Натаніель Готорн

Будинок із сімома башточками

Передмова

Коли письменник називає свій твір романом, то навряд чи потрібно завважувати, що він хоче претендувати як на певну широту своїх поглядів, так і матеріалу, на який не зважав би, якби лише стверджував, що пише роман. Вважається, що остання форма композиції спрямована на дуже докладну точність не просто можливого, а й імовірного та звичного перебігу людського досвіду. Перший — хоч, бувши витвором мистецтва, він повинен жорстко коритися законам, і хоч він невибачне грішить так, що може відхилятися від правди людського серця — має цілковите право представляти цю правду за певних обставин, значною мірою, за власним вибором або уявою письменника.

Крім того, якщо автор вважає за потрібне, він може відповідно керувати своїм середовищем, щоб виокремити або пом’якшити світло, а також поглибити та збагатити відтінки зображення. Поза сумнівом, письменник учинить мудро, якщо дуже помірковано використає викладені тут привілеї й особливо замішає дивовижне радше як легкий, делікатний і непроникний смак, ніж будь-яку частину справжньої субстанції страви, запропонованій громадськості. Однак навряд чи можна сказати, що письменник учинив літературний злочин, навіть якщо й знехтував цим застереженням.

У цій праці автор запропонував собі — проте, з яким успіхом, на щастя, вирішувати не йому — непохитно дотримуватися своїх застережень. Думка, з якої ця казка підпадає під романтичне визначення, полягає в спробі пов’язати минулий час із теперішнім, що стрімко відлітає від нас. Це легенда, що тягнеться з епохи, яка тепер сіріє вдалині, до нашого власного білого дня й приносить із собою частину свого легендарного туману, яким читач, за власним бажанням, може або знехтувати, або дозволити йому майже непомітно витися навколо героїв і подій задля мальовничості. Можливо, це виклад, зітканий із такої скромної текстури, що потребує цієї переваги та водночас робить її важчою для реалізації.

Багато письменників наполегливо наголошують на якійсь певній моральній меті, до якої, як вони стверджують, скеровують свої твори. Щоб не бути недосконалим у цьому, автор забезпечив себе мораллю — істиною про те, що неправильні вчинки одного покоління живуть у наступних і, позбуваючись усіх тимчасових переваг, стають кришталево чистими. Він відчув би надзвичайну насолоду, якби цей роман міг переконати людство — чи хоч якусь окрему людину — у безглуздості звалювати лавину нечесно здобутого золота чи нерухомості на голови нещасного потомства, тим самим калічити й розчавлювати його, доки накопичена маса не буде розсіяна за межами своїх первісних атомів.

Правду кажучи, він не має достатньої фантазії, щоб підлещуватися навіть найменшою надією такого ґатунку. Коли романи справді чогось навчають або справляють якусь ефективну дію, то зазвичай це відбувається через набагато витонченіший процес, ніж уявний. Свого часу автор вважав навряд чи вартим припікати історію своєю мораллю, як залізним прутом, краще це робити, встромляючи шпильку в метелика, тим самим одразу позбавляючи його життя і змушуючи його застигнути в незграбній і неприродній позі. Висока правда, достоту чесно, тонко та майстерно впроваджена, яскравіючи на кожному кроці й увінчуючи остаточний розвиток художнього твору, може додати мистецької слави, але ніколи не буває правдивішою та зрідка очевиднішою на останній сторінці, ніж на першій.

Можливо, читач захоче вибрати реальну місцевість для уявних подій цієї розповіді. Якби це дозволяв історичний зв’язок, який, хоч і незначний, але таки був істотним для її плану, автор дуже охоче уникав би чогось подібного. Не кажучи вже про інші заперечення, він піддає романтику негнучкій і надзвичайно небезпечній критиці, приводячи фантазійні картини сливе в позитивний контакт із реаліями цього моменту. Проте в його завдання не входило ні описувати місцеві звичаї, ні жодним чином втручатися в характеристики громади, до якої він плекає належну повагу та шанобливе ставлення.

Він сподівається, що його не вважатимуть невибачне образливим, коли він прокладає вулицю, що не порушує чиїсь приватні права, привласнює багато землі, яка не мала видимого власника, і споруджує будинок із матеріалів, які колись використовували для створення повітряних замків. Персонажі оповідання — хоч вони й видають себе давньою стабільністю і видатними вчинками — насправді створені самим автором або поєднані з іншими; їхні чесноти не можуть залишити відблиску, а їхні вади найвіддаленішою мірою призводять до дискредитації поважного міста, мешканцями якого вони себе вважають. Тому автор був би радий, якби, особливо в тому кварталі, на який він натякає, цю книжку можна було б читати суто як роман, що набагато тісніше пов’язаний із хмарами над головою, ніж із будь-якою частиною реальної території округу Ессекс.

Ленокс, 27 січня 1851 р.

Розділ I. Старовинний рід Пінчонів

В одному з міст Нової Англії на одній із вулиць стоїть старий дерев’яний будинок із сімома гострими шпилями, або, краще сказати, башточками, що розташовані навколо важкого комина в напрямках різних країн світу. Вулиця називається Пінчонів, будинок теж називається Пінчонів, і розлогий в’яз, що стоїть перед входом і відомий кожному хлопчиську в місті, також називається в’язом Пінчона. Коли мені трапляється бувати в цьому місті, я майже щоразу неодмінно завертаю на вулицю Пінчонів, щоб пройтися в тіні цих двох старезних пам’яток — розлогого дерева й побитого негодами будинку.

Вигляд цієї поважної будівлі завжди справляв на мене враження людського обличчя: я не тільки бачив на його стінах сліди від осінніх дощів і літньої спеки, вони розповідали мені про тривале кипіння людського життя в їхньому внутрішньому просторі та про мінливості, яких зазнавало їхнє життя. Якби розповісти про неї з усіма подробицями, то ця оповідка склала б повість не лише цікаву та повчальну, а й чудову. Понад те, продемонструвала б і деяку єдність, що, мабуть, могла б видатися справою художника. Проте така історія увібрала б ланцюг подій, що траплялися впродовж двох століть, а її подробиці заповнили б грубезний фоліант або таку кількість томиків у дванадцяту частку аркуша, яку навряд чи було б розсудливо присвятити літописам усієї Нової Англії такого періоду. Тому потрібно якомога більше стиснути перекази про стару оселю Пінчонів, названу Будинком із сімома башточками.

Ми почнемо дію нашої повісті в епоху не надто віддалену від теперішнього часу, а поки що розповімо в короткому нарисі про обставини, серед яких був закладений фундамент будинку, і кинемо побіжний погляд на його дивну зовнішність і на його почорнілі, особливо від східного вітру, стіни, на яких місцями проступила вже, так само як і на покрівлі, зелень моху. Однак наша повість матиме зв’язок зі справами давно минулих днів, з людьми, звичаями, почуттями й думками майже зовсім забутими. Якщо нам вдасться передати все це читачеві достатньо зрозуміло, то він побачить, як багато старого матеріалу належить до найсвіжіших новинок людського життя. Ба більше, він збагатиться важливим вченням, що справи минулого покоління є насінням, яке може й має дати добрий або поганий плід у віддаленому майбутньому, що разом із тимчасовими посівами, які зазвичай називають засобами до життя, люди неминуче сіють рослини, яким призначено розвиватися і в їхньому потомстві.

Будинок із сімома башточками, попри свою видиму давнину, не був першим житлом, яке збудувала цивілізована людина на цьому самому місці. Вулиця Пінчонів спершу називалася провулком Моула — за ім’ям свого первісного поселенця, повз хатину якого бігла стежка, торована коровами. Природне джерело чистої та смачної води — рідкісний скарб на морському півострові, де була розташована пуританська колонія, — змусило Метью Моула збудувати свою хижу з косматою солом’яною покрівлею на цьому не надто зручному місці, позаяк воно було надто віддаленим від того, що тоді називали центром селища. Коли ж років через тридцять чи сорок поселення розрослося в місто, це місце, зайняте грубо збитою халупою, надзвичайно сподобалося одному статному й дужому чоловікові, який висунув наполегливі претензії на володіння як цією ділянкою, так і великою смугою навколишніх земель, маючи впливовість, якою наділив його уряд. Цим претендентом був полковник Пінчон, відомий нам за кількома рисами характеру, збереженими переказом, як енергійний добродій, непохитний у своїх намірах.

Метью Моул, зі свого боку, попри своє низьке звання, теж вирізнявся особливою завзятістю в захисті того, що вважав своїм, і впродовж кількох років був у змозі обробляти один чи два акри землі, які власноруч очистив від первісного лісу під садибу. Нам невідомий жодний писемний документ про цю суперечку. Наша інформація про всю подію ґрунтується здебільшого на переказі. Тому було б надто сміливо й, либонь, несправедливо робити рішучий висновок про законність чи незаконність дій обох сторін, хоч, утім, переказ поставив під сумнів, чи не перейшов полковник Пінчон межу своїх прав, щоб привласнити собі невелике обійстя Метью Моула. Цю підозру найбільше підтверджує той факт, що суперечка між двома нерівними супротивниками — і до того ж у період, коли особистий вплив мав набагато більше ваги, ніж нині, — тривала кілька років і закінчилася лише зі смертю власника суперечливої ділянки. Його смерть також сприймається в наш час інакше, ніж півтора століття тому. Чоловік надав незнатному імені власника хатини якогось жахливого значення, тож згодом здавалося дуже відважною справою зорати невеликий простір, зайнятий його житлом, чим згладити слід і цього житла, і пам’ять про нього в народі.

Щиро кажучи, старого Метью Моула стратили за чаклунство. Він був однією з жертв цього жахливого забобону, який, до речі, доводить нам, що в старовинній Америці сильні стани, що стояли на чолі народу, поділяли так само будь-яку фанатичну помилку свого створіння, як і найтемніша голота. Духовенство, судді, державні сановники — найрозумніші, спокійні, непорочні люди свого часу — найгучніше схвалювали іноді криваве дійство, й останні усвідомлювали себе вельми обдуреними. Так само похмурий бік їхньої поведінки становить дивна нерозбірливість, із якою вони переслідували бідних і старезних людей, як це було у віддалені часи, а також осіб усіх звань, рівних собі, своїх братів і дружин. Тож не дивно, якщо посеред такої мішанини нещасна особа, така незначна, як Моул, опинилась на місці страти, сливе непомічена в натовпі своїх товаришів по долі.

Проте згодом, коли минув фанатизм цієї епохи, згадали, як гучно полковник Пінчон вторив спільному лементу, щоб ділянка землі була очищена від чаклунства. Гомоніли тишком-нишком і про те, що він мав свої причини домагатися такого запеклого осуду Метью Моула. Кожен знав, що нещасний протестував проти жорстокості, особистої злості свого переслідувача й оголосив, що його, Моула, ведуть на смерть через його майно. У хвилину самої страти — коли нещасному в присутності полковника Пінчона, який верхи на коні споглядав із похмурим виглядом на цю жахливу сцену, уже одягли зашморг на шию, — Моул звернувся до нього з ешафота й промовив пророцтво, достеменні слова якого збережені як історією, так і домашніми переказами. «Бог, — заявив приречений, вказуючи пальцем і вперши зловісний погляд у бездушне обличчя свого ворога, — напоїть його моєю кров’ю!»

Після смерті уявного чарівника його вбоге господарство стало легкою здобиччю полковника Пінчона. Та коли поширилася чутка, що полковник має намір будувати собі будинок — великий, міцно зрубаний із дубових брусів дім, розрахований на багато поколінь уперед, — на місці, яке раніше займала халупа Метью Моула, сільські кумасі часто під час розмови хитали головами. Не висловлюючи вагомих сумнівів у тому, що впливовий пуританин під час згаданого нами процесу діяв сумлінно та справедливо, вони, проте, натякали, що той хоче будувати свій маєток на могилі не зовсім покійного. Будинок міститиме у своїх стінах колишню оселю повішеного чаклуна, отже, надасть певне право духу Метью Моула розгулювати в нових покоях, де майбутні молоді подружжя влаштують свої спальні й де народжуватимуться на світ нащадки Пінчона. Жах та огида, навіяні злочином Моула, і страшний спогад про його страту затьмарюватимуть свіжий тиньк стін і заздалегідь передадуть їм запах старого, смутного будинку. Дивно, що, маючи у своєму розпорядженні стільки землі, вкритої листям ще невинних лісів, полковник Пінчон вибрав для своєї садиби саме це місце!

Однак пуританин-воїн і водночас суддя був не такий чоловік, щоб відмовитися від свого обдуманого плану зі страху перед примарами або з порожньої чутливості, хай якою була для неї підстава. Якби йому сказали про шкідливе повітря, це, мабуть, ще якось би подіяло на нього, проте зі злим духом він готовий був боротися в будь-який час. Обдарований такою масивною й твердою основою, як шматок граніту, й укріплений понад те, як залізними сполуками, так і непохитною стійкістю у своїх намірах, полковник, хай що задумав, був до кінця вірним собі, не допускаючи й думки, що йому можна було перечити. Щодо певної делікатності, яка походить від витонченого почуття, то полковник був зовсім до неї нездатний. Отже, ніщо не заважало йому копати льох і закладати глибоко фундамент свого будинку на тому самому місці, яке кількадесят років тому Метью Моул уперше очистив від лісового листя.

Дивна, а на думку деяких осіб, навіть знаменна обставина: не встигли працівники взятися за справу, як згадане вище джерело втратило чудові властивості своєї води. Чи були його водяні жили порушені глибиною нового льоху, чи тут ховалася якась таємничіша причина, тільки відомо, що вода в джерелі Моула, як його все одно називали, стала жорсткою та солонуватою. Вона й досі така, і кожна стара сусідка запевнятиме вас, що від неї зароджуються різні внутрішні хвороби.

Можливо, читачеві здасться дивним, що господар теслярів, які працювали над новим будинком, був не хто інший, як син того самого чоловіка, в якого відібрали його власність. Імовірно, він був тоді найкращим майстром, а може, полковник вважав за потрібне — чи був спонуканий якимось і кращим почуттям — відкинути всю свою ворожнечу проти наступного покоління знищеного суперника. Утім, такою була спекулятивність того століття, що син був готовий заробити чесні гроші, чи, краще сказати, порядну кількість фунтів стерлінгів, навіть у смертельного ворога свого батька. Хай там як, а Томас Моул був архітектором Будинку із сімома башточками й виконав свою справу так чесно, що дубова споруда тримається й досі.

Отже, величезний будинок заклали. Скільки я його пам’ятаю, а ці мої спогади родом з дитинства, він завжди був старий. На мій погляд, це найкращий і найміцніший зразок давно минулої епохи й водночас сцена подій, сповнених зацікавлення, можливо, набагато більшою мірою, ніж пригоди сірих феодальних замків. Він завжди був для мене стародавнім житлом, і тому мені було дуже складно уявити блиск новизни, коли його вперше осяяло сонце. Враження від його справжнього стану, до якого будинок ішов упродовж ста шістдесяти років, неминуче затьмарюватиме картину, на якій ми хотіли б уявити зовнішній вигляд оселі того ранку, коли пуританський магнат закликав до себе в гості все місто.

В обійсті мало відбутися освячення разом зі святом новосілля. Після молитви й проповіді поважного пана Гіґґінсона й після співу псалма об’єднаними голосами присутніх, для нижчих почуттів готувалася рясна полива з пива, сидру, вина та горілки, і, як стало відомо від декого, варто було чекати й засмаженого цілком бугая або принаймні майстерно нарізаних частин яловичини в кількості, що вагою й об’ємом дорівнює цілому бику. Тулуб кози, застреленої за двадцять верст, став основою для великого паштету. Тріска вагою шістдесят фунтів, спіймана в затоці, була розварена в чудову юшку. Словом, комин нового будинку, викидаючи в повітря кухонний дим, наповнював усю околицю ароматом яловичини, дичини та риби, рясно приправлених запашними травами та цибулею, тож уже сам запах такого свята, долітаючи до кожного носа в місті, був водночас і запрошенням, і збудженням апетиту.

Провулок Моула, або, як його назвали тепер, вулиця Пінчонів, у призначену годину була заповнена народом. Кожен, підійшовши до будинку, оглядав знизу догори величну будівлю, яка віднині мала посісти почесне місце між жителями всього роду. Вона дещо віддалилася від межі вулиці, але радше з гордості, ніж зі скромності. Весь фасад був прикрашений дивними фігурами, витвором грубої готичної фантазії, виліпленими опукло або вирізаними на блискучому тиньку з глини, кременю та битого скла, що одягали дерев’яні стіни. По всіх кутах сім гострих башточок зі шпилями підносилися до неба, вінчаючи цілу родину будівель, що дихала за допомогою одного величезного комина. Численні перегородки у вікнах, зі своїм дрібним, вирізаним алмазом склом, пропускали сонячне світло в залу та інші покої, тим часом як другий поверх, висуваючись уперед над першим, кидав тінь і меланхолійну похмурість на нижні кімнати. Дерев’яні кулі, прикрашені різьбленням, були прикріплені під виступами горішнього поверху. Невеликі залізні спіралі прикрашали кожен із семи шпилів. На трикутнику шпиля, що витріщався на вулицю, того ранку був закріплений сонячний годинник, на якому сонце показувало все ще першу світлу годину історії, якій не судилося тривати так само світло. Навколо будинку земля була ще завалена трісками, обрізками дерева, дошками та битою цеглою. Усе це, вкупі з нещодавно підкопаним ґрунтом, що не встиг іще порости травою, посилювало враження дивовижності та новизни, що справляє на нас будинок, який посів не зовсім своє місце в повсякденному людському житті.

Головний вхід, що майже дорівнював ширині церковних дверей, розмістився в кутку між двома передніми башточками й був прикритий відкритим портиком, під яким була влаштована крамничка. Й ось під склепіння цього дверного навісу, зачіпаючись ногами за ще не обтертий поріг, зайшли парох церкви, старійшини громади, судді й усе, що було аристократичного в місті чи околиці. Туди ж посунули й плебейські стани, так само вільно, як і їхні провідники, тільки в більшій кількості. Утім, біля самого входу до будинку стояли двоє слуг, вказуючи деяким гостям дорогу до сусідньої кухні, а інших пропускаючи в найкращі кімнати. Гостинність тут виявляли всім, але з суворим дотриманням вищого чи нижчого звання кожного. У ту епоху оксамитовий одяг похмурого кольору, але багатий — густо складені брижі й банти, шиті рукавички, поважні бороди й наказовий вираз на обличчі — давали змогу легко відрізняти знатного пана від купця, з його заклопотаною зовнішністю, або від ремісника, в його шкіряній куртці, який пробирається до будинку, що він, можливо, сам же допомагав будувати.

Одна обставина, що не віщувала нічого доброго, викликала невдоволення в деяких відвідувачів, делікатніших за інших. Будівничий цього чудового будинку — джентльмен, відомий своєю строго розміреною й важкою чемністю, — мав, згідно зі звичаєм, неодмінно стояти у своїй залі й першим вітати кожного з багатьох важливих гостей, які вшанували своєю присутністю його врочисте свято. Проте він досі не з’явився, і найдорожчі з гостей усе ще його не бачили. Така брутальна поведінка полковника Пінчона стала ще загадковішою, коли друга за значенням особа в провінції, з’явившись в обійсті, також не удостоїлася належного шанобливого приймання. Лейтенант-губернатор, попри те, що його візит був найбажанішою окрасою свята, зліз зі свого коня, допоміг своїй леді спуститися з її жіночого сідла, переступив через поріг будинку полковника й зустрів головного слугу.

Цей сивочолий добродій спокійної й дуже поважної зовнішності вважав за потрібне пояснити знатному гостеві, що його пан ще не виходив зі свого кабінету, куди він годину тому пішов, віддавши наказ, щоб його не турбували за жодних обставин.

— Хіба ти не бачиш, шановний, — заявив головний шериф графства, відвівши слугу вбік, — що це не більше й не менше, ніж сам лейтенант-губернатор? Треба негайно доповісти полковнику Пінчону! Знаю, що він сьогодні отримав з Англії листи, і за ними для нього, вочевидь, година пролетить непомітно. Але він, я впевнений, буде прикро вражений, якщо ти допустиш, щоб він виявив неповагу до одного з наших головних провідників, який, за відсутності губернатора, репрезентує, можна сказати, особу самого короля Вільгельма. Треба доповісти твоєму панові негайно!

— Не можу, з дозволу вашої милості, — відповів слуга в неабиякому збентеженні, але з твердістю, що демонструвала суворість домашньої дисципліни полковника Пінчона. — Полковник віддав якнайточніші накази, а ваша милість знає, що він не терпітиме у своїх слуг жодної непокори. Нехай хто завгодно відчинить ці двері, тільки не я, хай би це мені наказав сам губернатор!

— Годі вам, пане головний шерифе! — вигукнув лейтенант-губернатор, який чув цю розмову й не боявся втратити власну гідність. — Я візьму цю справу на себе. Час уже доброму полковнику вийти до друзів, інакше ми можемо подумати, що він дуже сумлінно скуштував свого канарійського, вибираючи, яку діжку краще розбити на честь сьогоднішнього дня! І позаяк він дуже припізнився, то я особисто нагадаю йому про гостей!

З цими словами сановник закрокував новою підлогою з таким шумом, що його можна було чути у віддаленому закутку, підійшов до дверей, на які вказував слуга, і струснув їхні половинки гучним, безцеремонним гуркотом. Потім, оглянувши з усмішкою збори, завмер в очікуванні відповіді. Й оскільки ніякої відповіді не було, постукав знову. Однак і цього разу результат був той самий. Тоді лейтенант-губернатор, маючи дещо холеричний характер, узяв важке руків’я своєї шпаги й загримав нею так наполегливо у двері, що, за словами присутніх, її гуркіт міг би розбудити навіть мерця. Хай там як, але на полковника Пінчона він не справив жодної збудливої дії. Коли замовк грюкіт, в оселі запанувало глибоке мовчання, таке страшне, що обтяжувало душу, попри те, що в багатьох гостей язики розв’язалися вже однією-двома чарками вина або інших міцних напоїв, перехиленими коштом майбутнього частування.

— Дивно, правда! Дуже дивно! — вигукнув лейтенант-губернатор, змінивши свою усмішку на похмурий вираз обличчя. — Та оскільки наш господар подає нам приклад недотримання пристойності, я теж відкладу її вбік і без церемоній увійду до його особистої кімнати!

Чоловік обернув клямку — двері піддалися й одразу розчахнулися навстіж вітром, що раптово увірвався, і який, подібно до довгого зітхання, пролетів від зовнішніх дверей через усі проходи та кімнати нового будинку. Він зашелестів шовковими сукнями леді, підвіяв у повітря довгі кучері джентльменських перук, захитав завісами біля вікон і фіранками спалень, скрізь збурюючи тремтіння, що вражало тишею. Невизначений жах від якогось страшного передчуття впав на душу кожного з присутніх.

Попри це, гості поквапилися до відчинених дверей, витісняючи наперед, у нетерплячій своїй цікавості, самого лейтенанта-губернатора. За першого погляду вони не помітили нічого надзвичайного. Це була ретельно прибрана кімната помірної величини, дещо похмура від фіранок. На полицях стояли книжки, на стіні висіла велика мапа й, як можна було здогадатися, портрет полковника Пінчона, під яким сидів сам оригінал у дубовому фотелі, з пером у руці. Листи, пергаменти та чисті аркуші паперу лежали перед ним на столі. Чоловік, здавалося, витріщався на натовп цікавих, попереду якого стояв лейтенант-губернатор; його брови були насуплені, а на смаглявому, масивному обличчі застигло помітне невдоволення, ніби він дуже образився вторгненням до себе гостей.

Невеликий хлопчисько, онук полковника, єдина людська істота, яка наважувалася вільніше триматися з ним, продерся цієї хвилини крізь юрбу й підбіг до постаті, що сиділа; але, зупинившись на пів дороги, заволав від переляку. Гості, сіпнувшись водночас, як листя на дереві, підступили ближче й помітили в пильному погляді полковника Пінчона ненатуральний вираз, на його манжетах виднілися криваві плями, а його срібляста борода була оббризкана кров’ю. Надавати допомогу вже було запізно.

Жорстокий пуританин, невтомний переслідувач, хижий чоловік із непохитною волею був мертвий — врізав дуба у своєму новому будинку! Переказ, навряд чи вартий згадки, бо надає відтінку забобонного жаху сцені, можливо, і без нього вельми похмурої, стверджує, ніби з натовпу гостей пролунав чийсь гучний голос, що нагадав останні звуки голосу старого Метью Моула, страченого чаклуна: «Бог напоїв його моєю кров’ю!»

Так рано смерть — гостя, яка неодмінно з’являється в кожне людське житло, — переступила через поріг Будинку із сімома башточками!

Раптовий та таємничий кінець полковника Пінчона здійняв тоді чимало галасу. Народилося безліч різних чуток — деякі з них, доволі туманні, дійшли й до наших днів — про те, що за всіма ознаками господар помер насильницькою смертю, що на його горлі були помічені сліди пальців, а на зім’ятих манжетах — відбиток кривавої руки, його гостра борода була скуйовджена, ніби хтось, міцно схопивши, смикав її. Поширилися також звістки, що ґратчасте вікно біля фотеля полковника було відчинене, а всього за п’ять хвилин до фатального викриття хтось помітив людську постать, яка перелазила через садову огорожу позаду будинку. Проте було б безглуздо зважати на такого штибу історії, що неодмінно виникають навколо будь-якої подібної події, і які іноді переживають цілі століття, подібно до грибів-поганців, що вказують на місце, де звалився й усох стовбур дерева, давно вже перетворившись на землю.

