо ж були надто заклопотані, намагаючись убити противника, щоб самому лишитися живим.

Денуає стріляв, достеменно знаючи, що вбиває когось знайомого. Згодом, коли, чекаючи на підкріплення, він командував обороною позиції, йому закралася підозра, що ворог, чий труп лежав неподалік, міг бути його родичем, кимось із Гартроттів. Але німець видавався старшим за кузенів Хуліо і значно молодшим за дядька Карла, який у своєму віці не був би простим капітаном піхоти.

Коли його, ослаблого від втрати крові, збиралися віднести в окопи, сержант забажав побачити убитого ворога ще раз. Зблідле від смерті лице не розвіяло його сумнівів. У розплющених очах наче застиг здивований вираз. Німець, безперечно, знав його; Хуліо це обличчя теж видавалося знайомим. Але хто ж він?.. Раптом в уяві постала картина: море, великий пароплав, висока білява жінка, що дивиться на нього примруженими очима, і чоловік, вусатий, дебелий, що виголошує промови, наслідуючи манеру кайзера. «Спочивай з миром, капітане Еркманне». Ось так у куточку Франції завершилася суперечка, що колись почалася була серед океану.

Денуає подумки перепросив, немовби перед ним стояла мила Берта. Йому довелося вбити, щоб не вбили його. Така війна. Він намагався втішити себе думкою, що Еркманн упав, не пізнавши у своєму вбивці попутника, з яким подорожував кілька місяців тому… Цю зустріч, призначену фатумом, Хуліо тримав у таємниці, заховавши її глибоко на споді своєї пам’яті, й не зізнався про неї навіть другові Архенсолі, який знав, що сталося під час трансатлантичної подорожі.

Цей період існування, сповненого радості й гордощів, які донові Марсело давала синова присутність, добіг кінця тоді, коли батько цього найменше чекав. Два тижні минули швидко. Молодший лейтенант повернувся на фронт, і вся родина після цих днів живого спілкування змушена була знову плекати оманливі надії, чекаючи на листи, висуваючи здогадки, коли від Хуліо довго не було звістки, відправляючи посилку за посилкою з усім, що крамниці могли запропонувати для військових, — речами як потрібними, так і не дуже.

Мати впала у великий розпач. Приїзд Хуліо призвів до того, що тепер вона ще гостріше відчувала синову відсутність. Дивлячись на нього, слухаючи сповнені смертями розповіді, які батькові так подобалося переказувати, вона виразно усвідомила собі всі ті небезпеки, що оточували її сина. Похмурі передчуття лихої долі обсіли донью Луїсу.

— Його вб’ють, — казала вона чоловікові. — Те поранення — це засторога з небес.

Виходячи на вулицю, вона тремтіла від хвилювання, коли бачила солдатів-інвалідів. Бадьорих на вигляд військових, що одужували, а отже невдовзі мали повернутися на фронт, їй було шкода навіть дужче. Добра жінка пригадала собі їхню з чоловіком подорож до Сан-Себастьяна на кориду, коли вона аж кричала від обурення, жаліючи бідолашних коней. Їх виводили з розпоротими животами, швиденько заштопували в загоні й повертали на арену, оманливо дужих і здорових. Ці тортури повторювалися кілька разів, доки удар рогом остаточно не обривав життя тварини… Солдати, які щойно одужали, скидалися їй на тих нещасних коней. Деякі були поранені вже тричі від початку війни й, сяк-так відживлені та підлатані, покірливо верталися на фронт, щоб іще раз зіграти з долею в лотерею, щохвилини очікуючи смертельного удару… Ох, лишенько! Що ж буде з її сином?

Денуає-старший обурювався на такі слова дружини:

— Але ж Хуліо ніхто не вб’є!.. Він мій син. Замолоду я теж пройшов крізь жахливі небезпеки. Теж діставав поранень у війнах Нового світу, а проте дожив же до похилого віку.

Наступні події лише укріпили старого в його сліпій вірі. Довкола родини дощем сипалися нещастя, завдаючи горя родичам і близьким, але жодне не торкалося безстрашного молодшого лейтенанта, який і далі чинив подвиги з героїчною невимушеністю мушкетера.

Донья Луїса отримала листа з Німеччини. Сестра писала з Берліна через південноамериканське консульство у Швейцарії. Цього разу добра жінка плакала не за сином — вона плакала за фрау фон Гартротт і за ворогами. У Німеччині теж були матері, а материнські почуття вона ставила понад усі національні розбіжності.

— Бідолашна Єлена!

Її лист, написаний місяць тому, містив самі лише похмурі звістки, самі лише слова відчаю. Капітан Отто загинув. Загинув також один із його молодших братів. Той, полігши на території, підвладній німцям, принаймні лишив матері єдину розраду — поплакати на його могилі. А ось капітан був похований у французькій землі, й ніхто не знав, де саме. Єлена вже ніколи не віднайде його останків, що перемішалися з сотнями інших трупів; ніколи не дізнається, де обернулося на порох те тіло, що вийшло колись із її лона… Третій син був поранений у Польщі. Обидві доньки втратили наречених і краяли їй серце своїм німим болем. Фон Гартротт і далі очолював патріотичні організації та розробляв плани майбутньої величі, що мала настати після прийдешньої перемоги, але за останні кілька місяців він сильно постарів. Єдиний, хто лишався непохитним, — це «вчений». Родинне горе тільки посилило затятість Юліуса фон Гартротта. У праці, яку він писав, «вчений» нарахував сотні тисяч мільйонів, що їх Німечинна повинна вимагати після перемоги, і визначив, які терени Європи належить привласнити…

Доньї Луїсі здавалося, що навіть на авеню Віктора Гюґо чути тихий материн плач, який лунає в будинку в Берліні. «Ти зрозумієш мій розпач, Луїсо… Ми були такими щасливими! Нехай Бог покарає тих, через кого на світ упало таке лихо! Кайзер невинен. Уся провина лежить на його ворогах…»

Дон Марсело мовчав при дружині. Йому шкода було Єлену, і він пускав повз вуха політичні твердження в її листі. До того ж йому прикро було бачити, як донья Луїса побивається по своєму небожеві Отто. Вона ж була його хрещена мати, а Денуає — хрещений батько. Він геть забув про це. В уяві постало тихомирне життя в естансії, забавки білявої дітлашні, яку Марсело голубив нишком від тестя, поки не народився Хуліо. Тривалий час не маючи власного сина, він кілька років усю свою любов приділяв небожатам і тепер щиро розчулився на думку про Карлів розпач.

Але згодом, коли дон Марсело опинився на самоті, холодний егоїзм стер ці почуття. Війна — це війна, і захотіли її не французи. Франція мусить боронитися, і що більше ворогів поляже, то краще… Єдине, що мало його обходити, — це доля Хуліо. І, запалившись вірою в щасливу синову зірку, він почував якусь жорстоку радість, вдоволення люблячого батька, що замалим не переходило в люту зловтіху.

— Його ніхто не вб’є… Мені каже це серце.

Спокій його порушила інша, ближча, біда. Якось увечері, повернувшись додому, він побачив донью Луїсу, що з переляканим виглядом обхопила голову руками.

— Дівчинка, Марсело… наша дівчинка!

Чічі, блідо-зелена, лежала у вітальні на канапі, уп’явши погляд у порожнечу, неначе пильно дивилася на когось. Вона не плакала, судомно округлі очі лише ледь-ледь тремтіли перламутровим блиском.

— Я хочу його побачити! — хрипко промовила вона. — Я мушу його побачити!

Батько здогадався, що з Лакуром-молодшим сталося щось жахливе. Тільки це могло викликати в Чічі такий розпач. Дружина тимчасом розповідала йому сумні новини. Рене був поранений, важко поранений. Снаряд влучив у його батарею і, розірвавшись, убив багатьох його побратимів. Молодого офіцера витягли з-під купи трупів — він утратив руку, мав рани на ногах, тулубі й голові.

— Я хочу його побачити! — знай повторювала Чічі.

Донові Марсело довелося докласти неабияких зусиль, умовляючи згорьовану доньку покинути свою затятість, яка штовхала її негайно, не зважаючи на перешкоди, мчати до пораненого. Урешті-решт переконав її сенатор. Потрібно чекати; навіть він, батько Рене, змушений упокоритися долі. Він уже клопотався, щоб сина перевели до шпиталю в Парижі.

Денуає співчував «державному мужеві». Той силкувався зберігати стоїчний спокій на взірець батьків старожитніх часів, пригадуючи своїх славетних пращурів і всі героїчні постаті Римської республіки. Але маска видатного промовця раптом спадала, і приятель не раз дивував дона Марсело, заходячись слізьми. Що як він утратить єдиного сина?.. Але ще більший жаль викликало в Денуає мовчання доньки. Вона не плакала — її горе було без сліз, без умлівання. Зеленкувата блідість обличчя, гарячковий блиск очей, скуті, наче механічні, рухи — це були єдині ознаки її душевного зрушення. Вона жила, витаючи думками десь далеко, не помічаючи нічого, що діялося довкола неї.

Коли пораненого перевезли до Парижа, Чічі й сенатор перемінилися. Вони побачать Рене, і їм цього було досить: його, вважай, уже врятовано.

Наречена побігла до шпиталю разом із матір’ю та майбутнім свекром. Згодом прийшла сама й забажала лишитися, щоб жити поруч із пораненим. Вона оголосила війну всім правилам, вступаючи в сутички з черницями й медсестрами, яких ненавиділа, наче своїх суперниць. Однак пересвідчившись, що агресивною поведінкою нічого не допнеться, вона зробилася лагідною та покірливою, намагаючись добротою і вдячністю поступово здобути прихильність усіх тих жінок. Урешті-решт їй дозволили проводити біля Рене майже весь день.