Що стосується, власне, нас, то ми надаємо їм так само мало віри, як і байці про кістяну руку, яку нібито бачив лейтенант-губернатор на горлі полковника, але яка зникла, коли він ступив кілька кроків уперед кімнатою. Відомо лишень, що кілька лікарів провели тривалу консультацію та запекло сперечалися про мертве тіло. Один, на ім’я Джон Сніппертон — особа, мабуть, дуже важлива — оголосив, якщо тільки ми зрозуміли його медичні вислови, що полковник помер від апоплексії. Кожен із його товаришів пропонував власну гіпотезу, більш-менш правдоподібну, але всі вони вдягали свої думки в такі темні, загадкові фрази, які мали звести з розуму їх невченого споживача. Дуже тямущі люди дослідили тіло для кримінального суду й дійшли висновку, за яким можна було збагнути: «Помер раптово».

Справді, важко припускати, щоб тут була серйозна підозра в убивстві чи хоча б найменша підстава звинувачувати в злочині якусь сторонню особу. Чин, статки та почесне місце, яке посідав небіжчик у суспільстві, були достатніми спонуканнями для проведення найсуворішого слідства. Та позаяк документи не повідомляють про жодне слідство, можна подумати, що нічого подібного не влаштовували. Переказ, що часто зберігає істину, забуту історією, але ще частіше передає нам безглузді версії, які за старих часів правили біля домашнього вогнища, а тепер їх повідомляють газети, вказав на суперечності у свідченнях.

У надгробному слові, надрукованому опісля й уцілілому донині, поважний пан Гіґґінсон між згадками про щасливі земні мандрівки свого сановитого парафіянина повідав про тиху та вчасну смерть. Небіжчик виконав усі свої обов’язки: його юне потомство й прийдешній рід були потверджені ним на непорушній підставі й поселені під надійним дахом на цілі століття, — який іще залишався найвищий щабель для цього добродія, крім остаточного кроку із землі в золоту небесну браму? Немає сумнівів, що благочестивий проповідник не сказав би таких слів, якби підозрював, що полковника переселила в кращий світ рука вбивці.

Родина полковника Пінчона в епоху його смерті, либонь, була так забезпечена на майбутнє, як тільки це можливо за мінливості всіх людських справ. Дуже природно було припустити, що з часом цей добробут радше збільшиться, ніж занепаде. Його син і спадкоємець не лише вступив у безпосереднє володіння багатим маєтком, а й завдяки одному контракту з індіанцями, підтвердженого згодом загальними зборами директорів, мав претензію на широкий, ще не досліджений простір східних земель. Ці маєтки — їх сливе можна було назвати так — становили більшість так званого графства Вальдо в штаті Мен і перевершували обсягом землі герцогства в Європі. Коли непрохідні ліси поступляться місцем — як це й має неминуче статися, хоч, можливо, через багато сотень років — золотим жнивам, тоді вони стануть для нащадків полковника Пінчона джерелом незліченного багатства. Якби полковник пожив ще хоча б тиждень, то, можливо, своїм політичним значенням і міцними зв’язками в Америці й Англії встиг би підготувати все, що було потрібно для повного успіху в його претензіях. Однак, попри промовисте слово доброго пана Гіґґінсона з нагоди смерті полковника Пінчона, це була єдина справа, яку небіжчик — за всієї своєї передбачливості та розуму — не міг реалізувати остаточно. Щодо майбутнього цих земель, він, безперечно, помер надто рано. Його синові не лише бракувало високого місця, яке посідав у суспільстві батько, а й здібностей і сили характеру, щоб обійняти це місце. Тому він не міг ні в чому встигнути через свій особистий вплив на справи, а проста справедливість чи законність були зовсім не такими очевидними після смерті полковника, як за його життя. З ланцюга доказів була втрачена одна ланка — всього одна, але її ніде не можна було тепер знайти.

Проте Пінчони, не лише спочатку, а й у різні епохи всього наступного століття відстоювали свою власність. Минуло вже багато років, як права полковника були забуті, а Пінчони все ще звірялися з його старою мапою, накресленою ще тоді, коли графство Вальдо було непрохідною пустелею. На ній старовинний землемір зобразив лише ліси, озера та річки, там позначали розчищені простори, креслили села та міста й обчислювали прогресивно зрослу цінність території.

Утім, у кожному поколінні роду Пінчонів з’являлася якась особистість, обдарована частиною твердого, проникливого розуму та практичної енергії, які так вирізняли старого полковника. Його характер можна було вивчати в усій низхідній лінії нащадків із такою самою точністю, ніби сам він, трохи пом’якшений, інколи знову з’являвся на землі. Уже під час занепаду роду Пінчонів через дві-три епохи, коли їхні спадкові властивості проявилися в усій яскравості, міські кумасі шепотіли між собою: «Знову з’явився старий Пінчон! Тепер Сім башточок засяють знову!»

Від батька до сина всі Пінчони були прив’язані до родового будинку з неймовірною постійністю. Утім, різні причини та різні враження, надто неясні для викладу на папері, змушують автора думати, що багато хто — якщо не більша частина спадкових власників цього маєтку — бентежилися сумнівами щодо свого володіння ним. Про законність володіння тут не могло бути й мови, але тінь старенького Метью Моула — від його страти аж дотепер — важко лягала на совість кожного Пінчона.

Ми вже сказали, що не беремося простежити, подію за подією, всю історію Пінчонів у її безперервному зв’язку з Будинком із сімома башточками, не беремося також зображати в магічних кольорах, як старість і неміч нависли над самим будинком. Що ж стосується життя всередині цієї поважної будівлі, то в одній із кімнат завжди висіло велике, каламутне свічадо й, за переказом, утримувало у своїй глибині всі образи, які коли-небудь відображалися в ньому, — образи самого полковника й безлічі його нащадків. Деякі з них були в старовинному дитячому одязі, інші — у барвах жіночої краси, або в мужній молодості, або в сивині похмурої старості. Якби таємниця цього дзеркала була в нашому розпорядженні, нам було б варто сісти навпроти нього й переносити його образи на свої сторінки.

Та переказ, якому важко знайти якусь підставу, свідчить, що нащадки Метью Моула теж мали якийсь зв’язок із таїною дзеркала й могли за допомогою якоїсь месмеричної процедури наповнити всю його внутрішню ділянку покійними Пінчонами — не в тому вигляді, в якому вони являлися людям, не в їхні кращі та найщасливіші години, а в кризу найжорстокішої життєвої прикрості. Народна уява довго була зайнята справою старого пуританина Пінчона й чаклуна Моула — згадували пророцтво з ешафота, додаючи до нього різні подробиці, і якщо в когось із Пінчонів траплялося всього лиш деренчання в горлі, то вже його сусіда був готовий шепнути іншому на вухо напівжартома й напівсерйозно: «Він мучиться кров’ю Моулів!» Раптова смерть одного з Пінчонів років сто тому, за обставин, що нагадували кінець полковника, була сприйнята за підтвердження справедливості загальної думки на цю тему. Понад те, неприємною та зловісною здавалася й та обставина, що зображення полковника Пінчона — на виконання, як казали, його духівниці — залишалося неторканим на стіні тієї кімнати, де він спустив дух. Ці суворі невблаганні риси, здавалося, символізували сумну долю будинку.

Утім, Пінчони існували більш ніж півтора століття, піддаючись, либонь, меншим лихам, ніж більшість інших сучасних їм фамілій Нової Англії. Вирізняючись властивими лише їм особливостями, вони, попри це, були відображенням характеру невеликого товариства, серед якого жили. Їхнє рідне місто було відоме своїми поміркованими, скромними, порядними й прихильними до домівки мешканцями, так само як і обмеженістю їхніх почуттів, зате треба зізнатися, що в ньому зустрічалися такі дивні особистості та незвичайні пригоди, про які навряд чи доводилося вам бачити й чути деінде.

Під час війни з Англією Пінчони тієї епохи, підтримуючи бік короля, чкурнули з батьківщини, але потім з’явилися знову, щоб урятувати від конфіскації Будинок із сімома башточками. Упродовж останніх сімдесяти років найпрекрасніша подія в сімейній хроніці Пінчонів була водночас і найтяжчим лихом, якого коли-небудь зазнав їхній рід, а саме: насильницька смерть — принаймні так про неї думали — одного з членів родини від руки другого. Деякі обставини цієї жахливої події рішуче змушували вважати вбивцею небожа покійного Пінчона. Молодика допитали та звинуватили в злочині, проте свідчення не були цілком переконливими, тож у душі суддів залишився таємний сумнів або один з аргументів обвинуваченого — його знатність та великі зв’язки — мав більше ваги, тож смертний вирок змінили довічним ув’язненням. Ця сумна подія сталася років за тридцять до того, коли починається дія нашої історії. Останнім часом ширилися чутки (яким вірили небагато людей і які жваво цікавили хіба що когось одного чи двох), що нібито цей, давно похований в’язень із тієї чи тієї причини повернувся в цей світ зі своєї могили.

До речі, варто сказати кілька слів про жертву цього тепер майже забутого вбивства. Це був старий парубок, який мав великий капітал, незалежно від будинку та статків, що залишилися від старовинного маєтку Пінчонів. Маючи ексцентричний і меланхолійний характер, люблячи копирсатися в старих рукописах і слухати старовинні перекази, він, як запевняють люди, дійшов висновку, що чаклун Метью Моул позбувся життя та майна цілком несправедливо. Коли він у цьому переконався, як стверджували ті, хто його знав ближче за інших, то рішуче намірився віддати Будинок із сімома башточками представнику потомства Метью Моула, і тільки тривога, збурена між його ріднею однією лише здогадкою про таку думку старого, завадила йому втілити цей намір у життя. Він не встиг закінчити цю справу, та після його смерті залишилося побоювання, чи не існує десь його духовний заповіт, про складання якого намагалися попередити за його життя. Після смерті старого обійстя разом із більшістю інших багатств дісталися у спадок його найближчому законному родичу.

Це був небіж, двоюрідний брат молодика, звинуваченого в убивстві дядька. Новий спадкоємець до самого свого вступу у власність маєтком був неабияким гульвісою, однак тепер виправився і став найповажнішим членом суспільства. Він і справді виявив у собі багато звичок полковника Пінчона й досяг більшого значення у світі, ніж будь-хто з його роду з часів старого пуританина. Зайнявшись у другій порі молодості вивченням законів і, відчуваючи природну схильність до цивільної служби, він тривалий час працював у якійсь другорядній установі, і це нарешті надало йому довічно важливе звання судді. Крім цього, він полюбив політику й двічі засідав у Конгресі. Незалежно від того, що він репрезентував в обох ланках законодавства Сполучених Штатів, суддя Пінчон безперечно був окрасою свого роду. Він збудував собі сільський будинок за кілька миль від рідного міста й жив у ньому весь час, що йому залишався після службових справ, у гостинному спілкуванні та чеснотах, властивих християнинові, доброму громадянину та джентльмену.

Проте з Пінчонів залишалися живими небагато людей, які могли скористатися плодами добробуту судді. Щодо природного збільшення покоління відбулося мало успіхів. Радше можна сказати, що воно вимерло, ніж примножилося. Членами фамілії нині були сам суддя і його єдиний син, що подорожував Європою, вже тридцятирічний в’язень, про якого ми згадували вище, і його сестра, яка жила надзвичайно усамітненим життям у Будинку із сімома башточками, що дістався їй у довічне володіння за заповітом старого парубка. Її вважали цілком злиденною, і вона, далебі, сама обрала собі такий жереб, хоч її кузен суддя не раз пропонував їй усі зручності життя або в старому будинку, або у своєму новому житлі. Нарешті, остання й наймолодша представниця Пінчонів — молоденька сільська дівчина років сімнадцяти, донька іншого кузена судді, одруженого з молодою незнатною й бідною жінкою, який рано помер за тяжких обставин. Його вдова нещодавно вийшла заміж удруге.

Що стосується потомства Метью Моула, то воно вважалося вже вимерлим дощенту. Утім, після загальної помилки щодо чаклунства Моула, його нащадки ще довго жили в місті, де їхній предок прийняв смерть. З усього видно, що це був народ спокійний, чесний і виважений, і ні окремі особи, ні громада не помічали в ньому жодної злості за завдану образу. Якщо ж біля домашнього вогнища Моулів і переходили від батька до сина спогади про долю гаданого чарівника й утрату їхньої спадщини, то вороже почуття, збуджене цими спогадами, не відбивалося в жодному їхньому вчинку й зроду не висловлювалося відкрито. Не дивно було б, якби вони й зовсім перестали згадувати, що Будинок із сімома башточками стояв на ґрунті, що належав їхньому пращуру. Моули приховували своє невдоволення в глибині душі. Вони постійно мали боротися з бідністю, постійно належали до класу простолюду, здобували собі мізерні кошти працею своїх рук, гарували на пристанях або плавали морями, найнявшись матросами, жили то в одному, то в другому кінці міста в найманих халупах і під кінець життя переселялися в притулок, як в оселю для старості. Нарешті, після довгого блукання вздовж і впоперек своєї життєвої нікчемності, вони канули в небуття й зникли навіки, що, утім, рано чи пізно стається з кожним. Упродовж останніх тридцяти років ні в міських актах, ні на могильних каменях, ні в народних переписах, ні в спогадах приватних осіб — ніде не з’являлося жодного сліду нащадків Метью Моула. Можливо, його нащадки й існують десь, але в цьому місці дрібна течія його роду, яку ми простежили до такої глибокої старовини, перестала протікати зовнішнім потоком.

Та поки не зникли представники роду Моулів, вони відрізнялися від інших людей — не різко, не рисою, що впадала в очі кожному, коли легше відчувати, ніж висловити їхню відмінність, а спадково обережним характером. Їхні приятелі, або принаймні ті, хто бажали бути їхніми друзями, — переконувалися, що Моули були обведені чарівним колом, всередину якого, за всієї їхньої зовнішньої відвертості та приязності, ніхто сторонній не міг проникнути. Можливо, ця невизначена особливість їхнього характеру, віддаливши їх від людської допомоги, постійно й тримала всіх у такій низькій замученості. Вона, поза сумнівом, підтримувала й підтверджувала щодо них почуття забобонного страху, з яким містяни, навіть уже протверезівши від фанатизму, споглядали на все, що нагадувало їм уявного чаклуна, — такий сумний залишив він їм спадок! Мантія, або, краще сказати, обірваний коц Метью Моула накрив його дітей: на думку містян, вони успадковували його таємничі знання. І не один громадянин був впевнений, що голова їхнього роду обдарований дивною силою. Особливо їм приписували дар каламутити сон своїх ближніх.

Нам залишається написати про ще одну-дві властивості Будинку із сімома башточками в його найближчому до нашого часу вигляді, і наш вступ буде завершений. Вулицю, на якій височать його поважні шпилі, давно вже перестали вважати найкращою частиною міста, тож хоч стара будівля й була оточена новими будинками, проте всі вони були здебільшого невеликі, збудовані тільки з дерева й позначені, так би мовити, мозольною одноманітністю життя простолюду. Що ж стосується стародавньої будівлі — театру нашої драми, то його дубовий зруб, дошки, гниль, тиньк, що помалу обсипається, і величезний комин посеред покрівлі насправді становлять тільки малу його частину. У його стінах люди зазнали стількох різноманітних ситуацій, у ньому стільки страждали, а іноді й раділи, що й саме дерево наче просочилося такими відчуттями. Цей будинок у наших очах є величезним серцем зі своїм самостійним життям, зі своїми приємними та похмурими спогадами.

Виступ другого поверху надавав будинку такого вигляду, що було неможливо пройти повз нього, не подумавши, що він містить у собі море таємниць і розважує над якоюсь повістю, сповненою незвичайних пригод. Перед ним, на самому краю немощеного тротуару, росте в’яз Пінчона, який у порівнянні з деревами, які ми зазвичай зустрічаємо, може назватися велетнем. Його посадив праправнук першого Пінчона, і хоч йому тепер років вісімдесят, а може, й сто, він лише допіру досягнув сильної й міцної змужнілості та відкидає свою тінь від краю до краю вулиці; він піднявся навіть над сімома башточками й теліпає по всій почорнілій покрівлі будинку своїм густим листям. Цей в’яз надає краси старому будинку й робить його частиною природи.

Вулиця в останні сорок років була значно розширена в порівнянні з колишньою, тож тепер передовий фронтон опинився якраз на її межі. Обабіч тягнеться сливе зруйнована дерев’яна огорожа, що складається з прозорих ґрат, крізь які видно зелене подвір’я, а по кутках біля будівлі росте в незвичайному достатку очерет, листя якого, без перебільшення сказати, — довжиною у два або три фути. Позаду будинку тягнеться сад, колись, вочевидь, великий, але тепер стиснутий іншими огорожами чи будинками та різними спорудами іншої вулиці. Було б недоглядом, маловажливим, звісно, однак непробачним, якби ми забули згадати ще й про зелений мох, який давно вже вкоренився на виступах вікон і на схилах покрівлі. Не можна також не звернути увагу читача на купи — не очерету, а високого квіткового чагарнику, що виріс неподалік від комина, — у кутку між двома шпилями. Ці квіти були названі Букетом Аліси. Якась Аліса Пінчон, за переказами, посіяла там для забави насіння, і коли пилюка, що набилася в щілини згнилого гонта, утворила на покрівлі шар ґрунту, з насіння помалу виріс цілий кущ квітів. На той час Аліса вже давно лежала в могилі. Як би, втім, не потрапили туди ці квіти, тільки сумно й водночас приємно спостерігати, як природа привласнила собі цей спорожнілий старий будинок Пінчонів.

Є ще одна дуже важлива риса, яку не можна залишити без уваги, але яка — цього ми дуже побоюємося — може зашкодити всьому цьому мальовничому та романтичному враженню, яке ми намагалися справити на читача цим солідним будинком. У передовому шпилі, як ми називаємо вузько загострені догори башточки, під навислим чолом другого поверху, виходили просто на вулицю двері, горизонтально розділені посередині, з вікном у їхньому горішньому відтинку, які часто можна бачити в будинках старовинної споруди. Ці двері дуже допікали теперішній мешканці великого будинку Пінчонів, так само як і деяким її попередникам. Неприємно згадувати такий делікатний момент, але позаяк читачеві потрібно знати цю таємницю, то нехай він має на увазі, що років сто тому тодішній представник Пінчонів опинився в кепських фінансових обставинах. Цей пан, який називав себе джентльменом, був мало не якийсь самозванець, бо замість того, щоб шукати служби в короля або в його губернатора чи клопотатися про власні землі, не знайшов кращого шляху до виправлення фінансової ситуації, як прорубати двері в стіні свого спадкового житла. У купців достоту існувала звичка складати товари та здійснювати торгівлю у своїх оселях, але в торгових операціях цього представника старих Пінчонів було щось дріб’язкове. Сусіди тлумачили, що він власними руками, які не були прибрані манжетами, давав решту з шилінга й перекидав два півпенні, щоб переконатися, чи той не фальшивий. Нема чого й доводити, що в його жилах текла, мабуть, кров якогось дрібного гендляра.

Після його смерті двері крамниці негайно зачинили на гачки, встановили засуви, притиснули болтами й до самого моменту, коли починається наша історія, мабуть, жодного разу не відчиняли. Стара ляда, полиці й інший інтер’єр крамнички дріб’язків залишилися в тому самому вигляді, як було за господаря. Дехто навіть стверджував, що покійний крамар у білій перуці, полинялому оксамитовому каптані, у фартуху, підв’язаному навколо пояса, і в дбайливо відгорнутих манжетах, щоночі — це було видно крізь щілини в одвірку дверей крамниці — копирсався у своєму власному «я» або перегортав списані аркуші нотатника. Судячи з виразу невимовного горя на його обличчі, можна було подумати, що той засуджений цілу вічність зводити свої рахунки, але їх йому ніколи не звести.

Тепер можемо розпочати нашу повість.

Розділ II. Вікно крамнички дріб’язків

Залишалося ще з пів години до сходу сонця, коли Гепсиба Пінчон — не хочемо казати «прокинулася», бо сумнівно чи склепила бідна леді повіки протягом короткої літньої ночі, — але принаймні піднялася зі свого самотнього ліжка й почала одягатися. Ми далекі від непристойного бажання бути навіть уявно під час туалету самотньої леді. Тому наша історія має дочекатися панни Гепсиби на порозі її кімнати. А ми дозволимо собі до того часу згадати про кілька важких зітхань, які вилетіли з її грудей, не виявляючи в жінці ні зусилля приховати їхню сумну глибину, ні прагнення зменшити їхню звучність, адже їх ніхто не міг чути, крім такого слухача, як ми.

Стара панна жила сама в старому будинку — сама, крім одного гідного поваги доброзичливого художника-дагеротипіста, який уже три місяці займав приміщення у віддаленій башточці — майже окремому будинку із защіпками, болтами та дубовими засувами біля всіх суміжних дверей, тож тужливі зітхання бідної панни Гепсиби туди не долітали. Не долітали вони й до вуха якогось іншого смертного, проте на віддаленому небі було чути молитву, яку то вимовляли пошепки, то супроводжували зітханням, то приховували в тяжкому мовчанні, що постійно волало про божественну підтримку цього дня. Було очевидно, що цей день приготував для панни Гепсиби більше випробування, ніж будь-який інший. Бо впродовж майже чверті століття вона жила в суворому усамітненні, не беручи жодної участі у справах життя, що її оточувало, так само як і в потребах суспільства та зв’язках із ним.

Стара панна закінчила свою молитву. Тепер вона вже поважно переступить через поріг нашої повісті? Ні, вона ще нескоро з’явиться. Спершу висуне кожну шухлядку у величезному, старомодному секретері; це буде зроблено не без зусиль і вчинить скрип, що роздирає вуха. Потім вона засуне їх із тими ж приголомшливими для нервів звуками. Ось чути шелестіння щільної шовкової матерії, чути кроки туди й сюди кімнатою. Ми здогадуємося, що панна Гепсиба тепер стала на крісло, щоб зручніше оглянути в овальному туалетному дзеркалі, що висить у різьбленій дерев’яній рамі, усю себе. Справді, хто б таке підозрював! Чи можливо витрачати дорогий ранковий час на вбрання та прикрашання своєї старої особи, яка ніколи не виходить із дому, до якої ніхто не зазирає і з якою, за всіх її туалетних турбот, не можна вчинити милосердніше, ніж кинувши погляд в інший бік?

Ось вона майже готова. Пробачмо їй ще одну павзу — вона була зроблена для єдиного почуття, або, краще сказати, для сильної пристрасті її життя, бо туга й самота розпалили й зосередили його в ній. Ми чуємо оберт ключа в невеликому замку; вона відчинила потаємну скриньку в письмовому столі й, імовірно, глипає на мініатюру, написану майстерним пензлем Мальбона, що представляє обличчя, гідне такого витонченого пензля. Нам пощастило побачити цей портрет. Це було зображення юнака в шовковому старомодному шлафроці, багата м’якість якого дуже пасувала до цього замріяного обличчя з його повними, ніжними губами й чарівними очима, які, здавалося, виявляли в оригіналі не так здатність мислити, як схильність до ніжного й пристрасного хвилювання серця. Про те, кому належали такі риси, ми не маємо жодного права розказувати, ми тільки хочемо, щоб він пройшов легко важкою дорогою життя й був на ній щасливий. Чи не був він колись шанувальником панни Гепсиби? Ні! У неї зроду не було шанувальників — бідолаха, куди їй! Вона навіть не знала з власного досвіду, що означає слово «кохання». Проте її неослабна віра в оригінал цього портрета, її вічно свіжа пам’ять про нього, її постійна відданість йому були єдиною поживою, якою жило її серце.

Вона, либонь, поклала мініатюру в шухляду й знову стоїть перед свічадом. Утирає сльози. Ще кілька кроків назад і вперед і, нарешті, з іншим жалібним зітханням, подібним до пориву холодного, вогкого вітру з випадково відчинених дверей довго замкненого підвалу, панна Гепсиба Пінчон прямує до нас! Вона виходить у темний, почорнілий від часу коридор — висока постать у чорній шовковій сукні з довгою вузькою талією — і шукає дорогу на сходи, як короткозора, що й було насправді.

Тим часом сонце, не з’являючись ще на обрії, підіймалося ближче й ближче до краю. Легкі хмари, пливучи високо над ним, уже увібрали в себе частинку його первісного світла й відбиваються його золотим блиском на вікнах усієї вулиці, не забуваючи й про Будинок із сімома башточками, який весело зустрічає схід сонця — скільки разів він уже його бачив! Відображене сонячне сяйво допомагає нам розглянути дуже ясно влаштування кімнати, в яку, спустившись сходами, увійшла Гепсиба. Кімната доволі низька, з кроквами під стелею, її стіни оббиті потемнілим дерев’яним різьбленням, у ній стоїть величезна піч із мальованими кахлями. На підлозі розстелений килим, колись багато витканий, а нині такий зношений і полинялий, що його раніше яскраві фігури перетворилися на плями невизначеного кольору.

Тут стоять два столи: один — надзвичайно складний, що нагадує своїми незліченими ніжками стоногу; другий, власне чайний стіл, зроблений набагато витонченішим і має лише чотири високі й легкі ніжки, мабуть, такі хиткі, що сливе неймовірно, як може триматися на них цей чайний столик із такого давнього часу. Навколо кімнати розставлені пів тузина крісел, прямих, твердих і так майстерно пристосованих до незручного розташування в них людини, що навіть дивитись на них боляче. Виняток становить лише дуже стародавній дубовий фотель із високою спинкою, вкритою вправним різьбленням, і з просторою глибиною між бильцями, яка своїм об’ємом опускається в них за нестачі художніх вигинів, якими забезпечені новітні фотелі.

З окрас кімнати вкажемо лише на дві, якщо можна їх так назвати. Одна — це мапа власності Пінчонів у Східній Америці, накреслена рукою якогось майстерного старовинного топографа й грубо розмальована зображеннями індіанців і диких звірів, серед яких поміщений навіть лев, бо природна історія країни була відомою тоді не більше за її географію, а географічні відомості про неї складалися з найфантастичніших безглуздостей. Друга окраса — портрет старого полковника Пінчона у дві третини зросту. Це грубі риси пуританина в шишаку, з мереживною фрезою на шиї та сріблястою бородою; в одній руці він тримає Біблію, а в другій — залізне руків’я шпаги. Ця остання приналежність його особи, зображена художником вдаліше за інші, впадає в очі насамперед.

Увійшовши до кімнати, панна Гепсиба Пінчон опинилася віч-на-віч із цим портретом і глипала на нього з якоюсь особливою похмурістю, з якимось дивним вигином брів, який людина, незнайома з нею, либонь, витлумачила б як вираз гіркої досади та ненависті. Насправді не було нічого такого; по суті, вона відчувала повагу до зображення старого пуританина, на яку тільки й була здатна віддалена від нього кількома поколіннями спорідненості літня панна. Цей її відразливий і насуплений вигляд був невинним наслідком її короткозорості та прагненням зосередити силу зору так, щоб предмет споглядання уявився їй в ясних обрисах замість невизначеного образу.

Зупинімося на хвилину на цьому нещасному виразі очей бідної Гепсиби, її суворість — як несправедливо вважав у своїх висновках про неї світ або та його частина, якій випадково вдавалося спіймати її погляд у вікні, — дуже багато їй шкодила, бо суспільна думка приписувала жінці характер сердитої старої панни. Цілком імовірно також, що часто вона й сама, видивляючись у каламутне дзеркало й завжди зустрічаючи в його чарівному просторі свої насуплені брови, тлумачила вираз свого обличчя майже так само несправедливо, як інші. «Яка я сьогодні похмура!» — шепотіла жінка, як гадаю, сама до себе, і нарешті помалу бідолаха переконалася, що їй уже на роду записано бути такою насупленою істотою. Тим часом серце старої панни ніколи не похмурніло. Воно було від природи ніжним, чутливим, часто схильним до невеликих хвилювань і трепету. Усі ці властивості воно мало досі, хоч обличчя стало суворим і навіть злим. Найрізкіші пориви цього серця були лише дією найгарячіших його почуттів.

Проте ми все-таки зі страхом зволікаємо біля входу в нашу історію. А все тому, що нам дуже непросто описувати те, що зараз робитиме панна Гепсиба Пінчон.

Як уже було сказано, на нижньому поверсі башточки, зверненої до вулиці, один її предок років сто тому влаштував крамничку. Відтоді як старий джентльмен облишив свою торгівлю й заснув вічним сном під віком труни, не лише двері до крамнички, а і її внутрішній устрій не зазнав жодного перероблення. Віковий пил ліг грубим шаром на полицях і ляді, наповнив почасти чаші терезів, ніби й він вартував того, щоб його зважували, набився в напіввідчинену скриньку під лядою, де досі лежала одна фальшива шестипенсова монета, що вартувала навіть менше, ніж будь-яка мідна. Крамниця була достеменно в такому самому вигляді, як і в часи далекого дитинства Гепсиби, коли в цьому занедбаному закутку будинку вона та її брат грали в піжмурки.

Та нині, хоч вікно крамнички все ще було щільно затулене фіранкою від поглядів перехожих, у ній відбулися значні зміни. Широкі важкі фестони павутиння, улаштування яких вартувало постійних зусиль численним поколінням павуків, були старанно зметені зі стелі, ляда та полиці ретельно протерті, а підлога, крім того, ще й посипана свіжим піском. Потемнілі терези також мали ознаки старанного відновлення, марними тільки були зусилля відчистити іржу, що наскрізь в’їлася в метал.

У старій крамничці дріб’язків тепер було достатньо різних товарів. Цікаве око, яке б захотіло розглянути їх, зазирнувши за ляду, побачило б там барило, навіть два чи три барильця, в одному з яких містилося борошно, у другому — яблука, а в третьому, можливо, рис. Тут також стояла чотирикутна соснова скриня з брусками мила, а друга, така сама, — із лоївками десяток на фунт. Невеликий запас темного цукру, боби, сухий горох та інші дешеві предмети торгівлі, на які був постійний попит, становили основу запасів крамнички.

Можна було б забобонно подумати, що все це вціліло ще з часів старого крамаря Пінчона, та тільки багато предметів були такої якості та вигляду, що навряд чи їх можна було б віднести до його часу. Приміром, тут була цукеркова скляна ваза з «гібралтарськими кременями» — не зі справжніми уламками фундаменту славетної фортеці, а зі шматками солодкого льодяника, гарно загорнутими в папірці. Крім того, відомий усім американським дітям паяц Джим-Кро з пряника виготовляв тут свої дива. Загін свинцевих драгунів галопував уздовж однієї полиці, до того ж в одностроях нового крою; тут же було й кілька цукрових фігурок, дуже мало схожих на людей якоїсь епохи, проте, вони все-таки більше нагадували моду нашого часу, ніж старовини. Та особливо впадала в око своєю новизною пачка фосфорних сірників, раптове займання яких за старих часів приписували впливу нечистої сили.

Одне слово, з усього було видно, що той, хто навів лад у крамничці пана Пінчона, про яку давно вже забули, був готовий відновити торгові стосунки покійника з новим поколінням покупців. Хто б міг бути цим сміливим аферистом? І навіщо він з усіх місць у світі вибрав для своїх торгових операцій Будинок із сімома башточками?

Повернімося ж за поясненням до старої панни. Вона нарешті відвела свій погляд від похмурої фізії портрета полковника, знову зітхнула — її груди цього ранку були справжньою печерою Еола[1], — пройшла кімнатою навшпиньки, як це дуже звично у старих панн, пробралася далі суміжним коридором і відчинила двері, описані нами так докладно. Виступ горішнього поверху й ще густіша тінь в’яза Пінчона, який стояв сливе просто навпроти цього шпиля, до того згущали тут темряву, що ранкове напівсвітло в крамничці було схожим на сутінки. Панна Гепсиба ще раз зітхнула від глибини душі та зволікала з хвилину на порозі, вдивляючись у вікно з насупленими від короткозорості бровами, ніби перед нею стояв якийсь ворог, і раптом пурхнула в крамничку: її квапливість і гальванічна швидкість рухів неабияк вражали.

З нервовим неспокоєм, можна навіть сказати, несамовито, вона взялася впорядковувати різні дитячі іграшки й інші дрібниці на полицях і на вікні крамнички. Ця, одягнена в чорне, блідолиця панна була наділена глибоко трагічним характером, який різко суперечив дріб’язковості її зусиль. Дивна аномалія: худорлява, сумна жінка бере до рук дитячу іграшку — дивно, як ця іграшка не зникає від одного її дотику! Чи не жалюгідна думка — мордувати свій розум тим, як спокусити хлопчаків своїми приманками? А тим часом саме такою була мета комерсантки. Ось вона виставляє у вікні пряничного слона, але її рука так тремтить, що слон падає на підлогу, втрачає три ноги та хобот; тепер він уже не слон, а просто кілька шматків черствого пряника. Потім господиня перекидає слоїк із мармуровими кульками. Вони всі покотилися в різні боки, ніби ворожа сила гнала кожну кульку в темні закутки крамнички. Коли Гепсиба стає на коліна для пошуків кульок, що розкотилися, ми відчайдушно відчуваємо, що до нашого серця підступають сльози співчуття. Ця жінка сповнена реального сумного інтересу, який тільки трапляється нам помічати в комусь серед метушні життя, і якщо не змусимо читача це відчути, то винні будемо таки ми, а не предмет нашої розповіді.

У бідолашній зріла важка криза. Леді, з колиски вихована в поняттях про свою важливість і багатство, з колиски впевнена в хибній думці, що соромно такій шляхетній особі працювати для прожитку, ця леді після шістдесятирічної боротьби з коштами, що виснажуються дедалі швидше, була нарешті змушена зійти з п’єдесталу власної пихи. Бідність, що гналася за нею по п’ятах усе життя, нарешті її наздогнала. Вона має заробляти собі на хліб насущний або померти!

Відкрити крамничку дріб’язків було практично єдиним засобом для існування кожної жінки в обставинах нашої нещасної самітниці. За своєї короткозорості, зі своїми тремтячими пальцями, негнучкими й водночас зніженими, вона не могла стати швачкою, хоч років п’ятдесят тому її шитво було взірцем жіночих прикрас. Часто їй спадало на гадку відкрити школу для маленьких дітей, і якось вона навіть узялася перечитувати свої давні уроки в «Новому англійському букварі» із наміром приготуватися до посади наставниці. Але любов до дітей, що зроду не була надто живим почуттям у серці Гепсиби, тепер притупилася дужче, ніж колись, якщо не згасла навіки. З вікна кімнати вона спостерігала за сусідськими дітьми й сумнівалася, що була здатна витримувати близьке з ними знайомство. Крім того, у наш час і сама абетка стала такою філософською наукою, що не можна вже її вивчати, тицяючи вказівкою від букви до букви. Теперішня дитина радше навчила б панну Гепсибу, ніж стара Гепсиба навчила б дитину.

Тож після багатьох завмирань серця від думки вступити в неприємне зіткнення зі світом, від якого вона так довго трималася віддалік, бідолаха нарешті згадала про старовинне вікно крамнички, про іржаві терези та запилюжену ляду. Вона б зволікала ще довше, але одна обставина, ще невідома читачеві, пришвидшила її рішучість. Жінка сумно залагодила свої приготування, і підприємство нарешті відчинилося. Не можна навіть сказати, щоб вона могла скаржитися на дивовижну особливість своєї долі, бо в рідному місті старої панни можна вказати на кілька подібних крамничок. Деякі з них відчинили в таких самих старовинних житлах, як і Будинок із сімома башточками, а в одній або навіть у двох шляхетні бабусі, які збідніли, репрезентують за лядою такий самий похмурий образ, як і панна Гепсиба Пінчон.

Не можна було надалі відкладати неминучу хвилину. Сонце кралося вже фронтоном протилежного будинку; його відбиті шибками промені, пробиваючись крізь гілки в’яза, раніше освітлювали нутрощі крамнички. Місто прокидалося. Тачка пекаря вже стукотіла бруківкою, проганяючи останні рештки нічної тиші безладним брязканням своїх дзвіночків. Молочар розвозив від дверей до дверей набіл, а вдалині за рогом чувся пронизливий свисток рибалки. Жодна з цих ознак пробудження міста не вислизнула від уваги Гепсиби. Фатальна хвилина настала. Відкладати відкриття означало б страждати далі. Їй треба було всього лише відкинути залізний засув дверей крамники, щоб кожний перехожий міг вільно увійти, якщо йому сподобається щось із виставлених у вітрині предметів.

Нарешті Гепсиба здійснила й цей останній подвиг. Стук засува вразив її збуджені нерви, як найдивніший гуркіт. Тоді ніби між жінкою та світом звалилася остання перешкода й потік лиха був готовий ринути в її двері. Вона чкурнула у внутрішню кімнату, кинулась у фотель предків і заридала.

Бідолашна Гепсиба! Як важко письменникові, який хоче зобразити правдивими рисами й фарбами натуру в її різних станах та обставинах, адже так багато нікчемного має бути неодмінно примішано до найчистішого пафосу, що надає йому життя! Яку, до прикладу, трагічну гідність можна надати такій сцені? Яким чином опоетизувати нашу історію, коли ми змушені виводити на сцену як головну дійову особу не молоду, чарівну жінку, навіть не разючі залишки краси, зруйнованої прикрощами, а висхлу, жовто-бліду, схожу на руїну панну в старомодній шовковій сукні та з якимось дивним тюрбаном на голові! Навіть її обличчя, не потворне до романтичності, впадає в очі лише насупленими від короткозорості бровами, і, нарешті, випробування її життя полягає в тому, що після шістдесятирічного життя жінка вважала за потрібне забезпечувати собі існування, відчинивши крамничку дріб’язків.

Якщо ми кинемо погляд на всі героїчні пригоди людського роду, то скрізь відкриємо таку саму, як і тут, суміш чогось справді дріб’язкового з тим, що є найшляхетнішим у радощах і горі. Людське життя складене з мармуру й болотної твані, і без глибокої віри в невимовне небесне кохання ми могли б бачити на залізному обличчі долі лише нічим не пом’якшену суворість. Але так званий поетичний погляд у тому й полягає, щоб розрізняти в цьому хаосі дивно перемішаних стихій красу та велич, що змушені вдягатися у відразливе лахміття.

Розділ III. Перший покупець

Панна Гепсиба Пінчон сиділа в дубовому фотелі, затуливши обличчя руками й віддавшись серцевій зневірі, яку відчув на собі чи не кожен, хто таки наважувався на важливе, але сумнівне підприємництво. Раптом вона була вражена гучним, різким і безладним дзеленчанням дзвіночка. Леді піднялася, бліда, як мрець під час кукурікання півня. Вона була, немов зачарований дух, що слухався дзвінка, як талісмана. Цей дзвіночок, кажучи просто, був прикріплений так, що сталева пружина змушувала його дзеленчати й доповідати у внутрішні покої будинку, що прийшов покупець. Його неприємний відголос (що пролунав нині вперше, можливо, відтоді, як попередник Гепсиби в перуці облишив торгівлю) пробудив у кожному нерві її тіла тривожний струс.

Криза настала! Перший покупець відчинив двері! Не даючи собі часу на іншу думку, жінка кинулася в крамничку. Бліда, дико лупаючи очима, з відчаєм у рухах і виразі обличчя, пильно вдивляючись і, певна річ, суплячись, вона складала враження, що радше очікувала зустріти злодія, що вломився в будинок, ніж була готова стояти, всміхаючись, за лядою й продавати дрібні товари за мідні гроші. Та й справді, звичайний покупець накивав би п’ятами від неї тієї ж миті. Проте в бідному старому серці Гепсиби не було нічого запеклого, в цю хвилину вона не мала в душі жодного гіркого почуття до світла взагалі або до якогось чоловіка чи жінки особливо. Вона хотіла всім добра, але водночас хотіла б розлучитися з усіма навіки й лежати в тихій могилі.

Тим часом новоприбулий стояв у крамничці. З’явившись просто з ранкового світла, він ніби вніс із собою досередини частину його животворної дії. Це був стрункий молодик двадцяти одного чи двох років, з серйозним і надто для його років задумливим виразом обличчя, але водночас з ознаками юнацької жвавості та сили. Ці властивості спостерігалися не лише фізично в його манерах і рухах, а й виявлялися майже негайно в його характері. Темна борода, не надто м’яка, обрамляла його підборіддя, не затуляючи цілком, він також носив невеликі вуса, і ці природні прикраси дуже пасували до смаглявого, різко окресленого обличчя молодика. Щодо вбрання, то воно було дуже простим: літній плащик із дешевої та звичайної матерії, вузькі картаті панталони й солом’яний бриль, зовсім не як у чепуруна. Весь цей костюм жевжик міг купити собі на базарі, та він здавався джентльменом, якщо мав на це якісь причини, за своєю бездоганно чистою й тонкою білизною.

Він зустрів похмурий погляд старої Гепсиби, мабуть, без жодного переляку, як той, хто знайомий уже з нею і знає про її відлюдкуватість.

— А, люба панно Пінчон! — сказав дагеротипіст, бо це був згаданий нами єдиний мешканець Будинку із сімома башточками. — Дуже радий, що ви не покинули свого доброго наміру. Я зайшов тільки для того, щоб від душі побажати вам успіху й дізнатися, чи не можу допомогти вам у ваших подальших справах.

Люди, які перебувають у скрутних і сумних обставинах або в розбраті зі світом, здатні витримувати найжорстокіше поводження і, можливо, черпати в ньому нові сили, та вони відразу знічуються, коли до них проявляють співчуття. Так було з бідною Гепсибою. Коли вона побачила усмішку парубка, що на його задумливому обличчі засяяла з особливою ясністю, почула його лагідний голос, то спершу вибухнула істеричним реготом, а потім заридала.

— Ах, пане Гоулґрейв! — промовила вона, тільки-но отримала здатність говорити. — Мені ніколи з цим не впоратись! Ніколи, ніколи, ніколи! Я б хотіла краще не жити, а лежати в нашому старому родинному гробівці разом із моїми предками, з моїми батьком і матір’ю, моїми сестрами, моїм братом, якому було б приємніше бачити мене там, ніж тут! Світ занадто холодний і жорстокий, а я занадто стара, занадто безсила й занадто безпорадна!

— Повірте, панно Гепсиба, — спокійно завважив гість, — ці почуття перестануть вас бентежити, тільки-но ви пізнаєте перший успіх у ваших справах. Тепер вони неминучі: ви з’явилися у світ із вашого довгого самітництва й населяєте світ мрійливими фігурами; та постривайте, бо самі небавом побачите, що вони так само неприродні, як велетні та людожери в дитячих казках. Для мене найдивніше в житті те, що все в ньому втрачає свою уявну властивість за нашого першого реального дотику. Так само буде з вашими страхами.

— Але ж я жінка! — жалібно заскиглила панна Гепсиба. — Хотіла сказати, леді, але це вже не повернеться.

— То й не треба згадувати про це! — заспокоїв її дагеротипіст. — Забудьте минуле. Так вам стане краще. Розмовляю з вами відверто, моя люба панно Пінчон, ми ж друзі? І вважаю цей день одним із найщасливіших у вашому житті. Сьогодні скінчилася одна епоха та починається наступна. Досі жива кров поступово студилась у ваших жилах від сидіння на самоті в зачарованому колі, а тим часом світ боровся з тією чи тією необхідністю. Тепер у вас проявилося здорове зусилля до досягнення корисної мети, тепер ви свідомо готуєте свої сили, якими б вони не були слабкими, до діяльності. Це вже успіх, успіх для кожного, хто тільки матиме з вами справу! Дозвольте мені отримати задоволення стати першим вашим покупцем. Хочу прогулятися морським берегом, потім повернуся до своєї кімнати й візьмуся за зловживання благословенними променями сонця, які малюють для мене людські обличчя. З мене буде досить на сніданок кількох ось цих сухарів, розмочених у воді. Скільки коштує пів тузина?

— Дозвольте мені не відповідати на це! — зронила Гепсиба зі старовинною величністю, якій меланхолійна усмішка додала певної грації. Вона передала сухарі покупцю, і відмовилася від плати. — Жінка з дому Пінчонів, — сказала вона, — в жодному разі не повинна під своїм дахом приймати грошей за шматок хліба від свого єдиного приятеля!

Гоулґрейв вийшов, залишивши її не в такому обтяжливому, як раніше, сум’ятті почуттів. Та незабаром вона знову повернулася до колишнього стану. Із завмиранням серця Гепсиба дослухалася до кроків ранніх перехожих, які почали з’являтися на вулиці дедалі частіше. Раз чи два кроки ніби зупинялися, незнайомі люди чи сусіди, далебі, розглядали іграшки та дрібні товари, розміщені у вітрині крамнички Гепсиби. А вона страждала: по-перше, від сорому, що сторонні й недоброзичливі очі мають право зазирати в її вікно, що її пригнічувало, а по-друге, від думки, що вікно не було прибране ні так майстерно, ні так привабливо, як могло б бути. Їй здавалося, що все щастя чи нещастя її крамнички залежало від демонстрації різних речей або від заміни кращим яблуком того, яке було в плямах; і ось вона взялася переставляти свої товари, але тут же вирішувала, що від цих дій ставало гірше, ніж раніше, не помічаючи, що це відбувалося лише від її нервозного роздратування та недовірливості, що все виставляє в несприятливому вигляді.

Тим часом біля самих дверей зустрілися двоє майстрів, як можна було виснувати з їхніх грубих голосів. Побалакавши трохи про свої справи, один із них помітив вітрину крамнички й повідомив про це другому.

— Поглянь! — вигукнув він. — Що про це скажеш? І на вулиці Пінчонів влаштували торгівлю!

— Так-так! Зізнаюся, штукенція! — вигукнув інший. — У старому будинку Пінчона й під в’язом Пінчона! Хто б цього очікував? Стара панна Пінчон відкрила крамничку дріб’язків!

— Як гадаєш, Діксі, досягне вона успіху? — поцікавився його приятель. — Гадаю, це не надто зручне місце. Тут за рогом є й інша крамничка.

— Чи досягне? — промовив Діксі з таким виразом, ніби важко було припустити навіть думку про це. — Там де там! Вона така дивна! Я її бачив, коли працював у неї в садочку минулого літа. Будь-хто злякається, якщо тільки надумає торгуватися з нею. Тобто, запевняю, просто немає шансу! Вона страшенно супиться, є причина чи ні... Суцільна агресія.

— Що ж за лихо? — завважив інший добродій. — І я теж скажу: жодного шансу! Тримати крамничку дріб’язків насправді ой як нелегко: тут треба порядкувати з головою, а не іншим місцем. Я це знаю по своїй кишені — моя дружина тримала подібну крамничку три місяці, і замість прибутків зазнала п’ятьох доларів збитків!

— Кепські справи! — відгукнувся Діксі із сумнівом, і приятелі потиснули один одному руки. — Кепські справи!

Важко пояснити причину, та панна Гепсиба в усіх попередніх муках із нагоди своєї торгівлі навряд чи почувалася гірше, ніж від цієї балачки. Свідчення про її похмурий погляд мало для неї жахливе значення: з образу раптом спала оманлива оболонка, і він явився їй у такому вигляді, що забракло духу зиркнути на нього. Жінка була засмучена несприятливим враженням, яке справляла відчинена нею крамничка — предмет такого трепетного для неї інтересу — на публіку в особі цих двох її найближчих представників. Вони тільки глипнули на неї у вітрину, зронили два слова мимохідь, засміялися і, поза всіляким сумнівом, забули про неї, перш ніж повернули за ріг. Пророкування невдачі, зроблене на підставі досвіду, впало на її майже мертву надію так само важко, як падає земля на труну, опущену в могилу. Дружина цього жевжика спробувала тієї ж комерції та зазнала збитків. То як же може самітниця, яка впродовж половини всього життя зовсім недосвідчена в життєвих справах, мріяти про успіх, коли простолюдинка, кмітлива, діяльна, жвава уродженка Нової Англії, втратила п’ять доларів на дріб’язку! Успіх уявлявся бідоласі неможливістю, а надія на нього — безглуздим само- обманом.

Якийсь злий дух, використовуючи всі зусилля, щоб заморочити Гепсибу, розгорнув перед її уявою щось на кшталт панорами, що представляє велике торгове місто, населене купцями. Яка безліч чудових магазинів! Колоніальні товари, іграшки, матерії, зі своїми величезними вітринами, з широкими полицями, з правильним сортуванням товарів, за допомогою яких статки ростуть, як на дріжджах, і ці шляхетні дзеркала в глибині кожної крамниці, що подвоюють їхнє багатство у своїй прозорій глибині! А тим часом, коли з одного боку вулиці було видно їй цей розкішний ринок із безліччю напарфумованих і блискучих купців, які сміються, кланяються і відміряють матерію, з другого — похмурий Будинок із сімома башточками, із застарілою вітриною крамнички під виступом горішнього поверху, і вона сама, у сукні зі щільної шовкової матерії, за лядою, яка супиться на людей, які її оминають! Цей разючий контраст невідступно стояв перед очима строї панни як промовистий вираз незгоди, за якої вона зважилася боротися за своє існування. Успіх? Безглуздя! Жінка ніколи вже не чекатиме на нього! Її оселя буде вкрита вічною імлою, коли інші будинки сяятимуть у променях сонця, і жодна нога не переступить через її поріг, жодна рука не наважиться відчинити двері!

Саме в ту хвилину, як вона так собі міркувала, над головою Гепсиби задзеленчав дзвіночок, наче силою якогось чаклунства. Серце старої леді було ніби прикріплене до тієї сталевої пружини, бо й воно було різко вражене кілька разів поспіль, вторячи відгомону дзвіночка. Двері стали відчинятися, хоч крізь вікно в них не було помітно назовні жодної людської постаті. Попри це Гепсиба, склавши руки, вигукнула подумки: «Господи, допоможи мені! Моє випробування настало!»