Коли Денуає вперше побачив раненого артилериста в ліжку, він насилу стримав сльози… Гай-гай, такий вигляд міг би мати і його син!.. Туго обвинутий бинтами, Рене скидався на єгипетську мумію. Уламками снаряда його подірявило на решето. Видно було тільки його добрі очі й біляві вусики, що стирчали з-під білих стрічок. Сердега всміхався до нареченої, яка доглядала за ним, порядкуючи як у себе вдома.

Минуло два місяці. Рене поліпшало; він майже видужав. Чічі не сумнівалася, що так і буде, відтоді як їй дозволили дбати за нього.

— Той, кого я люблю, не помре, — казала вона з вірою, подібною до батькової. — Я ніколи б не допустила, щоби боші позбавили мене чоловіка!

Вона зберегла свого «цукрованого солдатика», але в стані, гідному жалю… Дон Марсело не усвідомлював до пуття жаху війни, доки поріг його дому не переступив цей покалічений чоловік, якого ще кілька місяців тому він бачив струнким і вродливим, із тендітними, дещо жіночими рисами обличчя. Тепер його лице, мовби фіолетовими арабесками, було пооране численними шрамами. Одяг приховував такі самі рубці по всьому тілу. Ліва рука з частиною передпліччя зникла, і рукав звисав порожньою та болючою згадкою про відсутню кінцівку. Друга рука спиралася на ціпок, без якого Рене не міг пересувати ногу, що ніяк не відновлювала гнучкості.

Але Чічі була задоволена. Вона дивилася на свого солдатика з більшим захватом, ніж будь-коли, — авжеж, трохи понівечений, але ж наскільки цікавіший! Разом із матір’ю вона супроводжувала пораненого під час прогулянок Булонським лісом. Очі обох жінок спалахували гнівом, коли водії чи візники не спинялися, щоб пропустити інваліда… «Безсоромні підпільники!..» Так само вона дихала люттю на тих парижанок, що свого часу дорікали Рене, коли бачили його здоровим і щасливим. Дівчина аж тремтіла від задоволення й гордості, відповідаючи на привітання подруг. Її очі немов промовляли: «Так, це мій наречений… Герой!» Вона переймалася тим, чи добре видно на небесно-блакитній куртці Воєнний хрест, і постійно власноруч його поправляла, щоб нагорода була якнайпомітніша. Крім того, Чічі дбала за його старий однострій — той, у якому Рене поранило, — і намагалася продовжити йому життя, бо ж у новому її наречений мав вигляд кабінетного військового, що не покидав Парижа.

Рене, до якого поступово верталися сили, марно намагався визволитися з-під її деспотичної опіки. Спроби йти вільно й невимушено завершувалися нічим.

— Зіприся на мене.

І йому доводилося брати наречену попідруч. Усі її плани на майбутнє ґрунтувалися на твердому намірі присвятити себе немічному чоловікові, оберігати його й оточити турботою.

— Мій бідолашний інвалідику! — ніжно воркотала вона. — Ці негідники лишили мені тебе таким негарним, таким безпорадним!.. Але, на щастя, у тебе є я, і я тебе страх як люблю… То нічого, що тобі бракує руки, — я потурбуюся про тебе, ти будеш моїм синочком. Ось побачиш, як я дбатиму про свого інвалідика й чепуритиму його, коли ми поберемося… Але гляди мені! Тільки задивись на іншу, і я кину тебе напризволяще!

Денуає та сенатор теж переймалися майбутнім молодої пари, але з практичнішого погляду. Весілля мало відбутись якомога швидше. Чого чекати?.. Війна не становила перешкоди. Власне кажучи, тепер укладалося навіть більше шлюбів, ніж будь-коли, але тишком, у колі найближчих. Бучні святкування були не на часі.

І Рене Лакур після церемонії, на якій були присутні з десяток осіб, назавжди залишився в будинку на авеню Віктора Гюґо.

Дон Марсело мріяв трохи про інше для доньки — пишне весілля, про яке довго говоритимуть усі газети, зять із блискучим майбутнім… Але клята війна! Скільком уже вона зруйнувала їхні сподівання!..

Старий утішав себе, міркуючи про свою ситуацію. Чого йому бракує? Чічі щаслива тою егоїстичною і галасливою радістю, якій байдуже на все, крім кохання. Його ділові справи йшли щонайкраще. Криза перших днів війни минула, і тепер країни в стані війни потребували харчу, забезпечуючи збут продукції його південноамериканських маєтностей. Ще ніколи м’ясо не коштувало так дорого. Гроші текли до нього ширшим потоком, ніж раніше, а його витрати на життя зменшилися… Хуліо постійно загрожувала смерть, авжеж, але дон Марсело мав глибоке переконання, що з сином не може статися нічого лихого. Він турбувався лише про те, щоб зберігати спокій і уникати сильних хвилювань. Його дещо тривожила та частота, з якою в Парижі траплялися смерті відомих осіб — політиків, художників, письменників. Щодня помирав хтось визначний. Війна вбивала не тільки на фронті. Її емоційне відлуння розліталося містами, наче стріли, вражаючи надламаних, виснажених людей, що за нормальних часів ще жили б і жили б.

«Обережно, Марсело, — казав він собі з егоїстичною втіхою. — Зберігай спокій. Треба уникати чотирьох вершників Чернова».

Він провів вечір з росіянином і Архенсолою в студії, розмовляючи про новини, які публікували в газетах. Почався французький наступ у Шампані, він ішов з великими успіхами й численними полоненими.

Денуає подумав про те, скількох людських життів це може коштувати. Але він нітрохи не непокоївся за Хуліо. Син перебував на іншій ділянці фронту. Напередодні дон Марсело отримав від нього листа, датованого минулим тижнем, але майже всі вони приходили з такою затримкою. Молодший лейтенант Денуає видавався бадьорим і веселим. Як не сьогодні, то завтра його мали підвищити, він фігурував у списках, поданих на орден Почесного легіону[132]. Дон Марсело в майбутньому бачив себе батьком молодого генерала, як ті, що були за часів Революції. Він дивився на незавершені картини довкола себе й дивувався тому, як химерно війна перемінила синове життя.

Вертаючись додому, він перестрів Маргариту Лор’є, одягнену в чорне. Сенатор кілька днів тому розповів приятелеві про її горе: Маргаритин брат-артилерист нещодавно поліг під Верденом.

«Скільки люду гине! — думав Денуає. — Як там їхня нещасна мати?»

Але відразу ж усміхнувся, подумавши про тих, що народжувалися. Ще ніколи люди так не переймалися продовженням роду, як тепер. Та сама мадам Лор’є пишалася вже добре помітною ознакою свого материнства, і дон Марсело скинув лагідним поглядом на округлі форми, позначені під жалобною одежею. Він знову подумав про Хуліо, хоч і спливло надто багато часу, і відчув симпатію до цієї ще ненародженої дитини, неначе був поєднаний з нею родинним зв’язком. Він пообіцяв собі щедро допомагати їй, якщо колись перетнеться з нею в житті.

У передпокої його зустріла донья Луїса й повідомила, що прийшов сенатор Лакур і чекає на нього.

— Що ж, ходімо дізнаємось, що нам розповість наш вельмишановний сват, — весело мовив дон Марсело.

Але добра жінка непокоїлася. Щось невідь-чому тривожило її в серйозному виразі сенаторового обличчя, щось підказувало жіноче чуття, яке проникає крізь застережні заходи чоловіків і здогадується про те, що приховано за ними. До того ж вона бачила, як Рене та його батько розмовляли стиха, стримуючи хвилювання.

Підкорюючись нездоланному пориву, вона підійшла до кабінету, сподіваючись щось почути. Чекати довелося недовго.

Зненацька розітнувся крик — розпачливий зойк людини, яку покинули всі сили.

Донья Луїса забігла саме вчасно, щоб підхопити чоловіка, який падав на підлогу.

Розгублений сенатор виправдовувався перед меблями й стінами: приголомшений, він стояв спиною до засмученого Рене, який був єдиним, хто міг би його почути.

— Він не дав мені докінчити… Здогадався з першого слова…

На крик примчала Чічі й побачила батька, що, випручавшись із рук дружини, упав на канапу, а звідти покотився на підлогу — зі скляними виряченими очима й викривленими губами, з яких скрапувала піна.

Розкішними кімнатами розляглося голосіння, що, повторюючись, прохоплювалося попід двері й линуло до величних порожніх сходів:

— Хуліо!.. Мій синку!..

Розділ V.
Поля смерті

Автівка повільно рухалася під бузково-сірим небом зимового ранку.

Удалині при землі лопотіло білясте марево, мовби зграя метеликів сіла відпочити на ріллю. Десь від комах аж роїлося, десь видніли тільки поодинокі купки.

Коли машина під’їхала ближче, білі метелики заграли новими барвами. Одне крильце виявилося синім, інше — криваво-червоним… То були сотні, тисячі прапорців, які вдень і вночі розвіював теплий, насичений сонцем вітерець, шарпали бурі та зливи бляклих ранків, морозив кусючий холод нескінченних ночей. Дощі раз по раз полоскали їх, вимиваючи кольори. Деякі мали потріпані, погризені цвіллю краї, інші були обпалені сонцем, наче ті комахи, що надто близько підлетіли до вогню.

Поміж тріпотливими прапорцями чорніли дерев’яні хрести. На хрестах висіли темні кепі, червоні шапки, шоломи, увінчані гривами з кінського волосу. Усе те поволі тліло, плачучи атмосферними слізьми, що скрапували з усіх виступів.

— Скільки люду згинуло! — зітхнув у автомобілі дон Марсело.

Рене, що сидів навпроти нього, сумно похитав головою.