Двері, що ледве оберталися на своїх скрипучих заіржавілих петлях, нарешті поступилися зусиллю того, хто входив, і перед Гепсибою з’явився гладкий хлопчик із червоними, як яблуко, щоками. Він був одягнений в убоге лахміття (наслідком чого, здавалося, була радше безтурботність матері, ніж бідність батька). На ньому були якийсь синій балахон, дуже широкі та короткі штани, черевики зі стоптаними підборами й зношений солом’яний бриль, крізь дірки якого пробивалися кучері. Книжка та невеличка аспидна дошка під пахвою засвідчували, що малий прошкував дорогою до школи. Кілька хвилин він витріщався на Гепсибу, як зробив би доросліший покупець, не знаючи, що йому й думати про трагічну позу й суворо зведені брови, якими вона на нього супилася.

— Що, дитино моя, — промовила вона, збадьорившись, коли побачила таку безпечну особу, — що тобі треба?

— Ось цього Джима-Кро, що на вікні, — відповів хлопчик, тримаючи в руці мідну монетку й вказуючи на пряникового чоловічка, що йому сподобався, коли плентався вулицею на навчання. — Того, що з цілими ногами.

Гепсиба простягла свою худу руку й, діставши фігурку з вікна, віддала покупцю.

— Не треба грошей, — сказала вона, легко підштовхнувши його до дверей, бо їй здавалося жалюгідною дріб’язковістю взяти в хлопчика його кишенькові гроші за шматок черствого пряника. — Не треба грошей, я тобі дарую Джима-Кро.

Хлопчик вилупив на неї очі від цієї несподіваної щедрості, на яку не сподівався у крамничці дріб’язків, узяв пряникового чоловічка й подався своєю дорогою. Тільки-но він опинився на тротуарі, як голова Джима-Кро опинилася в його роті. Позаяк він не потурбувався зачинити за собою двері, Гепсиба мала зробити це сама, до того ж не обійшлося без кількох сердитих зауважень про нестерпність молоді, особливо хлопчаків. Щойно вона поставила ще одного представника славетного роду Джим-Кро на вікно, як знову гучно задзеленчав дзвіночок, ще раз відчинилися двері з характерним своїм скрипом і деренчанням, і знову з’явився той самий хлопчик. Крихти й фарба від бенкету, що залишилися, були видні якнайвиразніше навколо його рота.

— Щось іще треба? — запитала продавчиня, втрачаючи терпець. — Ти повернувся зачинити двері, чи що?

— Ні, — відповів хлопчик, вказуючи на фігурку, щойно виставлену у вікні. — Дайте мені цього іншого Джима-Кро.

— Гаразд, візьми, — погодилася Гепсиба, дістаючи пряник, але, бачачи, що цей нахабний покупець не дасть їй спокою, поки в неї в крамничці ще будуть пряникові чоловічки, відвела убік свою простягнуту руку й запитала: — А де гроші?

Гроші в хлопчика були напоготові, тільки він, як природний американець, охочіше купив би річ якнайвигідніше. З певним жалем він поклав свою монетку в руку Гепсиби й вийшов надвір, відправивши другого Джима-Кро тією ж дорогою, що й першого.

Продавчиня опустила свій перший здобуток у скриньку для грошей. Почалося. «Тепер, Гепсибо, ти вже не леді, а просто Гепсиба Пінчон, самотня стара панна, власниця крамнички дріб’язків!» Та навіть тоді, коли жінка обмірковувала з деяким марнославством у своїй голові такі думки, в її серці оселилася якась тиша. Неспокій і похмурі передчуття, що мордували її уві сні й під час денної дрімоти відтоді, коли новий план життя утвердився в її голові, тепер цілковито зникли. Щоправда, вона все ще відчувала незвичність власного становища, але вже без хвилювання та страху. Іноді душа старої панни навіть наповнювалася чимось схожим на радість. Це, мабуть, від подиху свіжого повітря зовні після одноманітного самітництва.

Така життєдайна діяльність, така дивна сила, якої ми часто самі в собі не відчуваємо! Душевний жар, якого давно вже не знала Гепсиба, відродився в ній у момент кризи, коли вона вперше простягла руки, щоб урятуватися. Невелика мідна монетка школяра, попри те, що була понівечена процесом, якому вона піддавалася там і тут по світу, обернулася на благодійний талісман, що заслуговував на те, щоб його вправити в золото й носити на грудях. Цей талісман був так само могутній і, можливо, обдарований таким суттєвим впливом, як і гальванічна каблучка! У будь-якому разі Гепсиба була зобов’язана непомітній його дії зміною, яку відчувала в тілі та душі. До того ж він вселив їй енергію поснідати, а для підтримки своєї бадьорості вона підлила зайву ложечку міцненького у свій чорний чай.

Перший день нового побуту жінки не минув, утім, без кількох утрат у силі, що відроджується. Коли минуло перше збудження від діяльності, апатія колишнього життя погрожувала опанувати Гепсибою знову. Так густі маси хмар часто затьмарюють небо, поширюючи сіре напівсвітло; нарешті, перед настанням ночі, воно на якийсь час поступається яскравому сяйву сонця, але заздрісні хмари постійно прагнуть затулити небесну блакить своїми каламутними масами.

До півдня час від часу з’являлися нові покупці, але вкрай рідко й у деяких випадках, треба сказати, без задоволення для себе та Гепсиби; у скриньку грошей було опущено не надто багато. Маленька дівчинка, яку матір послала купити паперових ниток певного кольору, взяла моток, який короткозорій старій леді здався тим, що був потрібен, але незабаром прибігла назад із сердитим наказом від матері, що нитки не тієї барви й до того ж зовсім гнилі. Потім приходила бліда, змучена працею жінка, ще не стара, але із суворим виразом обличчя та сріблястою сивиною в косах, одна з тих ніжних від природи жінок, у яких ви відразу впізнаєте страждальницю через злидні та сімейні прикрощі. Їй знадобилося кілька фунтів борошна. Гепсиба мовчки відмовилася від її плати й дала їй кращу мірку борошна, ніж якби взяла гроші. Незабаром після того з’явився чоловік у синьому паперовому плащі, дуже засмальцьованому, і купив люльку, наповнивши всю крамничку міцним запахом алкогольних напоїв, який не тільки вилітав у повітря під час його гарячого подиху, а й струмував від усього тіла, немов природний газ. Гепсиба подумала, чи не чоловік це виснаженої працею жінки? Він попросив папушу тютюну, але власниця не придбала цей товар, тоді брутальний покупець кинув на підлогу куплену ним люльку й вийшов із крамнички, бурмочучи собі під ніс якісь слова, звісно ж, лайку. Гепсиба здійняла очі до неба.

Не менше п’яти осіб до обіду питали імбирного пива чи корінівки, або іншого міцного напою і, не знаходячи нічого подібного, забиралися вкрай невдоволеними. Троє з них залишили двері розчахнутими навстіж, а двоє, виходячи, грюкнули ними так, що дзвіночок розіграв справжній дует із нервами Гепсиби. Одного разу в крамнику увірвалася кругла, почервоніла від кухонного вогню служниця із сусіднього будинку, нетерпляче питаючи дріжджів, і коли бідолашна леді з холодною боязкістю оголосила їй, що дріжджів не продає, жвава куховарка відчитала продавчиню.

— Крамничка дріб’язів без дріжджів, — белькотіла вона, — світ такого не бачив! І не чув. Вашому тісту не піднятися, як і моєму сьогодні. Краще зараз же припиніть торгівлю.

— Так-так, — відповіла Гепсиба, глибоко зітхнувши, — так було б краще.

Крім цих неприємних випадків, делікатність бідної Гепсиби була вражена розкутим, якщо не брутальним тоном, з яким до неї зверталися покупці. Вони вважали себе не лише рівнею, а навіть її покровителями та наставниками. Гепсиба несвідомо лестила себе надією, що її особу відзначили якоюсь особливою назвою, яка б демонструвала повагу до неї, або принаймні ця повага висловлюватиметься мовчки. Та водночас ніщо не мучило її так жорстоко, як надто різка демонстрація цієї поваги. Кільком покупцям, надто щедрим на співчуття, вона відповідала дуже уривчасто та суворо, а проти одного, який, як їй здалося, зайшов у крамничку не для покупок, а зі злісного бажання повитріщатися на продавчиню, вона озброїлася навіть зневагою. Бідолашному надумалося поглянути, що, мовляв, там за пані, яка надумала, розтративши молодість далеко від людей, наприкінці життя стояти за лядою. Цього разу механічно й несвідомо насуплені брови Гепсиби дуже їй знадобилися.

— Ніколи ще в житті я не був такий переляканий! — визнав цікавий покупець, описуючи цю пригоду своєму знайомцю. — Це справжня стара відьма, правду кажу, відьма! Белькоче мало, та скільки злості в неї в очах!

Цілком новий досвід життя повів нашу Гепсибу до вельми неприємних висновків щодо характеру та вдачі нижчих верств суспільства, на яке вона досі споглядала прихильними й жалісливими очима, позаяк сама опинилися в незаперечно вищій сфері. Та, на жаль, вона, жінка, змушена боротися водночас із сильним душевним хвилюванням протилежного ґатунку: ми розуміємо відчуття ворожості до вищого стану, приналежність до якого ще так недавно викликала в ній гордість. Коли якась леді, в ніжному й дорогому літньому костюмі, з вуаллю, що розвівається, й у витончено драпірованій сукні, обдарована такою етерною легкістю, що ви мимоволі звернули б погляд на її витончені ніжки, ніби бажаючи переконатися, належить вона праху чи пурхає в повітрі, коли таке марево з’являлося на її відокремленій вулиці, залишаючи по собі ніжний, привабливий аромат, ніби тут пронесли букет китайських троянд, насуплені брови старої Гепсиби навряд чи можна було пояснити короткозорістю. І потім, присоромивши саму себе й розкаявшись, вона затуляла руками своє обличчя.

— Хай простить мене Господь! — промовляла жінка.

Зваживши на внутрішню й зовнішню історію першої половини дня, Гепсиба стала побоюватися, що крамниця зашкодить їй морально й навряд чи принесе істотну фінансову користь.

Розділ IV. День за лядою

Близько полудня Гепсиба побачила на вулиці літнього джентльмена, огрядного й дужого, з вишуканими манерами. Він зупинився в тіні в’яза Пінчона й, знявши капелюха, щоб витерти піт, що виступив на його чолі, розглядав, либонь, з особливою цікавістю старий і старовинний Будинок із сімома башточками. Сам він, певною мірою, мав вигляд такої самої сивої давнини, як і цей будинок. Не можна було бажати, та й знайти було б неможливо, досконалішого взірця респектабельності, що якимось неймовірним дивом з’являвся не лише в його очах і жестах, а й у покрої одежі, якнайкраще узгоджуючи гарнітур із його власником.

Не відрізняючись, мабуть, ніякою відчутною особливістю від костюмів інших людей, він носив на собі печать якоїсь особливої солідності, яка, імовірно, походила від характеру самого носія, позаяк неможливо було нічого такого виснувати ні з матеріалу, ні з крою. Його ціпок зі золотою голівкою — добряче уживана вже палиця з чорного полірованого дерева — вирізнявся тим самим характером, і якби вона надумала прогулятися містом сама, то скрізь була б визнана повноправною представницею свого пана.

Цей характер, що виражався в усьому його оточенні так ясно, що немає можливості передати це словами, свідчив, проте, лише про його становище в товаристві, звички життя й зовнішні обставини. У ньому одразу було видно шляхетну та сильну особистість, а що він іще й заможний, було так само зрозуміло для кожного, якби добродій показав банківські білети або якби він перед вами торкнувся гілок в’яза Пінчона й перетворив їх на золото.

Замолоду гладун, безперечно, був вродливим. Та тепер його брови були такі густі, баки такі рідкі, залишки його волосся такі сірі, очі такі холодні й губи так тісно стиснуті, що жодної з цих ознак не можна було віднести до гарної зовнішності. Тепер би з нього вдався славетний масивний портрет — кращий, можливо, ніж у якийсь із колишніх періодів його життя, хоч погляд, який поступово переноситься на полотно, став би в живописця рішуче суворим. Художник охоче взявся б вивчати його обличчя й відчувати його здатність до різних виразів, які то затьмарюють його похмурість, то освітлюють усмішкою.

Поки літній джентльмен стовбичив, споглядаючи на будинок Пінчона, похмурість та усмішка змінювалися по черзі на його обличчі. Погляд зупинився на вітрині крамнички. Надягнувши на ніс оправлені в золото окуляри, які тримав у руці, він докладно розглядав маленьку виставку іграшок та інших товарів Гепсиби. Спершу вона йому ніби не сподобалася, навіть спричинила напад невдоволення, але потім чоловік засміявся. Коли усмішка ще не покинула його обличчя, старигань помітив Гепсибу, яка мимоволі нахилилася до вікна, і його сміх із їдкого та неприємного перетворився на поблажливий і прихильний. Дідуган вклонився їй із гідністю й чемною люб’язністю, що дуже вдало поєдналися, і пішов своїм шляхом.

— Це він! — сказала сама собі Гепсиба. Пригнічуючи найглибше хвилювання, вона була не в змозі звільнитися від цього відчуття та намагалася приховати його в серці. — Хотіла б я знати, що він про це думає. Чи подобається це йому? Ага! Він повертається!

Джентльмен зупинився на вулиці й, обернувши голову наполовину, знову задивився на вітрину крамнички. Він навіть обернувся цілком і ступив крок чи два, ніби з наміром зайти в крамничку, проте так сталося, що його випередив перший покупець панни Гепсиби, який знищив Джима-Кро. Зупинившись проти вікна, хлопчик, здавалося, відчував непереможний потяг до пряничного слоника. Що за апетит у нього! З’їв кількох чорних відразу після сніданку, і тепер давай йому слона замість закуски перед обідом! Але перш ніж ця нова покупка була зроблена, літній джентльмен вирушив своїм шляхом і повернув за ріг вулиці.

— Приймайте це, як вам завгодно, двоюрідний брате Джеффрі! — бурмотіла про себе панна-леді, коли той пішов, висунувши, проте, спершу голову у кватирку й оглянувши вулицю в обидва кінці. — Приймайте як вам завгодно! Ви бачили вікно моєї крамнички? Що проти цього можете сказати? Хіба будинок Пінчона — не моя власність, доки я жива?

Після цього Гепсиба пішла в задню кімнату, де сьогодні вперше взялася за недоплетену панчоху й почала працювати з нервовим і хибним пірнанням дротом у плетиво. Незабаром ця робота їй набридла, жінка відкладала її вбік і затупцяла по кімнаті. Нарешті зупинилася перед портретом похмурого старого пуританина, свого предка та будівничого оселі. В одному випадку це зображення майже увійшло в полотно й зникло під віковим пилом, у другому Гепсибі здавалося, що воно не було яснішим і виразнішим навіть за її дитинства, коли дівчинка, бувало, його розглядала. Справді, як фізичні обриси й фарби сливе зникли в ньому для очей глядача, сміливий, суворий і в деяких випадках фальшивий характер оригіналу, здавалося, отримав у цьому портреті якусь рельєфність. Подібне явище трапляється часто помічати в портретах віддаленого часу. Вони набувають виразу, якого художник (якщо він був схожий на догідливих художників нашої епохи) зроду не думав надавати своєму патрону як справжню його характеристику, але який із першого погляду викриває перед нами істину людської душі. Це означає, що глибокий погляд художника у внутрішні риси його суб’єкта виявився в самій сутності живопису й виявився тоді, коли зовнішній колорит був уже згладжений часом.

Зиркаючи на портрет, Гепсиба затремтіла від впливу очей чоловіка, зображеного на портреті. Її пошана до цього зображення не дозволяла їй вчиняти в душі такий суворий осуд характеру оригіналу, який вселяло їй розуміння істини. Проте жінка вивчала портрет, бо ця особа давала їй можливість — принаймні їй так здавалося — вчитуватися глибше в обличчя, яке вона допіру побачила на вулиці.

— Точнісінько як він! — бурмотіла вона про себе. — Нехай собі Джеффрі Пінчон регоче, скільки хоче, але під його сміхом щось ховається. Вдягни тільки на нього шишак та фрезу, а ще чорний плат і дай в одну руку шпагу, а в другу Біблію, і — тоді нехай собі сміється Джеффрі — ніхто не засумнівається, що старий Пінчон з’явився знову! Він довів це тим, що спорудив новий будинок.

Так марила Гепсиба під впливом переказів давніх часів. Вона так довго жила самотньою, так довго жила в будинку Пінчона, що її мозок перейнявся тими переказами. Жінці варто було пройтися вулицею, освітленою сяйвом дня, щоб освіжитися.

Чарівною дією розмаїття в уяві Гепсиби з’явився інший портрет, написаний із найсміливішими лестощами, які тільки дозволяв собі художник, проте такими ніжними фарбами, що подібність анітрохи не постраждала. Мальбонова мініатюра була написана з того самого оригіналу, проте дуже поступалася її повітряному портрету, насиченому любов’ю та сумним спогадом. Тихий, ніжний і радісно-задумливий образ, із повними, яскраво-червоними губами, готовими до усмішки, про яку попереджають нас очі зі злегка піднятими повіками, — жіночі риси, злиті нерозлучно з рисами іншої статі! У мініатюрі також є ця особливість; тож не можна не подумати, що оригінал був схожий на свою матір, а вона була коханою жінкою, яка й сама кохала, вирізнялася, можливо, милою нетвердістю характеру, який робився ще привабливішим і змушував ще дужче її любити.

«Авжеж, — думала Гепсиба зі смутком, тільки найменша частина якого виступила з її серця і з’явилася на очах, — вони шукали в ньому його матір! Він ніколи не був Пінчоном!»

Тим часом знову задзеленчав дзвоник; він здався їй бозна на якій відстані, так далеко зайшла Гепсиба в похоронну крипту спогадів. Увійшовши в крамничку, вона побачила там стариганя, смиренного жителя вулиці Пінчонів, який здавна вшановував її своїми відвідинами. Той чоловік був дуже старий, його знали тільки сивим і зморшкуватим, з одним зубом у верхній щелепі й тим надламаним. Хай якою старою не була Гепсиба, однак і вона не пам’ятала часу, коли дядько Веннер, як називали його сусіди, не блукав туди-сюди вулицею, трішки накульгуючи й важко тягнучи свою ногу бруківкою. Проте в ньому завжди було стільки сили, що він міг не лише триматися на ногах увесь день, а й виконувати купу нагальної роботи. Віднести листа, розпиляти колоду або два поліна дров для якоїсь куховарки, розбити в клепки непридатну для вживання діжку, вищипати лучину для підпалу, витесати соснову дошку, влітку обробити кілька ярдів садової землі, що належить якомусь дрібному орендареві, взимку очистити тротуар від снігу чи прокласти стежку до комори або пральні — такі були суттєві послуги, які дядько Веннер надавав принаймні двадцятьом родинам. У цьому колі він мав претензію на перевагу й теплу любов. Ніколи не мріяв про якісь вигоди, тільки щоранку обходив околицю, збираючи залишки хліба та іншої їжі для свого шлунка.

У свої найкращі роки, прецінь існував таки темний переказ про те, коли він був не молодий, але молодший, дядько Веннер вважався серед людей не надто тямущим. Справді, про нього можна було це сказати, бо старигань рідко прагнув успіхів, яких домагаються інші люди, і брав на себе в життєвих справах завжди лише нікчемну й смиренну роль, яку зазвичай надають визнаному всіма йолопу. Проте тепер, у поважних літах, чи тому, що його довга й тяжка досвідченість додала трохи мудрості, чи тому, що його слабкий розум не дозволяв гідно оцінити насамперед себе, тільки цей добродій демонстрував право на порядну частку розуму, і це право достоту було за ним визнане. У дідуганові іноді виявлялася, так би мовити, жилка чогось поетичного: то був мох і пустельні квіти на його маленьких руїнах; вони надавали принадності тому, що могло б назватися грубим і вульгарним у ранню пору його життя. Гепсиба знаходила для стариганя час, бо його ім’я було відомим у місті й колись шанувалося, та найбільше зміцнювала за ним право на її повагу та обставина, що дядько Веннер був найстарішою істотою на вулиці Пінчона між одухотвореними та неживими предметами, за винятком Будинку із сімома башточками й, можливо, в’яза, який його доповнював.

Цей патріарх став перед Гепсибою в старому синьому фраку, який нагадував сучасну моду й, мабуть, дістався йому від поділу гардероба якогось померлого пастора. Щодо штанів, то вони були з товстого прядивного полотна, дуже короткі спереду й висіли дивними складками ззаду, але пасували до його постави, чого рішуче не можна сказати про решту одежі. Приміром, його шапка дуже мало була узгоджена з його гарнітуром та ще менше з головою, на якій її носили. Дядько Веннер був складений старий джентльмен, частково сам по собі, та набагато більше — за зовнішніми ознаками. Це була колекція клаптиків різних епох, образ різних часів і звичаїв.

— То ви все-таки не на жарт взялися за торгівлю? — запитав він. — Не жартома? Я дуже радий. Молоді люди не повинні жити бездіяльно на світі, власне, як і старі, хіба що коли ревматизм звалить. Він постійно мені нагадує про себе, тож, мабуть, я років за два облишу справи й переберуся на свою ферму. Вона там, знаєте, має великий цегляний будинок — робітний будинок, як здебільшого його називають. Та спершу я хочу попрацювати, а потім уже відпочину там. Дуже радий, що ви теж взялися за справу, панно Гепсибо!

— Дякую, дядьку Веннере, — усміхнулася Гепсиба, бо завжди відчувала прихильність до простакуватого й балакучого дідугана. Проте, якби він був не такий старий, вона не дозволила б йому із собою такого вільного поводження. — Справді, настав час і мені взятися за справу! А краще сказати, я починаю тоді, коли мала б закінчити.

— Не кажіть такого, панно Гепсибо, — відгукнувся дідуган. — Ви ще молоді. Я й сам собі здаюся молодшим, ніж є насправді. Мені здається, це було так недавно, що я бачив, як ви, бувало, малям бавилися біля дверей старого будинку! Частіше, однак, ви, бувало, сиділи на порозі й серйозно задивлялися на вулицю; ви завжди були серйозною дитиною, у вас був серйозний вигляд, коли ви ще навіть не доросли ще до мого коліна. Мені здається, ніби я бачу вас дитиною перед собою, та й вашого дідуся, у його червоному плащі, білій перуці й у заломленому капелюсі. Бачу, як він із патерицею в руці виходить із дому й твердим кроком прямує вулицею! Старі джентльмени мали солідний вигляд. У мої найкращі роки сильного чоловіка зазвичай називали в місті джентльменом, а дружину його — леді. Я зустрів вашого кузена, суддю, хвилин десять тому, і хоч потреби немає, бо на мені, як бачите, старі лахи, суддя зняв капелюха, як мені здалося. Принаймні суддя вклонився й усміхнувся.

— Атож, — завважила Гепсиба з якоюсь мимовільною гіркотою, — мій кузен Джеффрі гадає, що в нього дуже приємна усмішка.

— А що ж? Воно й справді так! — підтвердив дядько Веннер. — І це дуже дивно в Пінчонах, адже, з вашого дозволу, панно Гепсибо, вони ніколи не мали репутації ласкавих і приємних людей. З ними не було способу затіяти бесіду. Але чому б, панно Гепсибо, якщо дозволите старому таку сміливість, чому б судді Пінчону, за його неабияких статків, не зайти до вас і не попросити вас зачинити зараз же вашу крамничку? Певна річ, для вас тут є зиск, але для судді немає місця в нашій торгівлі!

— Не будемо про це міркувати, з вашого дозволу, дядьку Веннере, — холодно зронила Гепсиба. — Утім, маю сказати, що коли я зважилася заробляти собі хліб, то винен у цьому не суддя Пінчон. Він також не заслуговував би на осуд і тоді, — додала вона трохи ласкавіше, згадавши привілеї старості та звичної розкутості дядька Веннера, — якби я потроху переконалася, що мені треба податися разом із вами на вашу ферму.

— Моя ферма — непогане місце, правду кажу! — вигукнув старий приязно, ніби в цьому плані було щось винятково радісне. — Непогана місцина — велика цегляна хата, особливо для тих, хто там знайде достатньо старих приятелів, як ось я. Мене давно вже до них тягне, особливо зимовими вечорами, бо нудно самотньому старому, як я, просиджувати, дрімаючи цілими годинами, без іншого товариша, крім жаринки, що палає на вогнищі! Багато можна торочити на користь моєї ферми як улітку, так і взимку. А візьміть осінь — що може бути приємнішим, ніж проводити весь день на сонячному боці обійстя або на купі колод із таким старим, як я сам, або хоча б з якимось простаком, який тільки й уміє, що лінуватися й патякати? Навіть не знаю, панно Гепсибо, де б мені було так спокійно, як на моїй фермі, яку здебільшого називають робітнею. Але ви... ви ще молоді, вам нема потреби думати про неї. На вашу долю може випасти щось краще. Я в цьому впевнений!

Гепсибі здалося, що в очах і в тоні її поважного приятеля з’явилося щось особливе. Вона пильно зазирнула йому в обличчя, намагаючись вгадати, яка таємна думка — якщо тільки вона була! — просвічує в його рисах. Люди, справи яких дійшли до відчайдушної кризи, часто підтримують себе надіями, і тим паче повітряно-чудовими, чим менше в них в руках є твердого матеріалу, з якого можна було б виліпити якесь розсудливе й помірне очікування сприятливої зміни. Так і Гепсиба, будуючи план своєї дріб’язкової торгівлі, постійно плекала в душі надію, що фортуна викине на її користь якусь незвичайну штукенцію. До прикладу, дядько, який відплив до Індії п’ятдесят років тому й зник безвісти, може раптом повернутися, зробити її втіхою своєї глибокої й дуже старої пенсії, прикрасити її перлами, алмазами, східними шалями й тюрбанами та заповідати їй своє незліченне багатство. Або депутат парламенту, який тепер стоїть на чолі англійської гілки її роду, з якою старше покоління по цей бік Атлантичного океану не мало жодних зносин упродовж останніх двох століть, може написати Гепсибі, щоб вона покинула старий Будинок із сімома башточками й переїжджала на проживання до рідні в Пінчон-гілл. Утім, через дуже важливі причини вона не могла б прийняти цього запрошення. Тому набагато ймовірніше, що нащадки Пінчона, які переселилися до Вірджинії в одному з минулих колін і стали там заможними плантаторами, дізнавшись про жалюгідну долю Гепсиби й маючи шляхетну вдачу, що проявилася в родинному для них новоанглійського маєтку Пінчонів, надішлють їй вексель на тисячу доларів з обіцянкою висилати стільки ж щороку. Або — ніщо не може бути відповіднішим до законів імовірності — великий позов про спадщину графства Вальдо може нарешті бути вирішений на користь Пінчонів, тож замість того, щоб торгувати в крамничці дріб’язків, Гепсиба збудує палац і споглядатиме з найвищої його вежі на пагорби, долини, ліси, поля та міста, що становлять її власну територію.

Такими були деякі фантазії, якими вона давно вже втішалася. Під їхнім впливом випадкова спроба дядька Веннера підбадьорити жінку запалила дивно врочисту ілюмінацію в убогих, порожніх і сумних кімнатах її черепа, начебто цей внутрішній світ був раптом освітлений газом. Та старигань або нічого не знав про її повітряні замки — та й звідки б йому знати? — або її пильний, насуплений погляд урвав його приємні спогади, як це могло б статися й із хоробрішим чоловіком, тільки дядько Веннер, замість того, щоб висувати ще вагоміші докази сприятливого становища Гепсиби, вважав за краще забезпечити її кількома мудрими порадами щодо нового ремесла.

— Нікому не давайте в борг! — Це було одне з його золотих правил. — Ніколи не приймайте векселі! Добре лічить решту! Срібло повинно мати чистий дзвін! Віддавайте назад англійські півпенса та мідну монету, з якою безліч місцевих вештається містом! На дозвіллі плетіть дитячі панчохи та рукавички! Заправляйте самі для своєї крамнички дріжджі й печіть пряники особисто.

Поки Гепсиба намагалася переварити жорсткі пігулки цієї глибокої мудрості, дідуган на закінчення своєї промови згадав дві наступні, на його думку, дуже важливі поради:

— Зустрічайте своїх покупців із веселим виглядом і люб’язно всміхайтеся, подаючи їм те, що вони просять! Залежалий товар, якщо тільки ви подасте його з приємним, теплим, сонячним сміхом, здасться їм кращим, ніж найсвіжіший, встромлений до рук із суворим поглядом.

На цю останню пораду бідна Гепсиба відповіла таким глибоким і важким зітханням, що дядько Веннер мало не полетів убік, як сухий листочок від дихання осіннього вітру.

Оговтавшись, однак, від свого збентеження, він нахилився трохи вперед і прошепотів з особливим почуттям, що відбилося на його старому обличчі, запитання:

— Коли ви чекаєте на нього додому?

— Кого? — не зрозуміла Гепсиба.

— А! Ви не любите базікати про це, — здогадався дядько Веннер. — Гаразд, гаразд, не будемо більше балакати, хоч про нього пліткують по всьому місту. Я пам’ятаю його, панно Гепсибо, до його від’їзду!

Решту дня бідна Гепсиба виконувала свою роль продавчині ще з меншою впевненістю, ніж за перших своїх спроб. Вона діяла ніби вві сні, тобто життя й дійсність, що виражаються рухами, зробили для неї всі зовнішні обставини невловними, як млосні мрії неусвідомленого сну. Стара панна так само сіпалася на частий поклик дзвіночка, щоб за вимогами покупців обводити блудним поглядом крамничку, подавати їм ту чи ту річ і відкладати набік — наперекір їм, як багато хто думав, — саме те, чого вони прагнули. Справді, коли дух людини спрямований у минуле чи в майбутнє або якимось іншим чином стає на вузькому кордоні між своєю справжньою ділянкою та реальним світом, в якому тіло надане власному піклування про себе, керуючись силою, трохи вищою за тваринне життя, — в такому стані людина неодмінно буває схильною до сумного знічення. Вона в цей час наче вражена смертю, хоч і користується перевагами смерті — свободою від земного піклування про себе. Найгірше буває, якщо його ще земні обов’язки укладені в такому колі дрібниць, у якому тепер опинилася замріяна душа старої леді.

Начебто навмисне в післяобідні години покупець за покупцем заходили до крамнички. Гепсиба кидалася туди й сюди на своїй тісній ниві, роблячи безліч нечуваних хиб: іноді відраховувала на фунт дванадцять, іншого разу — тільки сім лоївок замість десяти; продавала імбир замість шотландського нюхального тютюну, шпильки замість голок, а голки замість шпильок; помилялася в решті іноді на шкоду покупцю, але частіше — собі на збиток, і так вона закрутилася, напружуючи всі сили, щоб вийти з хаосу подиву та безладу, що поки нарешті наставав вечір, вона, на свій подив, побачила скриньку для грошей майже порожньою. Уся її жалюгідна торгівля принесла якихось пів тузина мідних монет і підозрілий шилінг, який також виявився мідним.

Цією ціною — або якоюсь іншою — вона купила нарешті задоволення бачити кінець дня. Зроду раніше вона не відчувала, щоб час між світанком і заходом сонця тягнувся так нестерпно довго, ніколи жінка не відчувала прикрої необхідності працювати, зроду ще не відчувала так ясно, що нічого не могло б бути для неї краще, як упасти в похмурій покірності своїй долі й, втративши відчуття, надати життю з його труднощами й прикростями посилати свої хвилі крізь простягнене тіло знеможеної жертви.

Остання угода Гепсиби була з маленьким винищувачем Джимів-Кро та слоненят. Цього разу він прагнув спожити верблюда. Розгублена продавчиня запропонувала йому спершу з’їсти дерев’яного драгуна, а потім жменю мармурових кульок, але позаяк жоден із цих предметів не припав хлопчику до смаку, вона квапливо схопила залишки природної історії у вигляді пряників і випровадила з ними маленького покупця за двері. Потім обернула дзвінок недоплетеною панчохою й засунула впоперек дверей дубову засувку.

Під час останньої процедури під гілками в’яза зупинився омнібус. Серце Гепсиби затріпотіло. Віддаленою, вкритою сутінком і не освітленою жодним сонячним променем здавалась епоха, коли вона чекала, але не дочекалася єдиного гостя, на приїзд якого можна було розраховувати. Невже вона побачить його зараз?

У будь-якому разі, хтось вилазив із глибини омнібуса до виходу. На землю спустився джентльмен, проте тільки для того, щоб запропонувати свою руку молодій дівчині, тонка постать якої анітрохи не потребувала такої допомоги. Вона легко спустилася східцями й зробила з останньої сходинки на тротуар маленький повітряний стрибок. Відтак нагородила свого кавалера усмішкою, радісне відображення якої віддзеркалилося на його обличчі, коли той повертався до омнібуса. Дівчина обернулася до Будинку із сімома башточками, біля входу до якого — не біля дверей крамнички, а біля старовинного порталу — кондуктор поклав легку скриню та картонку. Наполегливо постукавши старим залізним молоточком, він залишив свою пасажирку і її багаж біля сходів і вирушив своїм шляхом.

«Хто це? — думала Гепсиба, зосередивши свої зорові органи в найгостріший фокус, до якого тільки вони були здатні. — Дівчина, либонь, помилилася будинком!»

Вона тихо прокралася в сіни й, ставши сама невидимою, визирала крізь каламутне бічне віконце біля порталу на молоде, квітуче й надзвичайно веселе личко, що чекало на приймання в похмурому старому будинку. Це було таке личко, перед яким кожні двері відчинилися б добровільно.

Юнка, така свіжа, така вільна й водночас, як ви одразу побачите, чемна й покірна загальним правилам, становила цього часу разючий контраст з усім, що її оточувало. Груба й незграбна розкіш велетенського очерету, що ріс у кутках будинку, важкий виступ горішнього поверху й застарілий навіс над дверима — жоден із цих предметів не належав до сфери її життя. Та подібно до того, як сонячний промінь падає на якесь заглухле місце й одразу обертає його на свою власність, все тут в одну мить набуло іншого виразу, ніби для того й було влаштовано, щоб ця дівчина постояла на порозі цього будинку. Неможливо було допустити й думки, щоб його двері не відчинилися перед нею автоматично. Навіть незаймана леді, попри перший непристойний рух своєї душі, незабаром почала відчувати, що двері треба відчиняти, й обернула ключ у заіржавілому замку.

«Чи це не Фібі? — запитувала вона себе. — Мабуть, це таки маленька Фібі, нікого іншого нема; вона ж наче нагадує свого батька! Але що їй тут треба? І як моя сільська кузина могла приїхати до мене просто так, не сповістивши навіть за день до приїзду й не дізнавшись, чи будуть їй тут раді? Але, либонь, вона тільки переночує й повернеться завтра до своєї матері».

Фібі, як уже стало зрозуміло, репрезентувала нове покоління Пінчонів, що оселилося в сільській глушині Нової Англії, де старих звичаїв і почуття спорідненості досі свято дотримуються. В її колі зовсім не вважалося непристойним між рідними відвідати один одного без запрошення або попереднього поштивого повідомлення. Утім, на повагу до чернечого життя панни Гепсиби, їй достоту було написано й надіслано листа про ймовірні відвідини Фібі. Цей лист три чи чотири дні тому перейшов на пошті в торбу міського листоноші, однак той, не маючи іншої потреби заходити на вулицю Пінчонів, не вважав за потрібне з’явитися в Будинок із сімома башточками.

«Ні, вона тільки переночує, — сказала собі Гепсиба, відчиняючи двері. — Якщо Кліффорд її тут знайде, йому буде неприємно!»

Розділ V. Травень і листопад

У ніч прибуття Фібі Пінчон розмістилася в кімнаті, що виходила вікнами в сад, розташований позаду будинку. Кімната була звернена на схід, тож удосвіта червоне сяйво лилося в неї крізь вікно, фарбувало багрянцем темну стелю та паперові шпалери. Ліжко Фібі мало фіранки, або, краще сказати, похмурий старовинний балдахін із важкими фестонами, який свого часу був розкішний і чудовий, але тепер висів над дівчиною, як хмара, забезпечуючи лише в цьому кутку ніч, тоді як усюди вже почався день. Утім, ранкова зоря прокралася все-таки в отвір між вицвілими завісами біля ліжка й, знайшовши під ними нову гостю з такими ж рум’яними щічками, як і ранок, і з легким трепетом у кінцівках, що прокидаються, нагадуючи рух листя під диханням ранку, поцілувала її в чоло. То була ласка, яку старша сестра вділяє молодшій, частково спонукана гарячою любов’ю, а почасти на знак ніжного нагадування, що час розплющити очі.

Відчувши дотик рожевих вуст зорі, Фібі відразу прокинулася й спершу не впізнала, де вона і як ці важкі портьєри оточили її своїми фестонами. Для юнки було цілком зрозумілим лише те, що тепер настав ранок і що принаймні треба вже підводитися й помолитися. Вона відчула особливу прихильність до молитви від самого похмурого вигляду кімнати і її меблів, особливо високих жорстких крісел. Одне з них стояло біля самого її ліжка й мало такий вигляд, ніби на ньому всю ніч просидів старезний чолов’яга, а щойно зник.

Коли Фібі одяглася цілком, то визирнула у вікно й побачила в саду чагарник із трояндових кущів. Він був дуже високий, розрісся дуже розкішно, з боку будинку був підпертий жердинами й рясно всипаний чудовими білими трояндами. Їх значна частина, як дівчина побачила опісля, була пошкоджена хробаком або в’янула від часу, та здалеку заквітчані рослини здавалися перенесеними просто з Едему разом із ґрунтом, хоч насправді були посаджені Алісою Пінчон, прапрабабусею Фібі, на землі, яка тільки завдяки майже двохсотрічній давності саду зробилася масною від рослинного перегною. Виростаючи зі старої землі, квіти посилали до неба свіжий і солодкий аромат, із яким тепер змішувався молодий подих Фібі, коли запах троянд підіймався до вікна. Дівчина побігла вниз скрипучими, ненакритими килимами сходами, вийшла в сад, нарвала букет найрозкішніших квітів і принесла до покою.

Маленька Фібі була однією з тих істот, які винятково обдаровані здатністю до практичної впорядкованості. Ця риса була чимось на кшталт натуральної магії, за допомогою якої ці благословенні природою натури виявляли навколо себе приховані властивості предметів, надаючи особливого вигляду та комфорту будь-якому місцю, в якому їм доводиться прожити найкоротший час. Простий курінь із хмизу, поставлений мандрівниками в первісному лісі, набув би вигляду впорядкованого будинку, якби такій жінці довелося тільки один раз заночувати в ньому, і довго утримував би його після того, як лагідний образ чарівниці зник би в навколишній лісовій тіні.

Чарівного перетворення набула тепер і порожня, похмура й непривітна кімната, в якій так давно ніхто не жив, крім хіба павуків, мишей і примар, і яка повсюдно демонструвала сліди спустошення — цієї ворожої сили, що стирає кожен слід найщасливіших годин людини. У чому саме полягала турбота Фібі, визначити було неможливо. Вона, мабуть, не будувала попередньо жодного плану своїх дій, а просто торкнулася одного, другого кутка кімнати, переставила деякі меблі на світло, інші відсунула в тінь, підняла або опустила віконну фіранку й упродовж пів години встигла подарувати всій кімнаті, так би мовити, приємну та гостинну усмішку. Тільки ніч тому ця кімната була схожа на серце старої Гепсиби. Ні там, ні там не було ні сонячного сяйва, ні домашнього вогню, що здатен все зігріти своїм теплом. Крім привидів і похмурих спогадів, вже багато років жоден гість не побував ні в серці старої панни, ні в цій кімнаті.

У невловній чарівності Фібі була ще одна особливість. Ця спальня, безперечно, стала свідком різних сцен людського життя: тут пролітали радості шлюбних ночей, тут новонароджені робили свій перший вдих, тут помирали старі. Проте, чи тому, що в цій кімнаті пахли білі троянди, чи з якоїсь таємної причини, але тільки людина з ніжним інстинктом відразу б дізналася, що це спальня дівчини, очищена від усіх прикрощів її чистим подихом і щасливим настроєм думок. Веселі сни минулої ночі розігнали колишній морок і зробили цю кімнату своїм житлом.

Розподіливши всі речі так, як їй подобалося, Фібі вийшла з кімнати з наміром знову спуститися до саду. Крім чагарнику з троянд, вона помітила там й інші квіти, які так само росли без нагляду й заглушали одна одну своєю безладною густотою. На верхніх сходинках вона зустріла Гепсибу, яка, хоч і було ще дуже рано, запросила її до покою. Власне, стара панна назвала б цю кімнату своїм будуаром, якби для неї була доступна ця французька назва.

Кімната була прибрана кількома старими книжками, ужитковою скринькою та потемнілим письмовим столом. В одному кутку стояла дивна на вигляд чорна річ, яку стара леді назвала клавікордом. Інструмент був радше схожий на труну, ніж на щось інше, й оскільки на ньому давно вже ніхто не грав і навіть не відкривав, то навряд чи музика не померла в ньому навіки від нестачі повітря. До його струн, можливо, не торкалися людські пальці ще з часів Аліси Пінчон, яка вдосконалювала свої музикальні здібності в Європі.

Гепсиба запросила молоду гостю сісти й, опустившись біля неї в крісло, так пильно поглянула на маленьку, витончену постать Фібі, ніби хотіла вивідати всі її почуття та таємні наміри душі.

— Кузино Фібі, — промовила вона нарешті, — я й справді не знаю, як тобі зі мною жити!

Ці слова, однак, зовсім не мали в собі непристойної брутальності, якою вони могли вразити читача, бо дві родички порозумілися між собою ще напередодні, перед відходом до сну. Гепсиба дізналася від своєї двоюрідної сестри стільки, що розуміла обставини (події від повторного виходу заміж матері Фібі), що змусили доньку шукати собі притулку в іншому будинку. Вона не могла не цінувати характеру молодої дівчини, що вирізнявся незвичайною активністю розуму — найдостойніша риса уродженки Нової Англії — який спонукав її шукати свого щастя з повною самоповагою та дотриманням найбільшої для себе вигоди. Бувши однією з найближчих родичок Гепсиби, Фібі, природно, звернулася до неї, анітрохи не змушуючи до заступництва, а просто щоб погостювати в неї тиждень чи два, а якщо вони обидві отримають від цього задоволення, то залишитися в неї й на невизначено тривалий час.

Тому на неоковирне зауваження Гепсиби Фібі відповіла з незворушним спокоєм та веселістю:

— Мила кузино, не можу сказати вам, як це владнається, проте достоту вважаю, що ми зійдемося між собою краще, ніж ви гадаєте.

— Ти мила дівчина, це я відразу побачила, — вела далі Гепсиба, — і зовсім не цей пункт ускладнює моє рішення. Мій будинок — надто похмуре місце для такої молодої особи, як ти. У нього забагато проникає вітру, дощу, а взимку навіть снігу на горище та й у горішні кімнати, а от сонця дуже мало. Щодо мене, то ти бачиш, що я гидка й самотня стара баба, бо вже починаю називати себе старою, Фібі. Характер у мене, боюся, не надто приємний, і в ньому стільки химер, що ти не можеш собі й уявити. Я не можу, кузино Фібі, зробити тут твоє життя приємним і дам тобі хіба окраєць хліба.

— Ви знайдете в мені веселу співмешканку, — відповіла Фібі з усмішкою й водночас із якоюсь ніжною гідністю, — і я маю намір сама заробляти для себе на кусень хліба. Ви знаєте, що я вихована не по-пінчонівськи. У новоанглійських селах кожна дівчина навчається дуже багатьох речей.

— Ах, Фібі, — зітхнула Гепсиба, — твоя наука допоможе тут дуже мало, до того ж й думати гірко, що ти маєш нищити свої молоді роки в такому місці, як це. Ці щічки за місяць чи два не будуть уже такими рожевими. Поглянь на моє обличчя! — Справді, контраст був разючий. — Ти бачиш, яка я бліда! Гадаю, що пилюка та постійна руйнація цього старого будинку шкідливі для легень.

— У вас є сад, є квіти, які треба доглядати, — завважила Фібі. — Я підтримуватиму своє здоров’я руханкою на свіжому повітрі.

— Водночас, — сказала Гепсиба, швидко підхоплюючись і ніби бажаючи урвати розмову, — не моя справа теревенити про те, хто буде чи не буде гостем у старому будинку Пінчона: скоро повернеться його господар.

— Ви знаєте суддю Пінчона? — запитала Фібі з подивом.

— Суддю Пінчона! — відповіла з досадою її кузина. — Навряд чи він переступить поріг цього будинку, поки я жива! Ні-ні! Але я тобі покажу, Фібі, портрет того, кого маю на увазі.

Вона пішла за описаною нами мініатюрою й повернулася, тримаючи її в руці. Подаючи портрет Фібі, жінка уважно спостерігала за виразом обличчя юнки, начебто ревнуючи до почуття, яке дівчина мала виявити, поглянувши на портрет.

— Як тобі подобається це обличчя? — поцікавилася Гепсиба.

— Чудове! Чарівне! — здивовано зронила Фібі. — Це таке привабливе обличчя, яке чоловік може або мусить мати. У ньому є якийсь дитячий вираз, проте це не дитячість, тільки відчуваєш до нього особливу прихильність! Він, як мені здається, зроду не страждав. Кожен був би готовий, гадаю, терпіти дуже багато, щоб тільки позбавити його важкої праці й горя. Хто це, кузино Гепсиба?

— Хіба ти ніколи не чула, — шепнула, нахилившись до неї, Гепсиба, — про Кліффорда Пінчона?

— Ніколи! Я вважала, що на світі не залишилося Пінчонів, крім вас і вашого кузена Джеффрі, — відповіла Фібі. — Утім, здається, я чула ім’я Кліффорда Пінчона! Авжеж, від мого батька чи матері. Та хіба він іще не беркицьнувся?

— Звісно, дитино моя, ачей, і врізав дуба! — сказала Гепсиба з неприємним і глухим сміхом. — Однак у старих будинках, як цей, ти ж знаєш, — люблять селитися мерці! Сама побачиш. Та позаяк після всього, що я тобі наплела, ти не втратила своєї хоробрості, то ми розлучимося не скоро. Мені приємно, дитино, бачити тебе тепер у своїй оселі, якою вона є.

І з цим помірним та не зовсім холодним запевненням у своїй гостинності, Гепсиба поцілувала дівчину в щоку.

Вони спустилися сходами до їдальні, де Фібі взяла найактивнішу участь у приготуванні сніданку. Тим часом господиня обійстя, як зазвичай буває з людьми її жорсткої та негнучкої натури, стояла здебільшого біля неї. Вона хотіла б допомогти родичці, але відчувала, що її природна неоковирність лише завадить справі. Фібі та вогонь, що підігрівав чайник, були однаково яскравими, однаково веселими й однаково встигали кожен у своїй справі. Гепсиба глипала на свою родичку зі звичною незворушністю — неминучим наслідком довгого усамітнення. Утім, вона не могла не відзначити й навіть захопитися спритністю, з якою її нова співмешканка готувала сніданок, пристосовуючи будинок і всі його старовинні застарілі предмети до своїх потреб. Вона все робила без помітних зусиль і часто під співи, надзвичайно приємні для слуху. Ця природна співучість робила Фібі схожою на пташок у тіні дерева й вселяла спостерігачці думку, що потік життя струмує через її серце, як іноді потічок струменіє вздовж невеличкої чарівної долини.

Гепсиба дістала кілька старих срібних ложечок із фамільним вензелем і китайський чайний сервіз, розписаний грубими фігурами людей, птахів і звірів, оточених таким самим грубим ландшафтом. Ці намальовані люди жили, либонь, дуже весело посеред свого блискучого світу, фарби якого анітрохи не вицвіли, хоча чайник і горнятка були такі старі, як і сам звичай пити чай.

— Ці філіжанки отримала в посаг твоя прапрапрапрабабця, — сказала Гепсиба Фібі. — Вона була з родини Давенпортів, дуже шанованої. Це були майже перші чайні горнятка, які тільки-но з’явилися в нашій колонії, і якби одне з них розбилося, то, мені здається, вона не пережила б цього... Проте, що за дурня патякати так про крихкі філіжанки, коли я пережила стільки різних прикрощів!

Горнятка, які не були у вжитку, можливо, ще з часів молодості самої Гепсиби, вкрилися пилом, який Фібі змила з такою турботливістю й обережністю, що вдовольнила навіть саму володарку цього скарбу.

— Що за мила з тебе господиня! — вигукнула вона, сміючись і водночас так страшно насупивши брови, що її сміх був схожий на сяйво сонця під громовою хмарою. — Невже ти й в інших справах така майстриня? Ти так само добре впораєшся з книжкою, як із філіжанками?

— Не впевнена, — відповіла Фібі, сміючись із простодушного запитання Гепсиби. — Проте минулого літа я була шкільною наставницею маленьких дітей нашої околиці й могла б дотепер бути на цій посаді.

— А! Та це чудово! — вигукнула стара панна, обернувшись на своєму кріслі. — Ця здатність перейшла до тебе від матері. Я не знаю жодного Пінчона, який був би майстром до книжкових справ.

Дивно, проте справедливо, що люди загалом так само або навіть більше пишаються своїми недоліками, як і чеснотами. Гепсиба принаймні виставляла напоказ природну нездатність Пінчонів до наук і вважала її спадковою рисою. Можливо, так воно було й насправді.

Дві родички ще не закінчили свого сніданку, як із крамнички пролунав різкий дзвінок, і Гепсиба поставила на стіл недопите горнятко чаю з таким виглядом похмурого відчаю, що на неї справді шкода було дивитися. У справах не до смаку другий день зазвичай буває для нас важчим: ми повертаємося до них з усією дратівливістю, до якої нерви були доведені неприємностями, що передували цьому. Принаймні Гепсиба була цілковито впевнена, що ніколи не звикне до цих сердитих дзвіночків. Хай скільки вона чула дзеленькання, воно завжди приголомшувало своєю несподіванкою та різкістю всю її нервову систему. Особливо в цю хвилину, коли, переглядаючи свої вензельні ложечки та старовинну китайську порцеляну, вона насолоджувалася думками про стародавню шляхетність, тож особливо в цю хвилину відчула невимовну огиду мати справу з покупцем.