Донья Луїса мовчки споглядала похмурі поля, тимчасом як її губи ледь-ледь ворушилися, промовляючи ненастанну молитву. Чічі обертала голову то ліворуч, то праворуч, роздивляючись довкола круглими від здивування очима. Сама вона, попри обличчя, знебарвлене зеленкуватою блідістю, видавалася більшою, сильнішою.

Обидві жінки були в жалобних одежах із довгими вуалями. У чорне був вбраний і батько, що сидів скулений, постарілий, щільно закутавши ноги в хутро. Рене мав на собі польовий однострій, поверх якого накинув коротку непромокальну автомобільну куртку. Попри поранення, він не схотів покинути служби. На час війни його призначили до технічної канцелярії.

Родина їхала, щоб виконати бажання старого Денуає.

Отямившись від жахливої звістки, батько всю свою волю зосередив довкола одного прохання:

— Я мушу його побачити… Ох, синку мій, синку…

Марно сенатор доводив йому неможливість такої подорожі. У тій місцевості, де загинув Хуліо, ще тривали бої. Можливо, пізніше туди можна буде поїхати.

— Я хочу його побачити, — затявся старий.

Він мусив побувати на синовій могилі, перш ніж сам помре. І Лакурові довелося кілька місяців клопотатися, подаючи прохання й долаючи опір, щоб дон Марсело здійснив цю подорож.

Урешті-решт одного дня вранці військова автівка забрала всю родину Денуає. Сенатор не зміг поїхати з ними. Ходили чутки про майбутні зміни в Кабінеті міністрів, і йому треба було показатися в Сенаті на той випадок, якби Республіка забажала вдатися до його дещо недооцінених послуг.

Вони заночували у провінційному містечку, де розташовувався штаб армійського корпусу. Рене взявся розпитувати офіцерів, які були свідками великої битви. З картою перед очима він вислуховував їхні пояснення, доки не визначив ділянку місцевості, на якій тоді перебував полк Хуліо.

Наступного ранку вони знову рушили в дорогу. На передку біля шофера сидів солдат, який брав участь у тій битві й тепер правив їм за провідника. Рене від часу до часу звірявся з картою, розкладеною на колінах, і розпитував солдата. Той — хоча його полк воював поруч із полком Денуає — не міг як слід зорієнтуватися, де саме вони були кілька місяців тому. Околиця змінилася. Тепер вона мала геть інакший вигляд, ніж під час битви, коли була вкрита людьми. Пустка бентежила провідника… Маючи за орієнтир тільки скупчення могил, автівка котила поволі, то рухаючись центральною дорогою, білою і рівною, то з'їжджаючи на бічні путівці, звивисті, багнисті та з глибокими вибоїнами, на яких несамовито підстрибувала, аж вищали ресори. Іноді вони їхали через поле навпрошки, від однієї групи хрестів до іншої, чавлячи шинами коліс брили свіжозораної землі.

Могили… самі лише могили зусібіч. Біла сарана смерті покрила все довкола. Не лишилося жодного куточка, вільного від цього рою, сповненого пошани й скорботи. Сіра земля, нещодавно розгорнута плугом, жовтуваті дороги, темні ліски — усе маяло безперестанним лопотінням. Земля немовби кричала, і словами її було хвилювання невтомних прапорців. Тисячі криків, зливаючись у монотонне поспів’я, знову і знову, удень і вночі розповідали про страхітливу сутичку, свідком якої стали ці поля, що їх досі проймало жалобним дрожем.

— Мертві… мертві, — бурмотіла Чічі, стежачи очима за шерегами хрестів, що тяглися обабіч автомобіля без кінця-краю.

— Господи! Молю Тебе за них… за їхніх матерів! — схлипувала донья Луїса.

Тут, поза окопами, розгорнулася найжорстокіша битва, рукопашний бій на давній лад — багнетами й прикладами, кулаками й зубами.

Провідник, який почав пригадувати місцевість, вказував на порожній обрій. Он там билися африканські стрільці, а тут, ближче, — єгері. Найбільше нагромадження могил було там, де по обидва боки дороги лінійні піхотинці пішли в атаку з багнетами.

Автомобіль спинився. Рене вийшов слідом за провідником і взявся роздивлятися надписи на хрестах: можливо, поховані тут солдати належали до того полку, який вони шукали. Чічі теж машинально вилізла з автівки, спонукувана непереборним прагненням оберігати чоловіка.

У кожній могилі лежало по кілька осіб. Скільки саме — можна було дізнатися з напівзотлілих кепі або іржавих шоломів, що висіли на поперечках хрестів. На цих понищених тліном головних уборах, по яких повзали вервиці мурах, досі можна було відчитати номер полку. Вінки, якими шанобливі патріоти оздобили деякі могили, почорніли й обсипались. На деяких хрестах імена полеглих поки ще було чітко видно, на інших вони вже почали стиратися, й було ясно, що невдовзі вони стануть геть нерозбірливі.

«Героїчна смерть… Слава… Ось тобі й маєш…» — сумовито думала Чічі.

Навіть ім’я не переживе більшої частини цих сильних, енергійних чоловіків, що загинули в розповні молодості. По них лишиться тільки спогад, який час до часу наринатиме на стару селянку, що спиниться разом із коровою посеред дороги десь у Франції і, зітхнувши, прошепоче: «Мій хлопчик!.. Де ж похований мій хлопчик?» Вони житимуть тільки в жінках, одягнених у жалобу, що не знатимуть, як дати раду своєму існуванню, і в дітях, які, йдучи до школи в чорних сорочках, казатимуть із лютою затятістю в голосі: «Коли я виросту, то вбиватиму бошів, щоби помститися за батька».

І донья Луїса, сидячи нерухомо в автівці й стежачи очима за Чічі, що ступала поміж хрестами, знову шепотіла молитву:

— Господи! Молю Тебе за матерів, що втратили синів… за дітей, що втратили батька… Нехай Твій гнів покине нас, нехай до нас повернеться Твоя усмішка!

Її чоловік, скулившись на сидінні, теж споглядав поле скорботи. Але його погляд уперто звертався до могил, на яких не було ні вінків, ні прапорів — лише прості хрести з коротким надписом на табличці. То були німецькі поховання, що творили немовби окрему сторінку в цій книзі смерті. З одного боку — численні французькі могили з простим, невеликим ліком: один, два, три загиблих. З іншого — розложисті насипи без жодних оздоб, важкі, одутлі числа, що жахали своїм лаконізмом.

Ці виповнені тілами кургани були огороджені довгастими дерев’яними парканами. Земля біліла, мовби припорошена снігом чи селітрою. То було вапно, перемішане з ґрунтом. Над кожною такою могилою стояв хрест із табличкою, на якій було вказано, що тут поховані німці. Далі йшла кількість — 200… 300… 400.

Ці числа змусили Денуає напружити уяву. Їх швидко можна було промовити, але не так легко уявити собі триста трупів укупі, триста синіх і закривавлених людських тіл у порваному спорядженні, від якого тхнуло цупкими тканинами, що вже почали розкладатися, в увігнутих шоломах, обліплених багном чоботах, з осклілими, утупленими в одну точку очима й застиглою на обличчі гримасою найвищої містерії. Вони лежали, складені стосами один на одного, мов цеглини, на дні глибокої ями, яку ось-ось мали закидати назавжди… Такі масові поховання траплялися то тут то там по всій неозорій широчині поля.

Дон Марсело відчув люту зловтіху. Убитий горем батько знайшов рятівну розраду в почутті помсти. Хуліо помер, і сам він теж незабаром помре, не маючи сили витримати свого нещастя, але скільки ж ворогів гниє тут! Скільки лишилося на світі людей, що тужитимуть за ними, як він тужить за своїм сином!..

Денуає уявляв цих загарбників такими, якими вони мали бути за мить до смерті, такими, якими бачив їх у своєму замку під час окупації.

Деякі з них, найосвіченіші й найнебезпечніші, хизувалися показними шрамами на обличчях від університетських дуелей. То були солдати, що несли в речмішках книжки, і, розстрілявши гурт селян чи сплюндрувавши село, вони сідали при світлі пожеж читати поетів та філософів. Розбухаючи від знань, вони надималися, наче ті жаби, пишалися своїм педантичним і самовпевненим розумом, успадкувавши від античних мислителів їхню важку і звивисту діалектику. Діти софізмів і онуки брехні, вони ладні були обґрунтувати найбезглуздішу нісенітницю за допомогою розумових вибриків, до яких їх привчила інтелектуальна акробатика. Застосовуючи улюблений метод тези, антитези й синтезу[133], вони доводили, що Німеччина має володарювати у світі; що Бельгія винна у завданих їй руйнуваннях, бо захищалася; що щастя полягає в тому, щоб усі люди жили на прусський лад, коли жодне зусилля не пропадає марно; що найвищий ідеал існування — речистий хлів і повні ясла; що свобода і справедливість — лише омани французьких революціонерів-романтиків; що будь-який вчинок можна виправдати, якщо він привів до успіху, і що право — похідне від сили. Ці інтелектуали з гвинтівками вважали себе лицарями цивілізаційного хрестового походу. Вони прагнули, щоби біляві остаточно взяли гору над чорнявими, бажали поневолити нікчемні народи Півдня, щоб у світі раз і назавжди запанували германці — «сіль землі», «аристократія людства». Усе, що мало бодай якусь вартість протягом людської історії, було німецьке. Давні греки мали германське походження; найвидатніші митці італійського Ренесансу також були німці. Народи Середземномор’я з властивою їхній натурі порочністю сфальшували історію.

Проте, загорівшись цими амбітними мріями, хрестоносець пангерманізму діставав кулю від нікчемного «латинянина» й лягав у могилу з усією своєю пихою.