— Не турбуйтесь, люба кузино! — зупинила її Фібі, схопившись зі свого місця. — Сьогодні торгуватиму я.

— Ти така дитина! — вигукнула Гепсиба. — Що тямить сільська дівчина в таких справах?

— А хто ж, як не я, займався продажем усіх господарських припасів у нашій сільській коморі? — сказала Фібі. — У мене навіть була будка на ярмарку, і я торгувала в ній краще за всіх. Цього й навчатися нема потреби, усе залежить від кмітливості. Ви побачите, що я така сама спритна продавчиня, як і господиня.

Стара леді з недовірою стежила за Фібі, визираючи з коридору в крамничку, щоб бачити, як вона впорається з цим завданням. Насправді Фібі постала перед вельми складним випробуванням. Якась стара в білій короткій сукні та зеленому светрику, з ниткою золотистого намиста на шиї та в чомусь схожому на очіпок на голові, принесла кілька мотків пряжі для обміну на товари, які були в крамничці. Це була, мабуть, остання жінка в місті, яка ще не облишила старовинної прядки. Цікаво було дослухатися, як глухий голос старої баби та милий голосочок Фібі зв’язалися в одну нитку гутірки, і ще цікавіше було спостерігати контраст між їхніми характерами: з одного боку — легкість і краса, а з другого — старість і безбарвність. З одного боку, їх поділяла лише ляда, а з другого — між ними лежало понад шістдесят років життя. Щодо самого мінового торгу, то тут звична хитрість і шахрайство зіштовхнулися з природною прямотою та проник- ливістю.

— Як залагодилася справа? — спитала Фібі, сміючись, коли покупниця пішла.

— Чудово, що й казати, дитино моя! — відповіла Гепсиба. — Мені й наполовину так добре не влаштувати. Правду кажеш, що тут насамперед важлива кмітливість, що перейшла до тебе від матері.

Люди, яким нелюдимість чи незручність заважає взяти належну участь у галасливій діяльності товариства, з непідробним здивуванням споглядають на людей, які є справжніми дійовими особами на сцені світу. Для них ця рішучість, ця здатність діяти така незрозуміла, що вони готові на догоду своєму самолюбству запевняти себе, що вона несумісна з іншими здібностями, які, на їхню думку, набагато вищі та важливіші. Так і Гепсиба охоче визнала за Фібі перевагу над собою в здібності до торгівлі. Вона із задоволенням вислуховувала поради дівчини щодо різних способів із вигодою розширити торгівлю, не ризикуючи капіталом. Вона не заважала Фібі готувати дріжджі, варити ґатунок пива, дуже приємного для смаку та корисного для шлунка, і, крім того, пекти для продажу маленькі солодкі пиріжки, такі смачні, що хто раз їх скуштував, довго прагнув зробити це знову. Усі ці докази метикуватості та мистецтва в господарці були надзвичайно приємними для Гепсиби, і вона мимоволі бурмотіла про себе з квасною міною, природним зітханням і зі змішаним почуттям здивування, жалю та зрослою прихильністю до родички:

— Що за мила малеча! Якби вона була леді! Але це неможливо! Фібі народилася не в Пінчоні, до неї все перейшло від матері.

Що стосується того, була Фібі леді чи ні, це питання вирішити було дуже складно, тільки навряд чи воно виникло б у добре влаштованій і розсудливій голові. Здається, лише в Новій Англії можна зустріти юнку, яка поєднувала б у собі стільки чеснот, властивих леді, з такою безліччю інших, які якщо й поєднуються в одному характері, то не становлять необхідної його частини. Її правил не утискав жоден статут, вона дивовижно була вірною самій собі й зроду не йшла наперекір обставинам, що складалися. Маленька, майже дитяча її постать була такою гнучкою, що рухи для неї ніби були легшими за повітря. Її обличчя з темними пасмами по обидва боки, злегка загостреним носиком, зі здоровим рум’янцем, який був приглушений легкою тінню засмаги й пів тузином ластовиння — дружнім сувеніром квітневого вітру та сонця, також не дає нам повного права назвати її красунею. Тим часом у її очах були блиск та глибина. Вона була дуже мила, граційна, як пташка, — саме як пташка; її присутність у будинку нагадувала легке світло сонця, що падає на підлогу крізь тінь листя в русі, або відблиск коминка, що танцює по стінах з настанням вечора. Приємно було споглядати на Фібі як на зразок жіночої грації, яка щасливо поєднувалася з перевагами розуму. Як така жінка в будь-якій сфері була б не на своєму місці? Така жінка кожне заняття, найважливіше й найменше, скрасить своєю участю в ньому й оточить атмосферою любові та радощів. Так широко й вільно лежала перед Фібі дорога життя.

Здавалося, ніби зморшкувата пика Будинку із сімома башточками, яка лупала на вас похмуро, насупивши брови, прояснялася й весело зиркала своїми каламутними вікнами, коли Фібі бігала туди й сюди численними кімнатами. Інакше неможливо пояснити, як усі сусіди дізналися так скоро про її присутність в оселі. У крамничці постійно штовхалися покупці, починаючи з дев’ятої години ранку аж до самого обіду; в цей час біганина дещо вщухала, а потім відновлювалася з колишньою метушливістю й припинялася тільки за пів години або трохи раніше перед заходом сонця довгого літнього дня.

Одним із невгамовних відвідувачів крамнички був маленький Нед Гіґґінс, винищувач Джимів-Кро та слоненят. Уранці цього дня він виявив нові дива ненажерливості, знищивши двох верблюдів та один локомотив. Фібі радісно сміялася, вираховуючи на аспидній дошці сальдо, висипавши із шухляди цілу купу мідних монет, між якими миготіло кілька срібних.

— Нам треба відновити запаси, кузино Гепсибо, — радила маленька гендлярка. — Пряники закінчилися, як і німецькі дерев’яні молочниці та інші іграшки. Багато було попиту на дешеві родзинки, а свистків, барабанів і варганів запитували раз по раз, і принаймні з десяток хлопчаків вимагали цукатів. Нам неодмінно треба дістати лісових яблук, хоч уже й минула їхня найкраща пора. А ще, люба кузино, що за купа в нас мідних грошей! Справжня мідна гора!

— Прекрасно! Прекрасно! Прекрасно! — повторював дядько Веннер, за будь-якої нагоди заходячи в крамничку. — Ось дівчина, якій не доведеться губити життя на моїй фермі! Ах ти, Господи, що за спритна малеча!

— Атож, Фібі — файна дівчина, — промовляла Гепсиба, приправляючи похмурими бровами своє схвалення. — Дядьку Веннере, ти ж знаєш нашу родину давно. Можеш мені сказати, що це все перейшло до неї від Пінчонів?

— Не впевнений, щоб у них був такий успіх, — відповів поважний старигань. — Ніде правди діти, бачив я багато на своєму віку людей, і не тільки на кухнях і задніх дворах, а й на вулицях, на пристанях та в інших місцях, де мені доводилося гарувати, але, маю вам сказати, панно Гепсибо, що ще ніколи не доводилося мені зустрічати створіння в людській подобі, яке б працювало так, як ця дитина Фібі. Немов самі янголи Божі їй допомагають!

Нехай і була перебільшеною похвала дядька Веннера, але в ній ховалося правильне й тонке почуття. Діяльність Фібі була освячена моральним характером. Вона проводила довгий, повний клопотів день у заняттях, які самі по собі могли бути неохайними й відразливими, але завдяки вільній грації, вона робила їх надзвичайно привабливими, а її сумлінна праця надавала їм легкості та краси забави.

Обидві родички, молода й стара, у проміжках між торговими справами й до настання ночі, знайшли час для того, щоб з обох боків зробити кілька кроків уперед до дружнього зближення та довіри. Будь-яка черниця, подібна до Гепсиби, вирізняється особливою прямотою характеру або принаймні тимчасово дозволяє примусити себе до товариських взаємин: потрапивши в іншу сферу життя, вона готова благословляти вас за те, що ви вдерлися в тенета її душі.

Стара леді отримувала сумне й горде задоволення від того, щоб водити Фібі з кімнати до кімнати всім будинком і розповідати їй сумні перекази, якими, можна сказати, його стіни були вкриті, як фресками. Вона показувала своїй молоденькій кузині ямки від руків’я шпаги лейтенант-губернатора на дверях, що вели до кімнати, в якій тепер уже мертвий господар, старий полковник Пінчон, приймав своїх гостей із насупленим поглядом. Похмурий жах цього погляду, за зауваженням Гепсиби, відтоді діє на кожного, хто переступає через поріг цієї кімнати. Вона просила Фібі стати на одне з високих крісел і розглянути старовинну мапу родових земель на сході. На одній смузі землі, на яку вона вказала пальцем, розташовані срібні копальні; ця місцевість позначена в нотатках самого полковника Пінчона, але стане всім відомою лише тоді, коли права родини будуть визнані урядом. Тож із вирішенням цієї справи на користь Пінчонів пов’язаний інтерес усієї Нової Англії. Вона також оголосила, що десь під будинком, або в льоху, або, можливо, в саду неодмінно має бути величезний скарб, що складається з купи англійських гіней.

— Якби тобі пощастило знайти його, Фібі, — завважила Гепсиба, лупаючи на неї з квасною, але дружньою міною, — тоді наш дзвіночок не брязкав би більше в крамничці.

— Аякже, люба кузино, — відгукнулася Фібі, — але коли це ще буде, а я чую, що він дзеленчить зараз!

Коли Фібі задовольнила покупця, Гепсиба згадала, дуже невизначено й здалеку, про якусь Алісу Пінчон, яка була надзвичайно вродливою й дуже освіченою як для свого часу, років сто тому, і її розкішна, чарівна особистість досі видніється на місцях, де вона жила, подібно до того, як сухий гібіскус довго наповнює своїм ароматом життя, де він зів’яв, занедбаний. З цією чарівною Алісою сталося якесь велике, вкрите таємницею лихо. Вона худла, блідла й помалу зів’яла навіки. Але й досі дехто впевнений, що її тінь живе в Будинку із сімома башточками, і дуже часто, особливо перед смертю когось із Пінчонів, чути її сумну та прекрасну гру на клавікорді. Одна з її п’єс тоді, коли вона перебирала клавіші своїми безтілесними пальцями, була покладена на ноти якимось шанувальником музики. Ця п’єса така сумна, що й тепер ніхто не в змозі її слухати, і тільки тим, чия душа сповита власним глибоким горем, ця музика дає приємність, що пригнічує будь-який смуток.

— Це той клавікорд, який ви мені показували? — перепитала Фібі.

— Той самий, — підтвердила Гепсиба. — Це клавікорд Аліси Пінчон. Коли я вчилася музики, татко нізащо не дозволяв мені відкривати його, а позаяк я вправлялася лише на інструменті свого вчителя, то давно вже забула про музику.

Облишивши ці старовинні теми, Гепсиба завела мову про дагеротипіста, якому, позаяк він був розважливий і доброзичливий молодик, до того ж незаможний, вона дозволила жити в одному із семи шпилів. Але, познайомившись ближче з паном Гоулґрейвом, тепер не знає, що з ним робити. Він злигався, як казала стара панна, з найдивнішими людьми, яких тільки можна собі уявити: з довгими бородами, в полотняних блузах та інших новомодних і потворних одежах. Усе це реформатори, проповідники помірності, похмурі філантропи; волоцюги, які не визнають жодних законів, не харчуються поживною їжею, живуть лише запахом чужих кухонь. Щодо самого дагеротипіста, то жінка якось читала статтю в газетці за одне пенні, в якій його лаяли за ліберальний виступ перед збіговиськом, схожим на юрбу бандитів. Зі свого боку, вона має причини вважати, що жевжик наділений тваринним магнетизмом, і якщо тільки тепер це в моді, варто навіть підозрювати, що він у своїй відокремленій кімнаті вивчає чорну магію.

— Даруйте, люба кузино, — завважила Фібі, — якщо цей хлопець такий небезпечний, то навіщо ви дозволяєте йому жити в будинку? Якби він навіть і не вчинив якоїсь шкоди, то міг би спалити тут усе!

— Так отож! — відповіла Гепсиба. — Іноді я серйозно замислювалася, чи не відмовити йому в помешканні. Проте, за всіх своїх дивацтв, він дуже добрий чоловік і так уміє балакати з кожним, що хоч я і не надто його люблю — для цього не дуже добре знаю цього молодика, — але втратити його було б і сумно також. Жінка рада хоч якомусь знайомству, живучи в такій самоті, як я.

— Однак пан Гоулґрейв — особа, яка не визнає законів! — сказала Фібі, однією з переваг якої була повага до громадських інститутів.

— О! — безтурботно зронила Гепсиба. — Гадаю, він має свої закони!

Розділ VI. Джерело Моула

Чай пили рано, і сільська дівчина вибігла прогулятися садом. Його огорожа раніше обіймала вельми великий простір, та помалу він стискався, як ми вже сказали, частково дерев’яними парканами, а почасти прибудовами, що стояли на іншій вулиці. Посеред саду розмістилася галявина з невеликою, майже розваленою спорудою, яка, проте, ще зберегла певні ознаки альтанки. Хміль, що виріс із торішнього кореня, видирався нею догори, та треба було ще довго чекати, щоб він укрив її покрівлю своїм зеленим килимом. Три із семи шпилів витріщалися на сад із похмурою величчю.

Багатий чорнозем був вгодований перегнилими рослинами впродовж багатьох років: листя, що осипалося, пелюстки квітів і стебла диких рослин, набагато корисніших після смерті, ніж коли вони широко розпускають своє листя на сонці. Бур’ян, що заглушує всі найкращі рослини, був готовий піднятися густими армадами й проникнути навіть у людські житла. Однак Фібі завважила, що цю рослинність зупинила чиясь поступова й неослабна праця, систематично розподілена на щодень. Білий чагарник троянд, вочевидь, був обставлений підпірками ще на початку весни, а груша й три дамаські сливи, які, крім низки кущів смородини, становили єдині плодові дерева в саду, носили сліди недавньої обрізки зайвих чи засохлих гілок. Було тут також кілька сортів старовинних квітів, яким не надто добре рослося, хоч вони й були старанно прополоті, наче хтось — із любові чи з цікавості — намагався підштовхнути їх до такого розвитку, до якого вони здатні. Решта саду містила в собі дуже добре підібрану колекцію рослин, що перебували в якнайкращому стані: літні гарбузи вже в золотій барві; огірки, які виявляли готовність розгалузитися з головного стебла й розповзтися в різні боки; два або три сорти бобів, і деякі з них уже готувалися злетіти фестонами по тичинках; картопля займала таке затишне й сонячне місце, що її стебла набули велетенського зросту й обіцяли ранній і рясний урожай.

Дівчина не могла збагнути, чиєю працею були посаджені всі ці рослини та хто тримав ґрунт у такій чистоті та ладі. Авжеж, це не її кузина Гепсиба, у якої зовсім не було схильності до догляду за квітами і яка зі своїми чернечими звичками та прагненням ховатися в сумній тіні будинку, навряд чи наважилася б копатися в землі просто неба, та ще й спекотного.

Фібі вперше в житті відійшла на весь день від предметів, що становлять інтер’єр сільського життя, і для неї цей куточок зелені, з прохолодною тінню, квітами й простими рослинами, був несподівано приємною знахідкою. Саме небо, здавалося, із задоволенням спрямовувало сюди свій погляд, ніби радіючи, що природа, скрізь витіснена зі запорошеного міста, знайшла тут місце для спочинку. Сад був дикою, але привабливою картиною, якій надавала особливу красу пара коноплянок, що звили собі гніздо на груші й цвірінькали з незвичайною метушливістю та веселістю в густій тіні її гілок. Бджоли також, хоч це й дуже дивно, вважали за обов’язок прилетіти сюди з відстані кількох миль, мабуть, з якоїсь ферми. Скільки повітряних подорожей мали вони здійснювати від світанку до заходу сонця для знаходження меду чи воску! Фібі мимоволі задивилася, як дві чи три бджоли, творячи приємне дзижчання, метушилися в глибині золотих гарбузових квітів.

Був у саду ще один предмет, який природа справедливо могла привласнити собі, хоч людина й чинила спроби обернути його на свою власність. Це було джерело, обкладене вкритими мохом каменями навколо й викладене у своєму жерлі різноколірними камінчиками на кшталт мозаїки. Гра й легкий рух води в її прагненні вирватися з-під землі магічно перетворювали ці камінці на фігури, що рухалися й змінювалися так блискавично, що їх було неможливо розгледіти. Переливаючись через огорожу з вкритого мохом каміння, вода пробивалася садом — не можна сказати, що струмочком, та все-таки помітним потічком.

Не можна також не згадати й про курник (дуже поважного віку), що стояв у віддаленому кутку саду, неподалік від фонтана. У ньому на цю пору жили тільки півень із двома курками та самотнім курчам; усі вони були зі славетної породи курей, які не переводилися з віддалених часів в оселі Пінчонів і, за словами Гепсиби, за давніх часів сливе рівнялися зростом з індіанськими півнями, а їхнє м’ясо було таким смачним, що годилося б і для королівського столу. На доказ справедливості цього переказу Гепсиба показувала Фібі шкаралупу великого яйця, яке не посоромився б назвати своїм навіть страус. Хай там як, тільки тепер кури були трохи більші за голубів, худими й болісними на вигляд, квоктали сумними голосами, змінюючи їх на різні тони, а ноги в них ніби були вражені подагрою. Поза сумнівом, ця порода виродилася, як і багато інших рідкісних порід. Це пернате плем’я існувало надто довго на відстані від інших племен, як це було помітно за сумною зовнішністю його представників. Вони ще якось трималися живими, зрідка несли яйця й виводили якесь курча, ніби для того, щоб світ не втратив такої колись дивовижної породи птахів. Помітною ознакою півнів останнього покоління пінчонівських курей був украй маленький гребінь, до того схожий, хоч як це дивно, на тюрбан Гепсиби, що Фібі, страждаючи від мук совісті, не могла не бачити подібності між цими занедбаними двоногими і своєю поважною родичкою.

Вона побігла в будинок, зібрала хлібні крихти, холодну картоплю й інші залишки їжі, а, повернувшись до саду, закликала курей особливим способом, який вони, либонь, одразу ж упізнали. Курча продерлося навіть у щілину курника й підбігло до ніг панночки з якоюсь веселістю, тим часом як півень і дві його господині зиркали на неї скоса, а потім узялися квоктати між собою, ніби повідомляючи одне одному висновки про характер дівчини. Вигляд птахів був такий античний, що в них можна було не лише визнати нащадків стародавньої породи, а й погодитися з тим, що вони існували ще від заснування Будинку із сімома башточками й певним чином поділяли його долю. Вони були чимось на кшталт духів-покровителів цього місця.

— Ходи, ходи до мене, бідне курча! — закликала Фібі. — Ось тобі чудові крихти.

Курча, попри свою поважну зовнішність, якою була обдарована і його матір, виявило незвичну жвавість і залетіло на плече до Фібі.

— Ця маленька пташка дякує вам за вашу турботу! — промовив позад неї чийсь голос.

Хутко обернувшись, Фібі з подивом побачила хлопця, який вийшов у садочок крізь двері, що вели в окрему башточку. Він тримав у руці мотику й поки Фібі бігала до хати за крихтами, вже взявся обробляти землю навколо картоплі.

— Курча справді поводиться з вами, як зі старою знайомою, — казав він далі, й усмішка, що майнула на вустах парубка, зробила його обличчя набагато приємнішим, ніж Фібі здалося з першого погляду. — А ці поважні особи в курнику теж, здається, дуже поблажливо до вас налаштовані. Ви мали б бути щасливою, що так небавом увійшли до них у ласку! Вони знають мене набагато давніше, але зроду не удостоювали такою фамільярністю, хоч ледве минає день без того, щоб я не приніс їм харч. Гадаю, що панна Гепсиба приєднає цей факт до своїх інших переказів і стверджуватиме, що птахи знали, що ви походите з дому Пінчонів!

— Таємниця полягає в тому, — відповіла Фібі, сміючись, — що я знаю мову, якою балакають із курми та курчатами.

— Ще б пак, — погодився молодик, — та я залишаюся з думкою, що ці кури впізнають у вас фамілію. Прецінь, ви з дому Пінчонів?

— Атож, мене звати Фібі Пінчон, — підтвердила дівчина з певною прохолодністю. Вона знала, що її новий знайомець — не хто інший, як дагеротипіст, про якого їй розповіла стара панна. — Я не знала, що сад моєї кузини Гепсиби довірили піклуванню іншої особи.

— Авжеж, — сказав Гоулґрейв, — я копаю землю, саджаю рослини й очищаю від бур’яну цей старий чорнозем, щоб насолоджуватися тим, що вберегла тут природа від численних людських посівів і жнив. Це до того ж таке приємне гаяння часу. Моє ремесло — поки я займаюся якимось ремеслом — не потребує тривалої праці. Я малюю портрети за допомогою сонячних променів, а щоб дати відпочинок своїм очам, випросив у панни Гепсиби дозволу жити в одному з цих похмурих шпилів. Заходити до них — все одно що накладати собі на очі пов’язку. Чи не погодилися б ви побачити взірці моїх творів?

— Тобто дагеротипний портрет? — перепитала Фібі вже не з такою, як раніше, холодністю, адже, попри упередження, її молодість приваблювала його молодість. — Я не дуже люблю такі портрети: вони завжди дуже сухі та похмурі; крім того, в них не можна придивитись, бо вони безупинно вислизають від очей. Вони знають, далебі, які вони непривабливі, і тому намагаються уникати спостережень.

— Якщо дозволите, — завважив парубок, споглядаючи на Фібі, — я б провів дослід, чи справді дагеротип применшує красу неймовірно чарівного обличчя. Проте в тому, що ви сказали, є якась істина. Більшість людей на моїх портретах глипають якось похмуро, гадаю, це тому, що так дивляться й самі оригінали. Ясний і простий погляд сонця обдарований дивовижною проникливістю. Ми підозрюємо, що він списує тільки поверхню предметів, а він тим часом виводить назовні таємний характер людини з такою правдивістю, яка неможлива для якогось художника, хоч він і відкрив би цей характер. Принаймні в моєму скромному мистецтві немає лестощів. Ось, приміром, портрет, який я знімав і перезнімав кілька разів, проте завжди з однаковим результатом. Оригінал для простого ока має зовсім інший вираз. Мені було б приємно знати вашу думку про характер цієї людини.

Він показав дівчині дагеротипну мініатюру в саф’янному футлярі. Фібі тільки зиркнула на неї й віддала.

— Я знаю це обличчя, — сказала вона, — його суворі очі переслідували мене весь день. Це мій пращур-пуританин, портрет якого висить там, у кімнаті. Імовірно, ви знайшли спосіб скопіювати його без чорної оксамитової плахти та сірої бороди, натомість вбравши в новий фрак і краватку. Не скажу, проте, щоб він став привабливішим з вашими удосконаленнями.

— Ви б знайшли ще певну відмінність, якби придивилися до нього уважніше, — засміявся Гоулґрейв, вражений, мабуть, її словами. — Можу вас запевнити, що це сучасне обличчя, і, ймовірно, ви ще зустрінете його тут. Завважте, що оригінал в очах товариства й, як я знаю, в очах найближчих своїх друзів, має надзвичайно приємну фізію, в якій віддзеркалені приязність, відвертість, веселість характеру й інші чудові чесноти цього роду. А сонце, як бачите, розповідає про нього цілком іншу історію й не хоче від неї відмовитися, попри мої неодноразові спроби змусити його зафіксувати інше. Нам воно представляє його людиною фальшивою, хитрою, черствою, наказовою, а всередині холодною, як лід. Погляньте на ці очі! Чи погодилися б ви довіритися цьому чоловікові? Або на цей рот: чи всміхався він колись? А побачили б ви прихильну усмішку оригіналу! Це тим прикріше, що він відіграє доволі важливу роль у суспільних справах, і цей портрет призначений для гравюри.

— Ні, я не хочу більше його бачити! — зізналася Фібі, відводячи вбік погляд. — Він справді дуже схожий на старий портрет. Але моя кузина має ще один портрет-мініатюру. Якщо оригінал досі існує у світі, то, гадаю, що сонце було б не в змозі зробити його мармизу жорсткою та суворою.

— То ви бачили цей портрет! — вигукнув дагеротипіст із виявом неабиякого зацікавлення. — Я ніколи не бачив, але дуже хотів би. Обличчя на мініатюрі видається вам дуже привабливим?

— Нічого кращого я не бачила, — сказала Фібі. — Воно, можна сказати, навіть надто гарне, надто розпещене як для чоловіка.

— У ньому не виражається жодного бурхливого почуття? — не вгавав Гоулґрейв, розпитуючи з наполегливістю, яка змушувала Фібі знітитись, так само як і від відвертої вільності, з якою він почав із нею знайомство. — Чи немає в ньому чогось похмурого або зловісного? Чи можна припустити, щоб оригінал цього портрета був винний у важкому злочині?

— Що за дивні запитання? — вигукнула Фібі з певним роздратуванням. — Чи можна казати такі речі про портрет, якого зроду не бачили? Ви приймаєте його за когось іншого. Злочин! Позаяк ви приятель моєї кузини Гепсиби, то можете попросити її показати вам портрет.

— Для мене було б набагато кориснішим бачити оригінал, — відповів дагеротипіст із холодним серцем. — Щодо його характеру, то нам немає потреби міркувати про його властивості: вони вже визначені законним судом... або принаймні тим, що називав сам себе законним. Але стривайте! Не йдіть, зробіть ласку, я висуну вам одну пропозицію.

Фібі була вже готова піти, але знову повернулася до молодика з певною нерішучістю, бо не зовсім тямила його звернення, хоч, глипнувши на нього, могла відкрити в парубку радше відсутність церемонності, ніж образливу брутальність. У тоні, яким він вів свою промову, була якась дивна сила, ніби він сам був господарем цього саду, а не користувався ним винятково з прихильності Гепсиби.

— Якби це було вам приємно, — сказав він, — то я з великим задоволенням надав би вашій опіці ці квіти й цих давніх і поважних птахів. Оскільки ви тільки-но облишили сільське повітря й заняття, то скоро відчуєте потребу в якомусь із занять просто неба. Квіти — не моя улюблена сфера, тому ви можете доглядати за ними на власний розсуд. Я ж тільки час від часу проситиму у вас найменшої поступки в догляді за квітами навзамін за ті прекрасні овочі, якими сподіваюся збагатити стіл панни Гепсиби. Так ми будемо корисними одне одному.

Фібі, мовчки дивуючись сама своїй згоді, взялася полоти квіткову грядку. Проте вона набагато дужче була зайнята роздумами про цього парубка, з яким так несподівано зблизилася до фамільярності. Він не зовсім їй подобався. Характер молодика бентежив молоду сільську дівчину, виявляючи в ньому суворого практика. Його мова вирізнялася жартівливими інтонаціями, однак справляла на неї серйозне й майже суворе враження, крім тих випадків, коли молодість дагеротипіста його пом’якшувала. Вона боролася з дією якогось магічного елемента в натурі Гоулґрейва, який підкорював її своїм шармом, можливо, цілком ненавмисно.

За якийсь час сутінки, згущені тінню фруктових дерев і сусідніх будівель, поширили напівтемряву по всьому саду.

— Настав час закінчити нам роботу! — зронив Гоулґрейв. — Роблю останній удар мотикою на користь бобів. На добраніч, панно Фібі Пінчон! Якщо ви якось пришпилите до свого волосся один із цих гібіскусів і зайдете в мою майстерню на Середньому проспекті, то я скористаюся найчистішим сонячним промінчиком, щоб зробити ваш портрет із квітки і її власниці.

З цими словами він попрямував у свій відокремлений шпиль, а, підходячи до дверей, обернувся й покликав Фібі голосом, в якому лунав сміх і водночас чулася більш ніж серйозна інтонація.

— Остерігайтеся джерела Моула! — порадив він. — І пити з нього, і вмиватися!

— Джерело Моула! — відповіла Фібі. — Те, що обкладене камінням, укритим мохом? Я й не думала пити з нього воду. А навіщо ви це кажете?

— Навіщо? — здивувався дагеротипіст. — Та тому, що воно зачароване, як і чай однієї старої леді.

Він зник, і Фібі, затримавшись ще на хвилину в саду, побачила спершу мерехтливий вогник, а потім яскраве світло лампи у вікнах його башточки. Коли ж повернулася до кімнати Гепсиби, там було вже так темно, що очі не могли проникнути в глибину приміщення. Вона заледве могла бачити стару леді, яка сиділа на одному з прямих крісел трохи віддалік вікна, слабке світло з якого злегка позначало в темряві бліде обличчя, звернене в куток кімнати.

— Чи не засвітити мені лампу, кузино Гепсибо? — запропонувала Фібі.

— Засвіти, мабуть, — погодилася жінка. — Але постав її на столі в кутку коридору. Очі маю слабкі, тож зрідка наражаю їх на світло лампи.

Який чудовий інструмент — людський голос! Як він висловлює будь-який порух нашої душі! В інтонації Гепсиби в цю мить лунали звучна глибина й вологість, ніби її слова, за всієї своєї незначності, були занурені в теплоту серця цієї жінки. Коли Фібі запалювала на кухні лампу, їй знову здалося, що Гепсиба щось їй сказала.

— Зараз, кузино! — відповіла дівчина. — Ці сірники тільки-но спалахують, як одразу гаснуть.

Та замість відгуку Гепсиби почула відгук іншого голосу. Він, утім, був дуже нечіткий і так схожий на слова, які промовляють, як на невизначені звуки, які радше виражали любов і співчуття, ніж міркування. Утім, ці звуки були такими невловними для слуху, що Фібі навіть не могла вважати їх реальними. Вона вирішила, що, либонь, якийсь інший звук у будинку видався їй людським голосом або що це лише витвір її уяви.

Поставивши засвічену лампу в коридорі, вона повернулася до кімнати Гепсиби. Тепер постать старої панни, попри те, що її риси все ще зливалися з напівтемрявою, виднілася ясніше, утім, у віддалених закутках кімнати, яка так слабо відбивала світло, стояла темрява, що й раніше.

— Кузино, — сказала Фібі, — ви мені казали щось зараз?

— Ні, дитино моя! — заперечила Гепсиба.

Ще менше слів, ніж раніше, але з тією ж таємничою музикою! М’яка, меланхолійна, але не сумна інтонація ніби виливалася з глибокої криниці серця Гепсиби, вся пройнята глибоким хвилюванням цього серця. У цьому було якесь тріпотіння, електричний заряд, що частково передався Фібі. Дівчина посиділа з хвилину в мовчанні. Незабаром для її тонкої душі стало помітним чиєсь неправильне дихання в кутку кімнати. Вона була обдарована ніжною й водночас здоровою фізичною формою, яка відчула, що біля неї є ще хтось третій.

— Мила кузино, — зронила вона, долаючи невиразну відразу до цього запитання, — чи немає тут когось із нами в кімнаті?

— Фібі, люба моя дівчинко, — озвалася Гепсиба після хвилинної павзи, — ти дуже рано піднялася й працювала весь день. Іди спати, я впевнена, що тобі потрібен відпочинок. Я хочу посидіти ще трохи сама й упорядкувати свої думки. Я виробила цю звичку ще до твого народження.

Відпускаючи її до сну, стара леді ступила кілька кроків уперед, поцілувала Фібі й пригорнула її до свого серця, що билося з незвичайною силою та почуттям. Як збереглося в її сумному старому серці так багато любові, що її надлишок переливається через край?

— На добраніч, кузино, — попрощалася Фібі, дивно вражена поводженням Гепсиби. — Дуже рада, що ви починаєте мене любити.

Вона повернулася до своєї кімнати, однак заснула нескоро, та й спала не надто міцно. Іноді чула крізь сон чиїсь кроки сходами, неважкі й нерішучі. Голос Гепсиби, утім, дуже притлумлений, також лунав на сходах разом із кроками й, ніби у відповідь на цей голос, Фібі знову чула дивний, невизначений гомін, що був трохи схожий на людську говірку.

Розділ VII. Гість

Коли Фібі прокинулася, а це сталося водночас із початком ранкового цвірінькання подружжя коноплянок на груші, вона почула на сходах якийсь рух. Поквапилася зійти на нижній поверх і знайшла Гепсибу на кухні. Стара панна стояла біля вікна, тримаючи перед носом книжку, ніби намагаючись проникнути нюхом у зміст, бо її слабкий зір не дуже добре допомагав жінці в цьому. Важко уявити собі книжку, переконливішу за ту, що була тепер у руках Гепсиби: від одного її читання вся кухня наповнювалася запахом дичини — індичок, каплунів, копчених куріпок, пудингів, тістечок і святкових поросят у всіх можливих поєднаннях і видозмінах. Це була куховарська книга, наповнена рецептами незліченних старовинних англійських страв і прикрашена гравюрами, на яких були показані приготування до бенкетів, гідних великої зали якогось вельможного замку. Між цими чудовими взірцями кухонного мистецтва (з яких, імовірно, жоден не був реалізований реально в цьому будинку з часів дідусів) бідна Гепсиба шукала рецепт, за яким можна було нашвидкуруч приготувати до сніданку страви з харчів, що були в її розпорядженні, і з мистецтвом, яке вона засвоїла.

Небавом, проте, вона відклала цей твір і запитала у Фібі, чи не знесла вчора яйця стара Спеклі, як вона називала одну з курок. Фібі побігла поглянути, однак повернулася без очікуваного скарбу. Цієї хвилини почувся свисток рибалки, сповіщаючи про його наближення до будинку. Гепсиба закликала його, енергійно грюкнувши у вікно крамнички, і купила в нього рибу, яку рибалка називав чудовою макреллю, тлустою, найкращою з тих, що траплялося йому ловити так рано. Доручивши Фібі підсмажити каву, яку вона називала найчистішим мокко й такою старою, що кожне дрібне зернятко можна було б продавати на вагу золота, стара панна поклала стільки дров у стародавній коминок, що з комина відразу повалив густий дим.

Сільська дівчина, допомагаючи їй, чим могла, запропонувала спекти особливим легким способом, запозиченим нею від матері, індіанський пиріжок, який, за словами панночки, якщо добре його приготувати, мав бути таким смачним і ніжним, як жоден інший ґатунок тих, що подають на сніданок. Гепсиба з радістю на це пристала, і в кухні незабаром розлився приємний аромат від індіанського пиріжка. Нам здається, що в диму, який виривався з погано влаштованої грубки, тіні померлих куховарок неодмінно мали витріщатися з подивом на цю страву або зазирати в грубку зі зневагою до простоти запропонованого Фібі пиріжка, даремно намагаючись простягнути до нього руки. Принаймні голодні миші явно вилазили зі своїх нірок і, присівши на задні лапки, нюхали димне повітря, розважливо вичікуючи сприятливої нагоди поживитися.

Гепсиба не мала природної здатності до куховарства, чим, правду кажучи, зберегла свою худорлявість, часто воліючи бути краще без обіду, ніж вовтузитися з рожном чи спостерігати за кипінням рідини у горщику. Тому прагнення, яке вона виявила тепер до кухонних подвигів, було справді героїчним. Було зворушливо й достоту гідно сліз — якби тільки Фібі, єдиний свідок її подвигів, не вважала за краще займатися справою, ніж проливати їх, — бачити, як вона розгрібала вугілля й смажила макрель. Зазвичай її бліді щоки тепер спалахнули, як жар, від вогню й метушливості, і вона спостерігала за рибою з такою ніжною турботливістю й увагою, начебто — не підберемо кращого порівняння — її власне серце лежало на пательні, а її щастя та нещастя залежали від того, добре просмажиться ця риба чи ні.

Щоденне домашнє життя надає небагато миттєвостей, приємніших за добре приготований і рясний сніданок. Ми підходимо до нього зі свіжими силами, у росистій юності дня, коли всі наші моральні та фізичні почуття перебувають у кращій злагоді, ніж у пізні години, тому наші фізичні насолоди ранковою їжею ще не бентежаться ніякими докорами з боку шлунка або совісті, якщо ми навіть і занадто піддаємося тваринній частині нашої натури. Думки, що в цей час обходять гурт близьких між собою людей, також приправлені дотепністю та веселощами. Маленький старовинний столик Гепсиби на тоненьких гарних ніжках, укритий найбагатшою картатою скатертиною, вартий бути центром найвеселішого гуртка. Пара від гарячої риби піднялася, як дим на жертовнику варварського ідола, тим часом як пахощі дивовижної кави були б приємними для нюху заступницької Лари або будь-якого духу, сприятливого до нового сніданку.

Фібі вирушила в сад, склала букет троянд і розмістила його дуже майстерно в невеликому скляному кухлі, який, давно втративши своє руків’я, тим зручніше надавався на роль вази. Ранкове сонце, так само свіже й усміхнене, пробиваючись крізь гілки груші, освітлювало стіл, на якому були виставлені три приладдя: одне для Гепсиби, друге для Фібі... Для кого ж третє?

Кинувши останній господарчий погляд на стіл, Гепсиба взяла своєю тремтячою рукою руку Фібі. Вона згадала, як під час приготування цього таємничого сніданку була сувора й дратівлива з панночкою, тож зважилася, мабуть, винагородити її за це особливим проявом ласки.

— Не засуди мене за мої неспокій і нетерплячку, моя люба дитино, — промовила вона, — я люблю тебе, Фібі, попри різкість моїх слів.

— Люба кузино, не можете мені сказати, хто до вас приїхав? — поцікавилася Фібі з усмішкою, близькою до сліз. — Чому ви так стривожені?

— Тихіше, тихіше! Він іде, — цитьнула Гепсиба, поспішивши втерти очі. — Нехай він побачить спершу тебе, Фібі, бо ти молода, і твої щічки свіжі, як ці троянди; усмішка грає на твоєму обличчі проти твоєї волі. Він завжди любив сміливі обличчя. Моє тепер уже старе, тільки мої сльози обсохли, він ніколи не міг витримувати сліз. Засмикни трохи фіранку так, щоб тінь накрила ту частину столу, де він сяде, але нехай світить і сонце! Він зроду не любив темряви, та скільки було похмурих днів у його житті! Бідний Кліффорд...

Вона ще потихеньку промовляла ці слова, які ніби були звернені до її власного серця, ніж до Фібі, коли в коридорі почулися кроки. Фібі впізнала їх, бо чула вночі, коли дрімала. Гість, який наближався до них, зупинився, здавалося, на горішніх сходах; він зупинявся ще разів зо два, спускаючись нижче; зупинився й утретє в самому низу сходів. Щоразу він робив це, либонь, ненавмисне, а радше через те, що забував мету, що привела його в рух, чи ніби його ноги мимоволі зупинялися, бо спонукальна причина була надто слабкою для підтримки їхнього руху. Нарешті він узяв довгу павзу на порозі кімнати. Спершу рукою вхопився за одвірок, потім відпустив його, тільки злегка торкнувшись. Гепсиба з конвульсивно стиснутими руками витріщалася на двері.

— Мила кузино Гепсиба, не дивіться, будь ласка, так страшно! — затремтіла Фібі, бо хвилювання її двоюрідної сестри й ці таємничі кроки справили на неї таке враження, ніби в кімнату мав прилетіти привид. — Ви справді мене лякаєте! Невже трапилося щось страшне?

— Тихіше! — прошепотіла Гепсиба. — Будь якомога веселішою, і що б не сталося, не втрачай гумору!

Остаточна павза біля порога тяглася так довго, що Гепсиба, не маючи сил витримувати її довше, підійшла до дверей, відчинила їх і ввела незнайомця за руку. Фібі побачила перед собою чоловіка похилого віку в старомодному шлафроці з полинялими камінцями і з сивим, можна сказати, майже білим, незвичайної довжини, волоссям, що мало не зовсім затуляло його чоло, поки чоловік не відкинув його, обводячи невизначеним поглядом покій. Вдивившись у його обличчя, вона легко второпала, що його зупинки походили від тієї невизначеності мети, з якою дитина здійснює перші свої подорожі підлогою. Ніщо не виявляло в ньому нестачі фізичних сил для твердого та рішучого кроку. Причина слабкості полягала в душі. Утім, у виразі його обличчя все-таки просвічував розум, тільки цей вираз був такий невизначений, такий слабкий, наче з кожною хвилиною готовий зникнути й ніколи не повертатися. Це було полум’я, що миготіло на напівзгаслих вуглинках; ми вдивляємося в нього уважніше, ніж якби воно було справжнім полум’ям, що невпинно злітає, — уважніше, але з певним нетерпінням, щоб воно або яскраво засяяло, або згасло цілком.

Увійшовши до кімнати, гість постояв із хвилину на одному місці, інстинктивно тримаючись за руку Гепсиби, як дитина тримається за руку дорослого. Він, однак, помітив Фібі й, мабуть, був приємно вражений її юним і чарівним виглядом, який справді поширював у кімнаті веселість, подібно до того, як скляна посудина з квітами, що стояла на сонці, розсипала навколо себе його відбиті промінці. Він вклонився, тобто зробив невдалу спробу вклонитися. За всієї невизначеності цієї поштивості, вона, однак, висловлювала ідею про якусь невимовну грацію — або принаймні натякала на неї, — якої не може дати людині жодна практика в поверхневому поводженні з людьми. Вона була надто невловною для хвилинного явища, але пізніше, у спогадах Фібі, змінювала всю зовнішність цього чоловіка.

— Милий Кліффорде, — сказала Гепсиба тоном, яким зазвичай звертаються до розпещених дітей, — це наша кузина Фібі. Маленька Фібі Пінчон, єдина донька Артура, як ви знаєте. Вона приїхала із села погостювати до нас, бо наш старий дім став надто безлюдним.

— Фібі?.. Фібі Пінчон?.. Фібі? — повторював гість дивною, повільною, нетвердою мовою. — Донька Артура! Ах, я забув! Потреби згадувати немає — я дуже радий!

— Сідайте тут, любий Кліффорде, — запросила Гепсиба, підводячи його до фотеля. — Фібі, спробуй підняти трохи штору. Тепер снідатимемо.

Гість сів на призначеному для нього місці й ознайомився з дивним краєвидом довкола. Він, вочевидь, намагався освоїтися зі сценою, що відбулася допіру, і збагнути її ясніше. Принаймні хотів переконатися, що перебуває тут, у низькій кімнаті зі стелею, перетятою кількома поперечинами, і з обкладеними дубом стінами, а не в іншому місці, що навіки зафіксувалося в його почуттях. Але цей подвиг був для нього такий важкий, що старигань міг досягти успіху в ньому лише частково. Можна сказати, що він зникав безперервно зі свого місця, або, кажучи іншими словами, його розум і свідомість відлітали, залишаючи за столом тільки виснажену, посивілу й сумну постать — речову порожнечу, фізичну примару. Після певного проміжку часу в його очах знову з’являлося слабке світло, доводячи, що духовна частина його істоти повернулася й намагається запалити домівку серця, засвітити лампадку розуму в темряві зруйнованого будинку, в якому вона змушена вести занедбане життя, відчужене від світу.

В один із цих моментів не так онімілого, та все-таки неповного одухотворення, Фібі утвердилася в думці, яку вона спершу відкидала як надто безглузду та неможливу. Вона побачила, що добродій, який сидів перед нею, мав бути оригіналом прекрасної мініатюри, що зберігалася в її кузини Гепсиби. Справді, з тонкою жіночою розбірливістю щодо костюмів, вона відразу визнала, що його картатий шлафрок — на вигляд, матеріал і моду — той самий, який із такою виразністю був представлений на портреті. Ця стара, полиняла одежа, що втратила весь свій колишній блиск, здавалося, промовляла якоюсь особливою мовою, для якої немає назви, про таємне лихо свого господаря. За цим зовнішнім типом можна було краще визначити, ніж зношені шати, яким старим був одяг його душі — це тіло й це обличчя, краса й грація якого майже перевершували мистецтво найвитонченішого художника — можна було дізнатися, що душа цього чоловіка, мабуть, була вражена в житті якимось страшним ударом. Він сидів тут ніби під каламутною ковдрою руйнації, що відокремлювала його від світу, але крізь яке в миттєвих проміжках можна було вловити той самий вираз, такий тонкий, такий ніжно-мрійливий, який Мальбон, застосувавши із завмиранням серця щасливий метод свого мистецтва, передав мініатюрі! У його погляді було щось таке внутрішньо характерне, що ні похмурі роки, ні тяжкість жахливого лиха, що звалилося на нього, не були в змозі знищити цього виразу цілком.

Гепсиба налила філіжанку чарівно запашної кави й подала гостю. Зустрівшись із нею поглядом, він, здавалося, поринув у якесь забуття та збентеження.

— Це ти, Гепсибо? — промовив він невиразно, потім повів далі, ніби не помічаючи, що його чують: — Як змінилася! Як змінилася! І невдоволена мною за щось. Чому вона так супить брови?

Бідолашна Гепсиба! Це був той нещасний спохмурнілий погляд, який від часу, від її короткозорості, від постійного неспокою став у неї таким звичним, що будь-яке хвилювання душі неодмінно викликало його. Проте неясні звуки цих слів оживили в душі жінки якесь сумне почуття любові, і воно надало їй ніжнішого й навіть приємнішого виразу. Чорність фізії старої панни була знищена теплим і яскравим сяйвом душі.

— Невдоволена! — повторила вона. — Невдоволена вами, Кліффорде!

Інтонація, з якою вона вигукнула ці слова, мала жалібну й справді музичну мелодію, без домішки того, що невибагливий слухач назвав би жорсткістю, ніби якийсь чудовий музикант витяг солодкий звук, що приголомшив душу, з розбитого інструмента, фізичний недолік якого чути серед духовної гармонії, — такою глибокою була чутливість, що виказалася в голосі Гепсиби!

— Тут, навпаки, всі вас тільки люблять, — додала вона, — і жодного іншого почуття! Ви в себе вдома!

Гість відповів на це усмішкою, що не висвітлила й половини його обличчя. Та хай якою була вона слабкою та швидкоплинною, вона була відбита чарівністю чудової краси. За нею слідував грубіший вираз обличчя... або той, який здавався грубим на цих ніжних рисах, бо не був пом’якшений світлом розуму. Це був вираз апетиту. Гість узявся за сніданок, можна сказати, сливе жадібно й, здавалося, забув і про самого себе, і про Гепсибу, і про молоду дівчину, і про все, що його оточувало, в тій чуттєвій насолоді, яку давали поживні страви. У його фізичній системі, попри її витончене облаштування, схильність до насолоди смаком, імовірно, переважала всі інші звички. Утім, вона могла б бути утримана в належних межах і поступитися місцем іншим, більш гідним спонуканням, якби його духовніші чесноти зберегли свою силу. Проте за теперішнього стану ця схильність виявлялася в такому тяжкому для спостерігача вигляді, що Фібі була змушена опустити погляд.

Незабаром нюх гостя торкнувся запаху ще не торканої кави, і він узявся пити її з насолодою. Ароматна есенція діяла, як чарівний напій. Темна субстанція його істоти стала прозорою, принаймні такою, що духовне світло тепер просвічувало крізь неї ясніше, ніж до того.

— Більше, більше! — вигукнув він нервово, ніби боячись упустити щось важливе. — Ось що мені потрібно! Дайте мені більше!

Стан його трохи випростався, а очі набули виразу, який повідомляв, що вони помічали предмети, на яких зупинялися. Утім, вони не пожвавилися так, щоб у них показався розум, ні! Не зовсім чужий їхньому виразу, погляд, проте, не демонстрував його особливості. Те, що ми називаємо моральною натурою, не було ще пробуджено в Кліффорді до ясних ознак. Це було лише якесь дещо вище почуття, не доведене до повної своєї сили — і мінливе, і слабке почуття сприйняття вражень краси та веселощів. Складаючи головну властивість деяких натур, воно виявляло в них витончений від природи смак і заздрісну схильність до щастя. Краса стає життям такої натури; лише до неї однієї спрямовані всі її прагнення, і якщо тільки її фізичні органи перебувають у гармонії з цим почуттям, то й вона сама розвивається чудово. Така людина не повинна знати прикрощів, їй нема з чим боротися, для неї не існують муки, що чекають у нескінченно різноманітному вигляді тих, кому вистачає духу, вистачає волі та свідомості для боротьби з життям. Для цих виняткових характерів такі муки становлять найкращий із дарів життя, але для істоти, на яку спрямована зараз наша увага, вони були б лише гіркотою, тільки небесною карою.

Не принижуючи анітрохи його переваг, ми вважаємо, що Кліффорд був обдарований натурою сибарита. Це можна було помітити в постійній пристрасті його очей до сонячного світла, що пробивалося крізь густину гілок у старовинну похмуру кімнату. Це було видно з того, як він дивився на кухоль із трояндами, запах яких вдихав із насолодою, властивою фізичній організації, такій чутливій, що духовна частина людини ніби розпускалася в ній. Це виявлялося в несвідомій усмішці, з якою він споглядав на Фібі, свіжий, незайманий образ якої був злиттям сонячного сяйва з квітами або сутністю того й того в прекраснішому, привабливішому прояві. Не менш очевидною була ця любов до прекрасного, ця жага краси й в інстинктивній обережності, з якою вже й тепер його очі відверталися від господині й блукали деінде.

Винен у цьому був не Кліффорд, винна була нещасна доля Гепсиби. Як міг він — за цієї жовтизни її обличчя, за цієї жалюгідної, сумної міни, за цього страшного тюрбана, що прикрашав її голову, і за цих похмурих брів — знаходити задоволення в тому, щоб дивитися на неї? Та невже він не висловив жодної любові до неї за ту ніжність, яку вона мовчки йому демонструвала? Аж ніяк. Такі натури, як у Кліффорда, чужі всім відчуттям такого штибу. Вони завжди бувають егоїстичними у своїй сутності, і даремно від них вимагати переродження. Бідна Гепсиба осягала це чи хоча б діяла інстинктивно. Кліффорд був таким віддалений від усього, що манить серце, що вона раділа принаймні в цю хвилину, хоч і з таємним наміром поплакати потім у своїй кімнаті, що перед його очима є привабливіші предмети, ніж її старе, незугарне обличчя.