«Тут тобі й місце, войовничий педанте», — думав Денуає, пригадуючи свої розмови з приятелем-росіянином.

Як шкода, що тут також не упокоїлися всі ті гери професори, що лишилися в німецьких університетах, учені, які здебільшого мали незаперечний хист привласнювати інтелектуальні здобутки, змінюючи термінологію речей! Ці люди з буйними бородами і в окулярах із золотими оправами, мирні, як кролики, мешканці лабораторій та кафедр своїми логічними вивертами й гординею підготували нинішню війну. Їхня провина була більша за провину виструнченого гера лейтенанта з блискучим моноклем в оці, який, пориваючись воювати й убивати, лише йшов за своїми професійними вподобаннями.

Тимчасом як простий німецький солдат грабував усе, що змога, і, сп’янілий від насильства, розстрілював усіх, кого бачив на своєму шляху, освічений войовник читав на біваку Геґеля й Ніцше. Він був занадто культурний, щоб власними руками здійснювати ці акти «історичної справедливості». Але він та його вчителі збудили всі найгірші інстинкти германського звіра, покривши їх сухозлотицею наукового виправдання.

«Лежи тут, у своїй могилі, капосний мудрагелю», — провадив далі свої роздуми Денуає.

Люті марокканці, прості, як діти, негри, похмурі азійці — до них він почував більше поваги, ніж до всіх тих чоловіків у горностаєвих шатах, що з пихатим і войовничим виразом походжали коридорами німецьких університетів. Який спокій настав би у світі, якби всі ці розумники пощезли! Він давав перевагу наївному й скромному варварству дикуна перед витонченим, холодним і жорстоким варварством чванливого вченого: перше завдавало меншої шкоди, а крім того, не було лицемірним.

Тим-то єдині, хто викликав у нього співчуття серед ворогів, — це темні, неосвічені солдати, що гнили в цих братських могилах. То були селюки, фабричні робітники, дрібні торговці, ненажери з бездонними черевами — ті, кому війна давала нагоду вдовольнити їхні потреби; ті, хто все життя прожив у себе в країні, слухняно виконуючи накази й зазнаючи побоїв, а тепер дістав змогу наказувати іншим і бити їх.

Протягом усієї історії їхньої батьківщини вони тільки те й робили, що, наче індіанці, чинили набіги на Південь, щоб заволодіти добром тих народів, які живуть на теплих середземноморських берегах. Гери професори пояснили їм, що ті грабіжницькі походи були для блага високої цивілізації. І німець марширував далі, із завзяттям доброго батька, який жертвує собою, щоб добути хліб для родини.

За німецькою ордою, яка сунула загарбаними землями, мандрували сотні тисяч листів, що їх писали тремтливою рукою рідні солдатів. Денуає чув, як увечері перед його пограбованим замком німці читали деякі з них. Листи знаходили в кишенях полонених і загиблих. «Не жалій червоноштанників. Убивай жабоїдів, не шкодуй навіть дітей…» «Дякуємо тобі за черевики, але дівчинка не може їх узути. У тих французів сміховинно малі ноги…» «Спробуй роздобути піаніно». «Мені хотілося б мати добрий годинник». «Наш сусід капітан надіслав дружині перлове намисто. А ти мені шлеш тільки якийсь непотріб!»

Чеснотливий німець героїчно йшов уперед із подвійним бажанням — звеличити свою країну й відправити цінні подарунки дітям. «Німеччина понад усе, понад усе у світі!»[134] Однак, охоплений цими мареннями, він падав у яму вкупі з побратимами, які плекали такі самі мрії.

Денуає уявив собі, з яким нетерпінням по той бік Рейну благочестиві жінки все чекають на своїх чоловіків. Пропалі безвісти, імовірно, не зазначені у списках загиблих. Тож листи й далі йшли до німецьких позицій, листи, яких їхні адресати вже ніколи не отримають. «Чому ти не відповідаєш? Мабуть, готуєш нам якийсь приємний сюрприз. Не забудь про намисто. Надішли нам піаніно. Різьблений буфет мені дуже припав до вподоби. У французів такі гарні речі…»

Простий хрест нерухомо здіймався над білястою від вапна землею. Поруч лопотіли прапорці. Вони хилилися то в один бік, то в другий, наче та голова, що заперечно похитується, насмішкувато посміхаючись: е, ні!.. е, ні!..

Автівка рухалася далі. Тепер провідник вказував на групу далеких могил. Він був певен, що полк Хуліо бився саме там. Машина з’їхала з дороги і, вгрузаючи колесами в розпушену землю, змушена була довго петляти, щоб оминути поховання, безладно розкидані перипетіями бою.

Майже всі поля були зорані. Чорна рілля простягалася від могил до могил, які ставали дедалі помітнішими в міру того, як ранок скидав із себе поволоку імли.

Під промінням пізньозимового сонця починала всміхатися природа, сліпа, глуха, нечула і байдужа до нашого існування, природа, що однаково приймає у своє лоно як одну бідолашну людську істотку, так і мільйони трупів.

Берега струмків досі були оздоблені крижаними торочками; земля хрускотіла під ногами, наче бите скло; на поверхні калюж зашерхли брижі; дерева, чорні й поснулі, ще не скинули зі стовбурів металічно-зелені сорочки, у які їх одягнула зима; надра землі дихали безмежним, лютим холодом, як на мертвих, згаслих планетах… Але весна вже вбралася в обладунки з квітів, уже засідлала зеленого румака, що нетерпляче ірже, — невдовзі вона вирушить зі своїх палат у тропіках, поскаче полями, пожене геть чорних почвар зими, а позаду неї, немовби пахучий шлейф, розвіюватимуться золотаві розпущені коси. Про її прибуття звіщали трави, які вкрили узбіччя крихітною прорістю. Пташки наважувалися покинути свої зимові прихистки й літали поміж вороння, яке невдоволено крячало над засипаними могилами. На сонці пейзаж немовби набирав оманливо простодушного виразу дитини, яка, усміхаючись, дивиться невинними очима, тимчасом як у її кишенях повно краденого.

Ратай зорав і засіяв ниву зерном. Нехай собі люди й далі вбивають одне одного — землю то не обходить, їй байдуже до їхньої ненависті, вона не спинятиме через це свій цикл життя. Плуг, як і щороку, прокладав рівні, неухильні борозни, затираючи сліди людей і тварин, засипаючи глибокі колії, що їх вирили колеса гармат. Не бентежачись ні перед чим, він із сумлінною працьовитістю загортав вирви від бомб.

Коли-не-коли леміш наштовхувався під землею на якусь перепону… Безіменний мрець без могили… Сталеве перо рухалося далі, не виявляючи пошани до прихованих від очей останків. Однак іноді його спиняла твердіша перешкода — снаряди, що вгрузли в землю, не розірвавшись. Селянин викопував знаряддя смерті, яке часом із запізнілою люттю вибухало в його руках… Але хлібороб не знає страху, коли йдеться про його працю. Він рухався своїм прямим шляхом, завертаючи тільки тоді, коли бачив попереду могилу. Борозни шанобливо розходилися довкола цих вивершених хрестами й прапорами купок землі — немовби хвилі, що розходяться довкола островів у морі. Грудка землі, що забилася між посинілі вуста, містила в собі зерна майбутнього хліба, і насіння, мовби той восьминіг у зародку, готувалося простягнути корені-мацаки до черепів, під якими ще кілька місяців тому роїлися марнославні надії та жахливі амбіції. Життя збиралося відродитися знову.

Автомобіль зупинився. Провідник кинувся до хрестів, нахиляючись, щоб роздивитися затерті надписи.

— Це тут!

Він знайшов на могилі номер полку.

Чічі та її чоловік жваво вискочили з машини. Донья Луїса виходила повільно, мов на дерев’яних ногах, зболено кривлячи лице, щоб приховати сльози. Урешті вони втрьох узялися допомагати батькові, що звільнився від хутряного покривала й теж намагався вилізти з автівки. Бідолашний Марсело Денуає! Ставши на землю, він поточився; потім рушив-таки, важко пересуваючи ногами і вгрузаючи ціпком у ріллю.

— Зіприся на мене, мій старенький, — мовила дружина, подаючи йому руку.

Колись самовладний голова родини тепер не міг ступити кроку без допомоги рідних.

Почалася повільна страдницька хода поміж могилами.

Провідник пробирався крізь гущавину хрестів, роздивляючись імена, завмираючи нерішуче перед нечіткими літерами. Рене робив те саме з другого боку. Чічі ходила сама від могили до могили. Вітер метляв чорною вуаллю, а пасма волосся вибивалися з-під жалобного капелюшка щоразу, як вона нахиляла голову перед табличкою, силкуючись відчитати надпис. Її короткі кроки грузли в ріллі, і, щоб рухатися вільніше, дівчина підібрала спідницю, заголивши знизу свої прегарні ніжки. Оповита ореолом сласності, радощів життя, любові й прихованої краси, вона ступала землею, сповненою смерті й тління.

Віддалік лунав голос дона Марсело:

— Ще не знайшли?..

Старі батьки нетерпеливилися, прагнучи якнайшвидше віднайти синову могилу.

Минуло пів години, але шукачі так і не натрапили на неї. Лише імена невідомих їм людей, хрести без табличок, надписи з номерами інших полків. Дон Марсело ледве тримався на ногах. Ходити борознами по грузькій землі було для нього справжньою мукою. Він почав утрачати надію… Усе дарма! Вони ніколи не знайдуть, де поховано Хуліо… Батьки теж шукали: нахиляли скрушні голови перед кожним хрестом, спинялися перед кожним схожим на поховання довгастим горбиком, читали імена… Але синової могили ніде не було. І вони брели далі важкою дорогою надій та розчарувань…

Раптом їх криком озвала Чічі:

— Сюди!.. Сюди!..

Старенькі щодуху кинулися до неї, хоч і боялися впасти на бігу. Уся родина з’юрмилася перед пагорком, що мав обриси могили і вже почав укриватися травою. У головах стояв хрест із табличкою, на якій шанобливі побратими вістрям ножа глибоко викарбували літери: «Денуає…» Далі йшли військові скорочення й абревіатури — звання, полк і рота.

Залягла тривала мовчанка. Донья Луїса відразу опустилася навколішки, уп’явши очі в хрест — великі-великі почервонілі очі, що вже не могли плакати. Досі сльози не полишали її, але тепер утікали, немовби злякалися того безміру горя, який годі було вмістити у звичні рамки, виразити звичними засобами.

Батько стояв, дивлячись на просту могилу дещо здивовано. Його син тут… назавжди… і більше він його ніколи не побачить!.. Він уявляв собі, як Хуліо спить просто в землі, без савана чи труни, у тому поношеному героїчному однострої, в якому його застала смерть. Думка про те, що коріння рослин торкатиметься своїми волокнами того самого обличчя, яке він цілував з любов’ю, що дощі, просякаючи вглиб, зміїтимуться струмками по синовому тілу, обурила батька, наче то була тяжка наруга. Він пригадав, як ретельно Хуліо дбав за себе протягом життя — тривалі купелі, масаж, бокс і вправи зі зброєю, що гартували тіло й дух, холодний душ, вишукані, тонкі парфуми… І все для того, щоби тепер гнити на якомусь пшеничному полі, наче купа гною, наче та робоча худобина, яку ховають на тому самому місці, де вона впала від виснаження!

Дон Марсело хотів би негайно забрати звідси синові останки й був у розпачі через те, що не мав змоги. Він зробить це, щойно йому дозволять, зведе мавзолей, гідний королів… Але чого він цим досягне? Перенесе купу кісток з одного місця на інше, але ж синова плоть, уся та оболонка, що творила чар його особистості, лишиться тут, перемішавшись із землею. Син багатія Денуає навіки став невіддільною частиною злиденного поля в Шампані. О горе! Невже заради цього він, дон Марсело, стільки працював, невже заради цього громадив мільйони?..

Йому навіть не було відомо, як саме помер Хуліо. Ніхто не міг переказати йому останні синові слова. Він не знав, чи його кінець був блискавичний і син пішов з цього світу миттєво знепритомнівши, з усмішкою на вустах, чи, покинутий, довго страждав на цьому полі, звиваючись, наче вуж, качаючись колами пекельного болю, перш ніж поринути в небуття. Не знав дон Марсело й того, що саме лежало під цим поховальним насипом: ціле тіло, якого смерть торкнулася делікатною рукою, чи мішанина безформних решток, понівечених ураганом заліза… І вже ніколи він не побачить свого сина! Той Хуліо, що виповнював усі його думки, тепер буде лише спогадом, ім’ям, яке житиме, доки житимуть його батьки, і помалу згасне, коли згаснуть вони…

Зненацька дон Марсело почув якийсь стогін та схлипування… і лише по хвилі збагнув, що це ж він сам супроводжує свої роздуми цими болісними зойками.

Його дружина молилася навколішках, молилась із сухими очима, віч-на-віч зі своїм горем, прикипівши до хреста немов загіпнотизованим поглядом… Тут, біля її колін, лежав син, як тоді, коли ще немовлям спав у колисці, а вона пильнувала його сон… Батьків вигук лунав і в її думках, але без гнівного розпачу — лише з безнадійним смутком. Уже ніколи вона не побачить свого сина… Невже це можливо?

Чічі перервала скорботну задуму батьків. Збігавши до автівки, дівчина повернулася з оберемком квітів. Вона повісила вінок на хрест і поклала величезний букет під нього. Відтак узялась обсипати всю могилу дощем з пелюсток, серйозна й поважна, мовби здійснювала релігійний обряд, супроводжуючи його несказаними вголос примовляннями: «Тобі, який так любив життя за красу й чуттєвість… Тобі, який умів закохувати в себе жінок…» Згадуючи його, Чічі подумки плакала — рівною мірою від захвату й від болю. Якби вона не була його сестрою, то радо стала б його коханкою.

Коли злива квітів ущухла, дівчина відступила вбік, щоб не турбувати своєю присутністю тужливої скорботи батьків.

Марність усіх нарікань пробудила колишній крутий норов дона Марсело, і він обурено заревів, бунтуючи проти долі.

Старий поглянув удалечінь, де ген за обрієм, як він гадав, мали бути вороги, і стиснув кулаки від люті. Йому видалося, ніби він побачив Звіра — цей вічний кошмар людства. І знову зло лишиться непокараним, як це вже траплялося стільки разів?..

Справедливості не існує; у світі панує сліпий випадок; усе брехня, самі лише порожні слова розради, щоб людина не збожеволіла від жаху перед своєю безпорадністю.

Йому здалося, ніби він чує, як удалині, топчучи людство копитами, несуться скаженим чвалом чотири апокаліптичні вершники. Він побачив жорстокого й кремезного молодика з мечем війни, лучника з відразливою посмішкою та стрілами пошесті, лисого кощія з вагами голоду, кістяк із косою смерті. Ці божества, знайомі й жахливі, — єдині, хто виявляв себе людству. Усі решта — лише марення. Реальність — це чотири вершники…

Раптом, неначе завдяки якомусь таємничому взаємопроникненню свідомостей, донові Марсело здалося, ніби він прочитав думки в голові згорьованої жінки, що стояла навколішках біля нього.

Мати під впливом власного нещастя пригадала чуже. Вона теж дивилась удалечінь і ген за позиціями ворожих військ немовби бачила подібну скорботну процесію. Їй увижалось, як Єлена ходить із доньками поміж могилами, шукаючи миле ймення, падаючи навколішки перед хрестом. Гай-гай! Навіть цієї болючої втіхи її сестрі не судилося зазнати вповні. Вона не могла перейти лінію фронту, щоб розшукати ще одне поховання. А якби й змогла, то не знайшла б його. Дороге тіло пропало навіки, згнивши в котромусь із тих безіменних курганів, які нагадували доньї Луїсі про її небожа Отто. «Господи, навіщо ми приїхали в ці краї? Чому не лишилися жити там, де народились?..»

Перед очима Денуає, що здогадався про ці думки, постала зелена неозора просторінь естансії, де він познайомився з дружиною. Дон Марсело немовби почув тупіт незліченного стада, побачив кентавра Мадар’яґу, що під блискучими зорями звеличував радість миру, святе братерство людей щонайрозмаїтішого походження, поєднаних працею, достатком і аполітичністю.

Думаючи про сина, він, як і дружина, теж нарікав: «Навіщо ми приїхали сюди?..» Він теж співчував у спільному горі тим, хто був по той бік. Вони страждали так само, утративши синів. Людський біль скрізь однаковий.

Але по хвилі він відкинув цей жаль. Карл був прихильник війни, один із тих, хто вважав її досконалим станом людського існування й підбурював до неї. Цілком справедливо, що війна пожерла його синів, — нема чого плакати за ними. Але ж він, дон Марсело, завжди любив мир!.. Він, що мав лише одного сина, одного-єдиного… утратив його навіки!..

Невдовзі він помре — він був певен у цьому… Йому лишилося жити якихось кілька місяців. Згодом відійде і його сердешна супутниця, що зараз молиться навколішках біля його ніг. Такий удар, якого завдала їм доля, неможливо пережити. Їм більше нічого було робити на цьому світі.

Донька думала про себе, про те, щоб утворити свою окрему родину, підкорюючись тому інстинктивному прагненню до незалежності, яке без жалю відділяє дітей від батьків, щоб людство мало змогу постійно оновлюватися.

Хуліо був єдиний, хто міг продовжити рід, нести його прізвище далі. Денуає померли, доньчині діти будуть Лакурами… Усе скінчилося.

На думку про близьку смерть дон Марсело відчув певне задоволення. Він бажав покинути цей світ якнайшвидше. Його вже не цікавило, чим завершиться війна, якою він так переймався раніше. У будь-якому разі — нічим хорошим. Нехай навіть Звірові завдадуть важких ран, він залиже їх і за якийсь час повернеться, цей вічний супутник людства… Для дона Марсело мало значення тільки те, що війна забрала в нього сина… Усе поглинула темрява… Світ прямує до загибелі… А йому вже час на спочинок.

Чічі стояла на пагорку, під яким, цілком можливо, теж лежали мерці. Насупивши чоло, вона споглядала рівнину. Могили… скрізь могили! Спогади про Хуліо відійшли на другий план у її думках. Хоч скільки плач, брата до життя не повернеш.

Поля смерті, які вона бачила довкола себе, спонукали її думати про живих. Вона роззиралася на всі боки, притримуючи обіруч поділ спідниці, якою метляв вітер.

Рене стояв біля пагорка. Чічі поперемінно дивилася то на нього, то на могили, немовби намагалася встановити якийсь зв’язок між тими мертвими і своїм чоловіком. Адже він важив своїм життям у таких самих битвах, як оця!..

— Мій бідолашко, — мовила вона вголос, — а ти ж міг зараз лежати, як оці нещасливці, під купою землі з дерев’яним хрестом!..

Молодший лейтенант сумовито всміхнувся. Так, міг.

— Ходи-но сюди, — звеліла йому Чічі. — Я хочу тобі дещо сказати.

Коли він опинився біля неї, вона обійняла його шию руками, притулила до схованих під одягом грудей-магнолій, що точили пахощі життя й любові. Відтак палко поцілувала в уста і грайливо куснула, уже не згадуючи про брата й не бачачи тих двох старих, що горювали внизу, бажаючи собі смерті… а її спідниця, відпущена на вітер, обліплювала жіночий стан з розкішними вигинами схожих на давньогрецькі амфори стегон.

Інформація видавця

Зміст

Передмова … 6

ЧАСТИНА ПЕРША

Розділ І. У парку Спокутної каплиці … 10

Розділ II. Кентавр Мадар’яґа … 40

Розділ III. Родина Денуає … 74

Розділ IV. Кузен з Берліна … 106

Розділ V. У якому з’являються чотири вершники … 129

ЧАСТИНА ДРУГА

Розділ І. Заздрощі дона Марсело … 157

Розділ II. Нове життя … 172

Розділ III. Відступ … 189

Розділ IV. Біля священного грота … 222

Розділ V. Окупація … 245

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

Розділ І. Після Марни … 314

Розділ II. У студії … 325

Розділ III. Війна … 337

Розділ IV. Його ніхто не вб’є … 362

Розділ V. Поля смерті … 375

Інформація про перекладача

Олег ЛЕСЬКО (народився 1986 року) — український перекладач з англійської, іспанської та французької мов. Закінчив Львівський національний університет імені Івана Франка, отримав диплом магістра з відзнакою та здобув кваліфікацію інформаційного аналітика-міжнародника, перекладача (2008).

Перекладав Артуро Переса-Реверте («Шкіра для барабана»), Жуля Верна («Подорож до центру Землі»), Джеральда Даррелла («Гончаки Бафуту», «Три квитки до Пригоди»), Лорана Біне («HHhH. Голову Гіммлера звуть Гайдріх»), Карлоса Руїса Сафона («В’язень Неба», «Лабіринт духів»), Жана-Крістофа Ґранже («Багряні ріки»), Джо Аберкромбі (трилогія Потрощеного моря), Брендона Сандерсона («3-імли-народжені. Остання імперія»), Хосе Карлоса Сомосу («Печера ідей»).

2008–2014 — брав участь у відкритому чемпіонаті Львівської області з гри «Що? Де? Коли?»

У 2014–2016 роках працював на проєктах StopFake (як перекладач) та ОКО (моніторинг медіаобразу України в іспаномовних ЗМІ).

Літературно-художнє видання

БЛАСКО ІБАНЬЄС Вісенте

ЧОТИРИ ВЕРШНИКИ АПОКАЛІПСИСА

Переклав з іспанської Олег Лесько

Видавець Юрій Николишин

Головна редакторка Марта Николишин

Літературна редакторка Олена Крушинська

Обкладинка Марія Гумецька

Дизайн і верстка Уляна Шеленг

Відповідальний за випуск Василь Федорців

Формат 60x90/16.

Папір офсетний. Друк офсетний. Гарнітура Constantia.

Умовн. друк. арк. 24,5. Наклад 3000 прим.

ПП «Видавництво «Апріорі»

79008, м. Львів, вул. Сковороди, 4/1

тел./факс (032) 235-62-18, +38 (067) 314-05-10

Для листування: 79000, м. Львів, а/с 242

e-mail: apriori.publishing@gmail.com,

www.apriori.lviv.ua

Свідоцтво держреєстру:

серія ДК № 3684 від 27.01.2010 р.

Іспанський письменник Вісенте Бласко Ібаньєс, найбільше відомий у нас за твором «Кров і пісок», а також його голлівудською екранізацією, під час Першої світової жив у Парижі й там написав свій роман, що став усесвітньо відомим. Уперше опублікований у 1916 році, у розпал Великої війни, він розповідає історію двох родин: француза Денуає та німця фон Гартротта, одружених на двох сестрах, дочках аргентинського землевласника. З початком воєнних дій родичі опиняються у протилежних таборах. Із допомогою образів вічних супутників людства, чотирьох вершників Апокаліпсиса — Моровиці, Війни, Голоду і Смерті — автор описує настрої суспільства й те жахіття і спустошення, у яке поринула тогочасна Європа. І попри яке на її полях смерті відроджується непереможне прагнення жити.

Для українців роман актуальний як ніколи. Чи не на кожній сторінці ми впізнаємо знайомі емоції: небажання вірити у можливість війни, приголомшеність перших днів, подальшу ейфорію, похвилинне очікування новин і віру в швидку перемогу, коли ворога вдається відкинути від столиці, шок від звірств окупантів та від хвилі біженців, — і поступову зміну настроїв у наступні місяці, коли стає зрозуміло, чим ця війна обертається насправді…

Олег Лесько — український перекладач, має багатий досвід перекладів з англійської, іспанської та французької мов. Його портфоліо налічує 11 книжок, виданих різними українськими видавництвами.

notes

Примітки

1

Спокутна каплиця (фр. Chapelle expiatoire) — каплиця на вшанування пам’яті страчених короля Людовіка XVI та Марії-Антуанетти. Її звели в часи Реставрації Бурбонів на місці колишнього кладовища Мадлен, де після страти були поховані тіла королівської пари. За наших днів парк, про який ідеться в цьому розділі, має назву «Сквер Людовіка XVI» (тут і далі — прим. перекладача).

2

Ідеться про Мексиканську революцію 1910–1917 рр., що мала на меті повалення диктатури Порфіріо Діаса й упровадження демократичного устрою. Найвідомішими керівниками повстання були Панчо Вілья та Емільяно Сапата.

3

Протестантська церковна пісня на слова Мартіна Лютера.

4

14 липня — День взяття Бастилії, національне свято у Франції.

5

Весталки — у Стародавньому Римі — жриці богині домашнього вогнища Вести, що давали 30-річну обітницю цнотливості.

6

Herr Comerzienrath — «пан торговий радник», Frau Rath — «пані радниця» (нім.)

7

Ландштурм (нім. Landsturm) — у Німеччині та Австро-Угорщині — резерв військових сил, який збирається тільки на час війни і має допоміжне значення.

8

Французи (нім.)

9

Угору! (нім.)

10

Ґринґо (ісп. gringo) — в Латинській Америці — дещо зневажлива назва іноземців європеоїдної раси, здебільшого англо-саксонського та германського походження.

11

Набережна д’Орсé (фр. Quai d’Orsay) — набережна у 7-му окрузі Парижа на лівому березі річки Сени. Назва також стосується вулиці, що йде вздовж неї. Міністерство закордонних справ Франції, розміщене на цій вулиці, часто позначають її назвою — «Набережна д’Орсе».

12

Прозелітизм — прагнення навернути до певного вчення, релігії якомога більше нових прихильників.

13

Ельзас — історичний регіон на північному сході Франції на кордоні з Німеччиною. Після поразки Франції у франко-прусській війні в 1871 році разом зі ще одним регіоном, Лотарингією, перейшов до Німецької імперії і перебував у її складі до завершення Першої світової війни.

14

Ганза — союз купецьких міст переважно в басейні Північного й Балтійського морів у XIV–XVII століттях.

15

Держави в долині річки Ла-Плата: Аргентина, Парагвай, Бразилія, Болівія та Уругвай. З 1776 до 1810 року на цьому терені існувало Віцекоролівство Ріо-де-ла-Плата, а згодом, після здобуття незалежності від Іспанії, — державне утворення Об’єднані провінції Ріо-де-ла-Плати (1810–1816, 1820–1835).

16

Слово «індіанець» (ісп. indio) раніше часто використовувалося не лише на позначення корінного населення Америки, але також як доволі зневажлива назва всіх латиноамериканців або навіть тих, хто прожив у Південній Америці якусь частину свого життя.

17

Паризька комуна (18 березня — 28 травня 1871 року) — революційний уряд Парижа, що складався з соціалістів і анархістів. Виник після укладення перемир’я з Пруссією під час Франко-прусської війни, коли в Парижі почалися заворушення, що призвели до революції та встановлення самоврядування. Уряд комуни втратив владу, коли війська Версаля захопили Париж і було вбито 20–30 тис. людей.

18

Марс — огороджений майданчик, закріплений на хрестоподібній конструкції у верхній частині щогли.

19

Ідеться про події 10 серпня 1792 року, коли штурм королівського палацу Тюїльрі, який захищала швейцарська гвардія, призвів до фактичного падіння монархії.

20

Спідниця entravée — так звана «кульгава» спідниця, довга й завужена донизу так, що пересуватися у ній можна було тільки дрібними кроками, найбільш популярна в 1908–1914 рр. Назва «кульгава» виникла через невдалий переклад англійського терміна «hobble skirt», адже «hobble», окрім «кульгати», має ще значення «стриножувати», «путати коней».

21

Державний переворот 2 грудня 1851 року — переворот, що призвів до ліквідації Другої республіки (1848–1852) та встановлення у Франції Другої імперії на чолі з Луї Наполеоном.

22

Зуав — військовослужбовець легкої піхоти у французьких колоніальних військах, частини якої формувалися переважно з жителів Північної Африки.

23

Ґáучо (ісп. gaucho) — скотарі, мешканці південноамериканських пампасів, Гран-Чако або патагонських степів. Приблизний відповідник північноамериканському терміну «ковбой».

24

Республіка Східного берега річки Уругвай (ісп. República Oriental del Uruguay) — повна назва Уругваю. Ідеться про громадянську війну в цій країні. Боротьба точилася між двома партіями — «Колорадо» (дослівний переклад — «кольорові», але частіше трапляється назва «червоні» через колір їхнього прапора), що представляла інтереси ліберальної буржуазії, і «Бланко» («білі»), що стояла на консервативних позиціях і захищала інтереси великих латифундистів. Війна офіційно тривала від 1839 до 1851 року, але збройні сутички раз по раз вибухали аж до 1972 року.

25

Сельва — вічнозелені вологі екваторіальні ліси в Південній Америці.

26

Пеон — селянин або наймит, що перебував у спадковій борговій залежності від господаря-патрона. Система такої експлуатації називалася «пеонаж» і була, по суті, латиноамериканським варіантом кріпацтва.

27

Естансьєро (ісп. estanciero) — в Аргентині та Чилі — заможний поміщик-скотар, власник великого маєтку — естансії.

28

Кастилія та Галісія — регіони Іспанії. Галісійцями в Аргентині називають усіх іспанців.

29

Ґабáчо (ісп. gabacho) — прізвисько французів у Іспанії, у Латинській Америці також може вживатися і щодо інших вихідців з Європи.

30

У Британській імперській системі мір 1 сухопутна ліга = 4828,032 м. У країнах Латинської Америки це значення може варіюватися від 4 до 7 км. Зокрема, в Аргентині у 1878 році було прийнято лігу, що дорівнювала рівно 5 км.

31

Місья (ісп. misiá) — діалектне шанобливе звертання до замужньої жінки в деяких країнах Латинської Америки, скорочене від «mi señora».

32

Мáте — традиційний латиноамериканський напій, який отримують заварюванням сухого подрібненого листя падуба парагвайського.

33

Хóта — іспанський національний танець; перикóн — аргентинський та уругвайський танець.

34

Малий, молодий патрон (ісп.)

35

Лоенґрін — герой середньовічного німецького куртуазного епосу кінця XIII ст., а також однойменної романтичної опери Ріхарда Ваґнера.

36

Хуан Мануель де Росас (1793–1877) — аргентинський генерал і політик, один із перших диктаторів-каудильйо, що правив Аргентинською конфедерацією від 1829 до 1852 року з короткими перервами.

37

«Чíча» (ісп. Chicha) та «Чічí» (ісп. Chichi) вживалися в Аргентині як ніжно-пестливі звертання до дівчини, переважно до доньки, племінниці тощо. «Чічí» зазвичай передавало більшу пестливість і стосувалося молодшої дівчинки.

38

Калабаса, також калабас, калебас (ісп. calabaza) — назва посудини для пиття мате. Спершу її виготовляли з плодів калебасового дерева, згодом і з інших матеріалів.

39

Юнкери (походить від верхньонім. Juncherre, Jungherr — «молодий пан») — соціальний клас німецьких дворян-землевласників у регіоні на схід від Ельби, насамперед у Пруссії, у XIX — поч. XX ст.

40

«Готель Друо» (фр. Hôtel Drouot) — великий паризький аукціонний дім.

41

Villeblanche-sur-Marne (фр.) — у дослівному перекладі «Біле місто на Марні».

42

Релігійні війни у Франції — низка громадянських конфліктів між католиками й протестантами у період між 1562 та 1598 р.

43

Національний конвент — конституційне й законодавче зібрання, що працювало в роки Першої французької республіки.

44

Леон Ґамбетта (1838–1882) — французький республіканський політичний діяч, прем’єр-міністр та міністр закордонних справ Франції у 1881–1882 роках.

45

Центральна школа мистецтв і мануфактур (фр. École Centrale des Arts et Manufactures) — престижний навчальний заклад Парижа з ухилом у технічні спеціальності, заснований у 1829 році. Серед випускників — багато відомих інженерів, зокрема Ґюстав Ейфель. У 2015 році була об’єднана з Вищою школою електрики.

46

У ландшафтному парку «Булонський ліс» є 29 км доріжок для верхової їзди, а в 1855–1858 роках на рівнині Лоншан був побудований також однойменний іподром.

47

Мова йде про пам’ятник Віктору Гюґо роботи Луї-Ернеста Барріа. Зведений у 1902 році, він був знищений під час німецької окупації у 1941 році. Композиція складалася з барельєфа й кількох фігур: біля ніг Віктора Гюґо було зображено Поезію Ліричну, Поезію Драматичну, Епопею і Сатиру, деякі з них мали крила.

48

Фурлана — італійський швидкий танець.

49

Ідеться, найпевніше, про випадки танцювальної манії (також відомої як танцювальна чума або танець святого Віта), що траплялися в Європі з XIV по XVII століття. Манія охоплювала великі групи людей, що спонтанно танцювали на вулицях міст кілька днів або й тижнів поспіль, доки не падали від знесилення або не помирали.

50

Імовірно, йдеться про Паризьку академію мистецтв.

51

Сучасна площа Шарля де Ґолля (фр. Place Charles-de-Gaulle).

52

Жан Жорес (1859–1914) — французький політичний діяч, історик, теоретик соціалізму. Активно протестував проти війни і був убитий французьким націоналістом 31 липня 1914 року.

53

Німецька форма імені Хуліо.

54

Наукове звання, яке приблизно відповідає доцентові.

55

Ідеться про Берлінський університет імені Гумбольдтів, який на той час мав назву Університет Фрідріха Вільгельма.

56

Давньогерманське плем'я, що на початку V ст. н. е. вдерлося на Іберійський півострів, а згодом переселилося до Північної Африки.

57

Карл Лампрехт (1856–1915) — німецький історик, автор дванадцятитомної «Німецької історії».

58

Генріх фон Трейчке (1834–1896) — німецький історик, політик, автор «Історії Німеччини в XIX столітті» у п’яти томах. Прихильник націонал-державності.

59

Утіха роду людського (лат.)

60

Адольф Лассон (1832–1917) — німецький філософ єврейського походження, гегельянець, прихильник завойовницької політики Німецької імперії.

61

Ідеться, найпевніше, про Томаса Манна (1875–1955), відомого німецького письменника, лауреата Нобелівської премії з літератури 1929 року. Манн схвально поставився до участі Німеччини у Першій світовій війні, вважаючи її потрібною, щоб захистити німецькі культурні цінності.

62

Культура (нім.) Часто термін Kultur вживається на позначення сукупності німецьких цивілізаційних поглядів під час Другого й Третього рейхів.

63

Емська депеша — урядова телеграма від 13 липня 1870 року, в якій прусський таємний радник Генріх Абекен інформував Бісмарка про розмову між французьким послом і королем Пруссії Вільгельмом І, темою якої була відмова династії Гогенцоллернів від претензій на іспанський престол. Бісмарк оприлюднив її зміст, відредагувавши текст таким чином, щоб викликати обурення і у Франції, і у Пруссії.

64

Ганс Дельбрюк (1848–1929) — німецький воєнний історик та політик, брав участь у франко-прусській війні.

65

Фрідріх фон Бернгарді (1849–1930) — німецький генерал від кавалерії, військовий письменник та історик.

66

Віденський конгрес — конференція послів великих держав Європи, яка проходила у Відні з 18 вересня 1814 р. до 9 червня 1815 р. з метою врегулювати питання, які постали після розгрому наполеонівської Франції.

67

Авгури — жерці у Стародавньому Римі, які провіщали майбутнє.

68

Ф. Ніцше, «Невчасні міркування». Переклад К. Котюк.

69

Там само.

70

Ф. Ніцше, «Ecce Homo».

71

Жозеф Марі Огюст Кайо (1863–1944) — французький політичний і державний діяч, дотримувався радикальних поглядів. Ідеться про судовий процес над його другою дружиною Анріеттою Кайо, що в березні 1914 року застрелила редактора «Ле Фігаро» Ґастона Кальметта після того, як газета опублікувала листи Кайо до неї, написані, коли він ще був у шлюбі з першою дружиною. Анріетту виправдали в липні 1914 року, але Кайо змушений був піти у відставку з посади міністра фінансів.

72

Битва біля Вальмі (20 вересня 1792 року) — перша битва між армією революційної Франції та військами антифранцузької коаліції, у якій французи здобули перемогу.

73

Площа Згоди має форму восьмикутника, по кутах якого стоять фігури, що символізують найважливіші міста Франції: Ліон, Марсель, Бордо, Нант, Руан, Брест, Лілль і Страсбург. Коли після франко-прусської війни Німеччина захопила Ельзас і Лотарингію, статую Страсбурга, столиці Ельзасу, накрили чорною вуаллю.

74

Республіка кличе нас,
Нумо ж до перемоги або до смерті;
Француз мусить жити заради Республіки,
Заради неї француз мусить померти (фр.)

75

Мідінетка (від фр. midinette) — назва, що в першій половині XX ст. у Франції вживалася щодо молодої жінки, зазвичай стильної та елегантної, яка або працювала на виробництві модного одягу, або продавала його.

76

Буа-Коломб (фр. Bois-Colombes) — місто та муніципалітету Франції, приблизно за 10 км на північний захід від Парижа.

77

Дикий Юнкер (нім. Der wilde Junker) — прізвисько, яке дістав Бісмарк за різкий і прямий характер.

78

Ідеться про Першу (1899) та Другу (1907) мирні конференції в Гаазі, на яких були прийняті міжнародні конвенції про закони та звичаї війни.

79

Чернов помилково ототожнює німців із пруссами. Прусси, про яких ідеться, були балтським народом, а не германським. У XIII ст. Тевтонський орден якраз буцімто заради хрещення загарбав їхні землі. Прусси були асимільовані, але дали назву історичній області, а відтак і державі Пруссії, мешканців якої згодом стали називати пруссаками. Германські ж племена насправді прийняли християнство доволі рано, у IV–IX ст.

80

Жозеф Артур де Ґобіно (1816–1882) — французький аристократ, письменник, автор расової теорії. У своїй головній роботі «Нарис про нерівність людських рас» (1853–1855) стверджував, що нерівність між народами обумовлена їхніми біологічними особливостями.

Г’юстон Стюарт Чемберлен (1855–1927) — англо-німецький письменник, соціолог, філософ, германофіл, один із основоположників наукового расизму. Народився в Англії, але з 1908 року проживав у Німеччині.

Ернст Гекель (1834–1919) — німецький природознавець і філософ. Загалом прихильник дарвінізму, він не був його суворим послідовником і розвивав спірний біогенетичний закон, який стверджує, що індивідуальний розвиток організму повторює основні етапи еволюції. Дотримувався думки про нерівність рас (на відміну від свого учня, українця Миколи Миклухо-Маклая).

Монізм — теорія, згідно з якою типи буття або субстанції, що здаються різними, врешті зводяться до єдиного джерела. Це вчення існувало й до Гекеля, але той був його палким прихильником, розвиваючи та просуваючи його ідеї.

81

Ідеться про парад німецьких військ Єлисейськими Полями 1 березня 1871 року після падіння Парижа й капітуляції Франції у франко-прусській війні.

82

Тріумфальну арку зведено за наказом Наполеона в 1806 році після Аустерліцької битви (у якій французи перемогли австрійців та росіян) на честь перемог Франції під час Революції і в період Першої імперії.

83

На Вандомській площі у 1810 році встановили створену за зразком римської колони Траяна 44-метрову колону зі статуєю Наполеона Бонапарта вгорі.

84

Франсуа Рюд (1784–1855) — французький скульптор.

85

86

Ельзас і Лотарингія, Ельзас і Лотарингія!
Ельзас — ось, що нам потрібно.
О-о-о-о (фр.)

87

Тобто Іваном Богословом, який написав «Об’явлення» (грецькою «Апокаліпсис») на острові Патмос, де перебував у засланні.

88

«Апокаліпсис із зображеннями» (лат.)

89

90

Жозеф Жоффр (1852–1931) — головнокомандувач французької армії в 1914–1916 роках.

91

Луї-Лазар Ош (1768–1797) та Жан-Батист Клебер (1753–1800) — французькі полководці часів революційних воєн.

92

Жуль Мішле (1798–1874) — французький історик і публіцист, автор терміна «Ренесанс». Його трактати про історію, суспільство, природу написані яскравою, емоційно забарвленою мовою.

93

Бельгія на той час була нейтральною країною. 2 серпня 1914 року німці зажадали вільного проходу її територією, що було важливою частиною плану швидкої перемоги над Францією. Коли Бельгія відмовилася, німецькі війська 3 серпня вдерлися до неї і того самого дня оголосили війну Франції.

94

Ґарібальдійський легіон — добровольче формування, що входило до складу Французького іноземного легіону. Його засновником був Пеппіно Ґарібальді, онук Джузеппе Ґарібальді. Легіон проіснував до березня 1915 року.

95

96

Альпійські єгері (фр. Chasseurs alpins) — елітний французький підрозділ, призначений для ведення бойових дій у гірській місцевості, сформований наприкінці XIX ст. у відповідь на створення корпусу альпійських стрільців у Італії. «Блакитні дияволи» — їхнє прізвисько через колір однострою.

97

Юдит — юдейка, яка, за легендою, врятувала свій народ, убивши вавилонського воєначальника Олоферна, що взяв у облогу її місто.

Шарлотта Корде — французька дворянка, жирондистка, що вбила Марата.

98

Леон-Адольф Аметт (1850–1920) — французький кардинал, архиєпископ Парижа у 1908–1920 роках.

99

Свята Женев’єва (бл. 420 — бл. 500) — заступниця Парижа. За легендою, коли Парижу загрожували гуни, вона передбачила, що місто буде врятоване. Так і сталося, бо Аттіла повернув свої війська й рушив до Каталаунських полів, де зазнав поразки.

100

Зневажливе прізвисько німців.

101

Александр фон Клюк (1846–1934) — німецький воєначальник, на початок Першої світової війни — командувач 1-ї армії, що наступала з Бельгії на Париж.

102

Битва біля Седана (1 вересня 1870 р.) — головна битва франко-прусської війни, що закінчилась полоном Наполеона III та розгромом французьких військ, які опинилися оточеними в місті Седан.

103

Жозеф Ґаллієні (1849–1916) — французький воєначальник, на початку Першої світової війни — військовий комендант і організатор оборони Парижа. До цього служив у французьких колоніях, був військовим губернатором Мадагаскару, що ліквідував 350-літню монархію на острові й жорстоко придушив повстання.

104

Французька територіальна армія була створена 1872 року. Туди призивали чоловіків віком від 34 до 49 років, які вважалися занадто старими й недостатньо підготовленими для служби в дієвому або резервному полку. На початку Першої світової війни терармійці переважно виконували охоронні обов’язки, але згодом їх також стали залучати до бойових дій на фронті.

105

Департамент — основна територіально-адміністративна одиниця у Франції.

106

Імовірно, йдеться про Ернеста Ренана (1823–1892), французького філософа й історика релігії.

107

Артилерійський передок — двоколісний візок, що використовувався для буксирування гармат, а також для транспортування зарядних ящиків, у яких зберігали боєприпаси.

108

Лінійна піхота — вид піхоти, що був поширений з середини XVII до середини XIX століття, коли на полі бою панувала лінійна тактика. Згодом, попри відмову від цієї тактики, в арміях деяких країн збереглася назва «лінійна піхота» для позначення звичайних піхотних частин на противагу елітним і спеціальним формуванням (наприклад, єгерям чи зуавам).

109

«Таубе» (нім. taube — «голуб») — літак Першої світової війни авіаконструктора Іґо Етріха.

110

Вокзал д’Орсе — вокзал, побудований біля набережної д’Орсе до Всесвітньої виставки 1900 року. Був кінцевою зупинкою для потягів з південного заходу Франції. Тепер у цій будівлі розміщений національний музей мистецтв — Музей д’Орсе.

111

Вокзал Аустерліц — один із головних залізничних вокзалів Парижа. Потяги з нього прямують переважно в південному напрямку.

112

Ідеться про грот Массаб’єль (фр. La grotte de Massabielle), невеличку печеру біля міста Лурд, де в 1858 році Діва Марія начебто об’явилася Бернадетті Субіру. У гроті б’є джерело, що, як вважається, має цілющі властивості.

113

Франтирери (від фр. francs-tireurs — вільні стрільці) — французькі партизани під час франко-прусської війни. Німці вважали їх незаконними комбатантами й розстрілювали, якщо ті потрапляли в полон. Часом цю назву вживають і для позначення французьких партизанів, які не належали до регулярної армії, у часи Першої та Другої світових воєн.

114

Маленький Мольтке (ісп.)

У Німецькій імперії було два воєначальники з цим прізвищем. Найпевніше, мається на увазі Гельмут фон Мольтке-старший, генерал-фельдмаршал, військовий теоретик і фактичний командувач прусськими військами у війні з Францією 1870–1871 років. Гельмут фон Мольтке-молодший, його племінник, був начальником Генерального штабу з 1906 року по 14 вересня 1914 року.

115

Мюнхенська школа (нім. Münchner Schule) — художній стиль у живописі Мюнхена XIX — початку XX ст.

116

«Гусари смерті» — прізвисько 1-го та 2-го лейб-гусарських полків прусської армії, яке вони дістали за череп із кістками на головному уборі.

117

— Так (нім.)

118

— Ні (нім.)

119

120

— Друзі… друзі, не вбивайте (калічена фр., змішана з нім.)

121

У тогочасних таксі місце шофера розмішувалося перед кабіною, подібно до кучерських козлів.

122

Опера Ґарньє (фр. Opera Garnier) — оперний театр у Парижі, також відомий під назвами Паризька опера та Гранд-опера. Стоїть на правому березі Сени між Лувром і вокзалом Сен-Лазар неподалік від Вандомської площі.

123

Окрім французьких військ, у битві на Марні 1914 року брали участь шість британських дивізій.

124

Бельфорський лев (фр. Lion de Belfort) — скульптура роботи Фредеріка Бартольді (найбільш відомого як автор Статуї Свободи), встановлена в Парижі на площі Данфер-Рошро на згадку про героїчну оборону міста Бельфор на сході Франції під час франко-прусської війни. Інша авторська версія скульптури, більша за розмірами, стоїть на скелястому пагорбі біля Бельфорської фортеці; за задумом митця, гігантський лев мав грізно дивитися на схід, в бік Німеччини, але для запобігання дипломатичного конфлікту його все ж розвернули до кордону задом.

125

Спагі — легка кавалерія, що комплектувалася з місцевого населення Алжиру, Тунісу й Марокко.

126

Нині авеню Фош.

127

«Біг до моря» — маневрова операція (16 вересня — 15 жовтня 1914 року), під час якої супротивники, Німеччина з одного боку та Франція й Англія з іншого, намагались обійти одне одного з флангу і вийти до берега Північного моря.

128

Палац, у якому засідає Сенат Франції.

129

Локомобіль — машина з паровим двигуном, що використовувалася для сільськогосподарських потреб.

130

У Збройних Силах України цьому званню відповідає звання підполковника.

131

Ідеться про шолом Адріана М1915 (або «адріанку»), розроблений генералом Огюстом Луї Адріаном.

132

Найвища нагорода Франції за військові та цивільні заслуги.

133

Так звана «тріада». Теза — вихідний момент, антитеза заперечує тезу й перетворює її на свою протилежність, синтез своєю чергою заперечує антитезу і є вихідним моментом подальшого розвитку мислення. Уперше поняття «тріада» вжив Платон, а найповніше розвинув ідею Геґель.

134

«Deutschland, Deutschland über alles, über alles in der Welt» — перші два рядки «Пісні німців», написаної Гофманом фон Фаллерслебеном на музику Йозефа Гайдна. Була державним гімном Веймарської республіки. За часів Третього Рейху виконували тільки першу строфу. Від 1952 року гімном ФРН є її третя строфа.