Гість відкинувся на спинку свого фотеля. В його обличчі показалося ніби відчуте уві сні задоволення разом із якимось зусиллям і неспокоєм. Старигань намагався втямити ясніше, які предмети його оточували, або, можливо, боячись, щоб це був не сон чи витвір уяви, із зусиллям утримував чудову мить перед очима душі, змушуючи її до ще більшого блиску та тривалості.

— Чарівно! Чудово! — зронив він, не звертаючись ні до кого. — Невже це так і залишиться? Яке цілюще повітря ллється в це вікно! Відчинене вікно! Яка гарна ця гра сонця! А квіти як пахнуть! Яке веселе, яке квітуче обличчя в цієї молодої дівчини! Це — квітка, окроплена росою, сонячне проміння на росі! Ах, усе це, мабуть, сон!.. Сон! Сон! Але він зовсім приховав чотири кам’яні стіни!

Тут його обличчя затьмарилося, наче на дідугана впала тінь печери або в’язниці. У його виразі тепер було не більше світла, ніж могло б проникнути крізь залізні ґрати каземату, та і його ставало дедалі менше, ніби він сам із кожною хвилиною дедалі глибше поринав у прірву. Фібі, обдарована жвавістю й активністю характеру, зрідка могла утримувати себе довго, щоб не взяти участь у тому, що має рухатися вперед, тож тепер відчула міцне бажання погомоніти з незнайомцем.

— Ось новий сорт троянд, який я знайшла в садочку сьогодні вранці, — сказала вона, вибираючи з букета невелику червону квітку. — Цього року їх буде п’ять чи шість на кущі. Це найкращий взірець. А як він пахне! Як жодна інша троянда! Неможливо забути цей запах!

— Ах! Покажіть мені! Дайте мені! — вигукнув гість, шпарко схопивши квітку, яка своїм запахом, немов чарівною силою, пробудила в ньому багато інших спогадів, поєднаних із цим відчуттям. — Дякую! Це для мене велике задоволення. Пригадую, як я захоплювався цією квіткою... давно, гадаю, вже дуже давно! Чи це було лише вчора? Вона змушує мене знову почуватися молодим! Невже я знову молодий? Або цей спогад надзвичайно в мені ясний, або свідомість надзвичайно темна! Але яка добра ця молода дівчина! Дякую! Дякую вам!

Благодійне збудження, вчинене маленькою червоною трояндою, надало Кліффорду найсвітлішого моменту, яким тільки він насолоджувався за сніданком. Цей момент міг би тривати довше, якби його очі випадково не зупинилися на обличчі старого пуританина, який спостерігав за цією сценою зі своїх потемнілих рам і з матового полотна, як дух, і до того ж якнайлютіший і щонайпохмуріший. Гість зробив нетерплячий рух рукою й звернувся до Гепсиби таким тоном, в якому відчувалася норовлива дратівливість людини, яку всі доглядають у родині.

— Гепсибо! Гепсибо! — волав він достатньо гучно й виразно. — Чому ти залишаєш цей ненависний портрет на стіні? Так-так! Це саме на твій смак! Я казав тобі тисячу разів, що він злий геній нашого дому! І мій злий геній особливо! Зніми його негайно!

— Милий Кліффорде, — сумно промовила Гепсиба, — ви ж знаєте, що я не можу цього зробити.

— Якщо так, — не вгавав він все ще з певною енергією, — то прошу тебе, затули його хоч червоною шматою, довгою, щоб висіла складками, із золотими краями та френзлями. Я не можу його терпіти! Нехай він не зазирає мені в очі!

— Гаразд, любий Кліффорде, я прикрию портрет, — погодилася Гепсиба заспокійливим голосом. — Червона ганчірка в скрині під сходами трохи полиняла й зіпсувалася від молі, але ми з Фібі чудово її підлатаємо.

— Сьогодні ж, не забудь! — наполягав він і потім додав тихим, зверненим до себе голосом: — І навіщо нам жити в цьому нещасливому обійсті? Чому не переселитися до Південної Франції? В Італію? До Парижа, Неаполя, Венеції, Рима? Гепсиба скаже, що ми не маємо коштів. Яка дурна думка!

Він засміявся й кинув на Гепсибу погляд, яким хотів висловити вишуканий сарказм. Проте відчуті ним протягом такого короткого часу різні почуття, хоч як слабко вони висловлювалися, далебі, його виснажили. Він, мабуть, звик до сумної одноманітності життя, яке не стільки протікало струмком — і то дуже застояним, скільки збиралося в калюжу навколо його ніг. Ковдра дрімоти опустилася на його обличчя й справила свою дію на його від природи ніжні та витончені риси, подібно до того, яка густа імла, не пройнята жодним сонячним променем, справляє вплив на виразність пейзажу. Вони ніби стали більшими й навіть грубішими. Якщо досі в цьому чоловікові спостерігача вражала цікава зовнішність або краса — хай навіть знищена, то тепер він міг би засумніватися у власному почутті й приписувати тільки грі уяви певну грацію, що оживляла це нерухоме обличчя, і якийсь чудесний блиск, що сяяв у цих каламутних очах.

Проте раніше, ніж Кліффорд цілком занурився в оніміння, з крамнички пролунав різкий дзвіночок і так неприємно вразив слухові органи чоловіка й чутливість нервів, яка його вирізняла, що він схопився зі свого фотеля.

— Боже милий, Гепсибо! Що за жахливий гармидер у нашому домі? — вигукнув він, виливаючи свою нетерплячу прикрість за старою звичкою на єдину особу у світі, яка його любила. — Я ніколи не чув такого огидного брязкання! Чому ти це дозволяєш? Що це означає?

Ця, либонь, порожня досада раптом виставила надзвичайно рельєфний характер Кліффорда — ніби тьмяний портрет раптом вистрибнув зі свого полотна. Річ у тім, що людина його темпераменту завжди висловлюється ясніше з боку свого прекрасного та гармонійного почуття, ніж із боку серця. Цілком можливо — такі приклади траплялися часто, що якби Кліффорд у своєму минулому житті отримав можливість сформувати свій смак до вищої досконалості, то ця важлива приналежність смаку могла б досі винищити цілком або придушити його прихильність. Чи не маємо ми права після цього сказати, що його довге й похмуре лихо принаймні дещо спокутувало його провину?

— Любий Кліффорде, я хотіла б не допустити цього дзвінка до вашого слуху, — сказала Гепсиба терпляче, хоч і почервонівши від тяжкого припливу сорому. — Він навіть для мене дуже неприємний. Та, знаєте, Кліффорде, хочу вам щось сказати. Цей гидкий дзвінок, будь ласка, Фібі, поглянь, хто там, цей гидкий дзвіночок — не що інше, як дзвоник нашої крамнички.

— Крамнички! — повторив Кліффорд, здивовано витріщившись на неї.

— Атож, нашої крамнички, — підтвердила Гепсиба, і якась природна гідність, змішана з глибоким хвилюванням, проявилася в її зовнішності. — Вам вартувало б знати, любий Кліффорде, що ми дуже бідні. У нас нема іншого засобу для існування — тільки взяти справу від руки, яку я відштовхнула б — так само як і ви! — якби вона мені подавала хліб навіть тоді, коли я вмирала з голоду. Я мала або прийняти від нього допомогу, або отримати засоби для існування власними руками! Сама я могла голодувати, та прислати до мене обіцяли вас! Невже після цього, милий Кліффорде, — додала вона з жалібною усмішкою, — ви можете думати, що я накликала незабутню ганьбу на старий будинок, відкривши в ньому крамничку дріб’язків?! Наш прапрадід зробив те саме, потребуючи набагато менше за нас! Невже ви будете соромитися мене?

— Сором! Ганьба! І ти можеш казати мені ці слова, Гепсибо? — вигукнув Кліффорд, утім, без серця, бо якщо душа людини зовсім пригнічена, то вона сердиться за нікчемні образи, та ніколи не ображається на важливі. І Кліффорд лише сумно повів далі: — Чи можна тобі казати це, Гепсибо? Який сором можу тепер відчувати?

І бідний чоловік, народжений для насолоди, але який отримав таку жалюгідну долю, у нападі нервового розладу заридав, як жінка. Утім, ці сльози тривали недовго; старигань заспокоївся й, судячи з його обличчя, навіть звеселився. Це почуття також тривало лише хвилину та змінилося іншим. Він зиркнув на Гепсибу з майже іронічною посмішкою, причина якої залишилася для неї загадкою.

— Невже ми такі бідні, Гепсибо? — запитав він.

Його фотель був глибоким і м’яким, і дідуган сливе миттєво поринув у сон. Вслухаючись у його доволі чисте дихання (яке, втім, було схожим на якийсь слабкий трепет, що відповідав нестачі сили в характері), Гепсиба скористалася цією хвилиною, щоб розглянути обличчя брата, чого вона досі не наважувалася робити. Тепер її серце обливалося сльозами; глибокий смуток відчувався в голосі, що стогнав, тихому й лагідному, але невимовно сумному. Під впливом цього глибокого горя й співчуття жінка відчувала, що немає ніякої нешанобливості в тому, щоб дивитися на його змінене, постаріле, зблідле, заплиле обличчя. Та щойно вона спрямувала на нього уважний погляд, як совість стала дорікати старій панні в тому, що вона розглядає його з цікавістю тепер, коли воно так змінилося. Поспіхом відвернувшись, Гепсиба опустила штору на освітленому сонцем вікні й сіла спиною до Кліффорда.

Розділ VIII. Пінчон сьогодні

Увійшовши в крамничку, Фібі побачила там уже знайоме їй обличчя маленького винищувача — не знаємо, чи зможемо ми обчислити всі його жертви, — негра Джима-Кро, слоненяти, кількох верблюдів і локомотива. Витративши всі свої заощадження за два попередні дні на нечувані насолоди, він тепер з’явився за дорученням своєї матінки й попросив два яйця та пів фунта родзинок. Фібі подала йому ці товари й, на знак подяки за його початкову допомогу в новій торгівлі, дала йому кита на додачу до його сьогоднішнього сніданку. Величезне морське чудовисько негайно вирушило тією ж дорогою, що й раніше різноманітний караван. Цей чудовий хлопчик був справжньою емблемою часу як щодо свого апетиту, що не щадив ні людей, ні речей, так і в тому, що він, поглинувши стільки всього, здавався так само голодним.

Зачинивши за собою до половини двері, хлопчик обернувся й промимрив щось Фібі, та позаяк частина кита була ще в роті, то панночка не могла до пуття второпати сказане.

— Що ти кажеш, друже? — запитала вона.

— Матінка звеліла дізнатися, — повторив Нед Гіґґінс виразніше, — як здоров’я брата старої панни Пінчон? Подейкують, що він повернувся додому.

— Брат моєї кузини Гепсиби! — вигукнула Фібі, здивована цим раптовим поясненням спорідненості між Гепсибою і її гостем. — Її брат? А де ж він був?

Хлопчик приклав тільки вказівний палець до свого широкого, кирпатого носа з тим виглядом бешкетного лукавства, який дитина, що проводить багато часу на вулиці, так рано привчається надавати своєму обличчю, хай яким воно було само по собі невиразним; а позаяк Фібі споглядала на хлопчика, не даючи відповіді на запитання його матері, той подався додому.

Тим часом у крамничку ввійшов якийсь джентльмен. Це був огрядний чолов’яга, вищий за середній зріст, уже доволі літній, у чорній одежі з тонкої матерії, дуже схожій на сукно. Ціпок із рідкісного східного дерева із золотою голівкою, бездоганної білизни комірець і чудово очищені чоботи надавали його зовнішності солідного вигляду. Його смагляве, чотирикутне обличчя, з майже волохатими бровами, було від природи виразним і стало б, можливо, дуже суворим, якби він розсудливо не потурбувався про пом’якшення його дії надзвичайно приязним і прихильним поглядом. Тонкий спостерігач прочитав у цьому погляді дуже мало справжньої душевної доброти.

Коли незнайомець увійшов у крамничку, в якій виступ другого поверху й густе листя в’яза разом із розставленими на вікні товарами спричиняли певні сутінки, його усмішка засяяла так потужно, ніби він усіма силами пнувся протидіяти повітряній імлі (не кажучи вже про імлу моральну, що вкривала Гепсибу і її мешканців) самостійним світлом своєї фізії. Побачивши молоду, квітучу, як троянда, дівчину замість худорлявої старої панни, він, либонь, страшенно здивувався й спершу насупив брови, а потім усміхнувся з більш променистою прихильністю, ніж будь-коли.

— То он воно як! — промовив він глибоким голосом, який, вийшовши з горла неосвіченої людини, був би проявом брутальності, проте, завдяки ретельній обробці став достатньо приємним. — Я й не знав, що панна Гепсиба Пінчон розпочала свою торгівлю з такою сприятливою особою. Ви, гадаю, її помічниця?

— Саме так, — відповіла Фібі й додала з певною гідністю, бо джентльмен, за всієї своєї чемності, мабуть, приймав її за молоду особу, яка служила за платню: — Я кузина панни Гепсиби й наразі живу в неї.

— Кузина? Ви не із села? Даруйте мені, — забелькотів джентльмен, вклоняючись і всміхаючись, як зроду ще ніхто не кланявся й не всміхався Фібі. — У такому разі ми повинні познайомитися ближче, бо якщо я не помиляюся якнайсумнішим чином, ви також і моя родичка! Дозвольте... Мері?.. Лоллі?.. Фібі... Атож, саме Фібі! Чи можливе таке, щоб ви були Фібі Пінчон, єдина дитина мого милого кузена та товариша по навчанню Артура? О, так! Я бачу по ваших вустах, що це був ваш батько. Так-так! Ми маємо ближче познайомитися! Я ваш родич, моя люба. Либонь, ви чули про суддю Пінчона?

Коли Фібі присіла у відповідь на його запитання, суддя нахилився з вибачливим і навіть похвальним наміром, якщо взяти до уваги кревність і відмінність у роках, поцілувати свою молоду кузину на знак природної спорідненості. На нещастя, без наміру або з тим інстинктивним наміром, який не дає розуму жодної поживи, Фібі цієї критичної миті відступила, тож її високоповажний родич зі своїм нахиленим над лядою тілом і витягнутими губами опинився в дивному становищі людини, яка цілує повітря. Він наче повторював подобу Іксіона[2], що обіймає хмару, і був тим кумедніший, що зазвичай пишався своєю неналежністю до всього повітряного й ніколи не приймав примари предмета за сам предмет.

Річ у тім — і лише це вибачає Фібі, що хоч прихильність судді Пінчона не була вкрай неприємною для жіночих очей на відстані ширини вулиці або навіть звичного простору кімнати, але робилася надто разючою, коли ця смаглява мармиза, поросла жорсткою бородою, яку не могла зішкребти жодна бритва, прагнула справжнього дотику з предметом своїх споглядань. Фібі опустила очі й, не знаючи чому, відчула, що сильно зашарілася від погляду судді! Чому ж вона не дозволила йому поцілувати себе?

Піднявши погляд, Фібі була здивована зміною в обличчі судді Пінчона. Вона була така разюча, як між пейзажем, освітленим сяйвом сонця, і пейзажем перед настанням бурі. У цьому обличчі не було пристрасної напруги попереднього вигляду, воно було холодне, жорстке, невблаганне, як хмара, що накопичувалася весь день.

«Боже милий! Що тепер буде? — подумала сільська дівчина. — Він діє на мене так, ніби не м’якший від скелі й не поблажливий за східний вітер! Я ж не хотіла його образити. Якщо він достоту мій двоюрідний брат, то я готова дозволити йому поцілувати себе».

Водночас Фібі з подивом побачила, що цей самий суддя Пінчон був оригіналом мініатюри, яку показував їй дагеротипіст у саду, і що жорсткий, суворий, безжальний вираз його обличчя був тим самим, що сонце виставляло з такою завзятістю. Отже, це був не хвилинний настрій душі, а постійний, тільки майстерно прихований темперамент чоловіка. Та тільки-но Фібі знову зупинила свій погляд на обличчі судді, як уся його неприємна суворість зникла, і вона відчула всю силу його спекотної, як вакаційні дні, прихильності.

— Чудово, кузино Фібі! — вигукнув він із виразним жестом схвалення. — Чудово, маленька моя кузино! Ви добра дитина й умієте про себе піклуватися. Молода дівчина, особливо якщо вона така гарна, повинна бути дуже скупою на поцілунки.

— Справді, сер, — відгукнулася панночка, намагаючись навернути на жарт цей випадок, — я не хотіла бути суворою.

Утім, чи тому, що їхнє знайомство почалося так невдало, чи з іншої причини вона таки поводилася із суддею, дотримуючись певної обережності, що зовсім не було властиво її відкритій і мудрій натурі. Юнка не могла позбутися дивної думки, що її предок-пуританин, про якого вона чула стільки похмурих переказів, зачинатель усього покоління новоанглійських Пінчонів і засновник Будинку із сімома башточками, який помер у ньому так загадково, з’явився тепер власною персоною до крамнички. У наш стрімкий час таке перевдягання неважко було б влаштувати. Коли він повернувся з іншого світу, то варто було лише провести чверть години в цирульника, який моментально перетворив би густу пуританську бороду на пару сірих бакенбардів, потім, збігши до магазину готового одягу, змінив би свій оксамитовий камзол і чорний плащ із багато вишитою фрезою на білім комірці й краватку на фрак, камізельку й панталони, нарешті, відкинувши шпагу, вишукано оправлену, узяв би патерицю із золотою голівкою, і полковник Пінчон, який жив за два століття до нас, став би сучасним суддею.

Та Фібі мала достатньо кебетів, щоб розглядати цю думку не інакше, як тільки для жарту. Крім того, якби обидва Пінчони з’явилися перед нею водночас, то вона помітила б між ними багато різного й знайшла б лише певну схожість. Довгий ряд років у кліматі, так несхожому на той, у якому виріс пращур, мав неминуче спричинити значні зміни у фізичній конституції нащадків. Суддя навряд чи зрівнявся б із полковником за об’ємом тіла. Хоч він і вважався огрядним чоловіком між своїми сучасниками й був дуже розвинений фізично, однак, гадаємо, що якби зважити теперішнього суддю Пінчона на одних терезах із його предком, то треба було б додати принаймні одну старовинну гирю в п’ятдесят шість фунтів, щоб привести шальки до рівноваги.

Обличчя судді втратило багряний англійський колір, який так помітно пробивався крізь засмагу загартованих бурями щік полковника, і набув блідо-жовтого відтінку, що характеризує комплекцію його співвітчизників. Понад те, якщо ми не помиляємося, у цьому твердому зразку нащадка пуританина таки почала виявлятися певна нервозність. Вона, до речі, надавала його обличчю набагато більшої рухливості та жвавості, на шкоду якомусь прояву грубої сили, на яку ці властивості діяли, як кислоти на предмет, що його розкладають... Суддя Пінчон досяг успіху в витонченості разом з іншими людьми століттям або двома тому.

У розумовому та моральному аспектах суддя був схожий на свого пращура принаймні так, як можна укласти за схожістю вирази та контури їхніх осіб. У старовинному надгробному слові, про яке ми вже згадували, автор рішуче возвеличував свого покійного парафіянина. На його намогильному пам’ятнику також була накреслена хвалебна епітафія, і сама історія, давши йому місце на своїх сторінках, не відкидає твердості його характеру. Так само й щодо сучасного нам судді Пінчона: ні публічний оратор, ні автор епітафій, ні історик загальних чи місцевих політичних подій — ніхто не наважився б вчинити суворий суд його сумлінності як християнина чи гідності як людини, або справедливості як судді, чи хоробрості та вірності як представника політичної партії. Та крім холодних, формальних і порожніх слів різця, що карбує епітафію, голосів для виголошення промов і пера, що описує події для сучасників і нащадків, які неминуче втрачають багато істини від фатальної свідомості своєї публічності, про предка залишили ще й перекази, а за суддею велися домашні спостереження, разюче схожі у своїх свідченнях. Часто погляд жінок, приватних осіб і слуг на громадську особу буває дуже повчальним, і нічого немає цікавішого за величезну різницю між портретами, призначеними для гравіювання, й ескізами, які переходять із рук у руки за спиною оригіналу.

Скажімо, один переказ стверджував, що пуританин був схильний до збагачення; про суддю також подейкували, що, за всієї його зовнішньої щедрості, він такий загребущий на руку, ніби вона в нього була зроблена із заліза. Предок набирав вигляду грубої доброти й жорсткої сердечності слів і поводження, які більшість людей вважали вродженою добротою його натури, що пробивалася крізь щільну, негнучку оболонку мужнього характеру. А нащадок, відповідно до вимог більш витонченого століття, перетворив цю грубу доброту на приязну усмішку прихильності, якою він сяяв, як полуденне сонце на вулицях, або як веселий вогонь коминка у вітальнях своїх близьких знайомих. Пуританин, якщо тільки вірити деяким старовинним історіям, які розповідають досі, піддавався якимось ніжним захопленням. Стосовно судді ми не станемо плямувати своїх сторінок подібними чутками, які, либонь, також можна почути тут і там. Врешті, пуританин, самовладний пан у своїй оселі, був одружений із трьома жінками й самою лише байдужою жорсткістю свого важкого характеру в подружніх стосунках відправив їх усіх до могили. Утім, паралель між ними певним чином порушується. Суддя був одружений лише з однією жінкою і втратив її на третьому чи на четвертому році після укладання шлюбу. Ширилася, утім, байка — ми вважаємо її за байку, хоч, мабуть, вона могла б характеризувати подружнє життя судді Пінчона, — що смертельного удару було завдано бідній леді невдовзі після весілля, і вона вже ніколи не була веселою, бо тиран змушував її щоранку приносити йому до ліжка каву.

Проте родинна подібність — предмет невичерпний, і немає змоги перелічити всіх його відтінків, що переходили по прямій лінії від багатьох предків, впродовж двох століть. Додамо тільки, що пуританин, принаймні так стверджують прикоминкові перекази, що часто зберігають риси характеру з дивовижною вірністю, — був сміливий, владолюбний, невтомний, мужній; глибоко в серці він закладав основу для своїх намірів і прагнув виконати їх із наполегливістю, що не знала ні спочинку, ні докорів сумління. Він топтав слабкого, а для досягнення мети був готовий зважитися на все, щоб подолати сильного. Чи був схожий на нього суддя щодо цього, читач побачить із нашої подальшої розповіді.

Чи знала Фібі хоч про одну з цих паралелей? Зростаючи в селі, вона була вихована в незнанні про більшу частину фамільних переказів про Будинок із сімома башточками. Та одна обставина, лиха вже сама по собі, вразила її до страху. Вона чула про прокляття, яке Моул, страчений чаклун, надіслав з ешафота полковнику Пінчону — обіцянку напоїти його кров’ю, і знала про людські теревені, ніби ця кров час від часу клекоче в горлі Пінчонів. Маючи здоровий глузд, а головне — належність до роду Пінчонів, Фібі вважала цю останню байку безглуздою, чим та й була насправді. Однак старі забобони, що вкорінилися в людському серці, переходячи від вуст до слуху в численних повтореннях крізь цілу низку поколінь, справляють на нас потужну дію. Вони помалу насичуються димом домашнього вогнища й, тривалий час передаючись із покоління в покоління разом з іншими домашніми фактами, набувають нарешті їхніх рис і робляться нерозлучними з будинком, тобто привертають набагато більше уваги, ніж ми підозрюємо. Тож коли Фібі почула клекотання в горлі судді Пінчона (автор зроду такого не чув і тому не може описати), що було для нього звичним, ставалося мимоволі й не вказувало на щось особливе, крім хіба якоїсь вразливості горла або, як дехто вважає, схильності до апоплексії, дівчина вилупила на нього очі з дурнуватим виглядом і сплеснула руками.

З боку Фібі було дуже кумедно зніяковіти від такої дрібнички й непробачно виявити своє збентеження перед людиною, яку ця дрібниця стосувалася найтісніше. Однак цей казус так дивно узгодився з її колишніми поняттями про полковника та суддю, що в цю мить він здався їй тотожним із ними.

— Що з вами, моя люба? — кинув на неї суддя Пінчон один зі своїх жорстких поглядів. — Ви чогось злякалися?

— О, нічого, сер, зовсім нічого! — відповіла Фібі з усмішкою досади до самої себе. — Ачей, ви хочете поспілкуватися з моєю кузиною Гепсибою? Накажете її закликати?

— Зачекайте хвильку, зробіть ласку, — зупинив юнку суддя, знову закликавши сонячне сяйво на своє обличчя. — Ви, здається, дещо засмучені сьогодні. Міське повітря, кузино Фібі, не цілком відповідає вашим прекрасним звичкам, корисним для здоров’я. Чи вас щось стривожило? Щось особливе в родині кузини Гепсиби? Приїзд, еге ж? Я здогадуюсь! Нічого дивного в цьому, моя маленька кузино. Життя в одному будинку з таким гостем, природно, може стривожити невинну молоду дівчину!

— Ви промовляєте цілковитими для мене загадками, сер, — відповіла Фібі, запитально зиркнувши на суддю. — У будинку немає жодного жахливого гостя, крім бідного, лагідного, схожого на дитину чоловіка, здається, брата кузини Гепсиби. Боюся тільки, а ви це повинні знати краще за мене, сер, що він не при своєму розумі. Проте він такий лагідний і спокійний, що мати могла б залишити з ним свою дитину, і, здається, він так бавився б із дитиною, ніби сам тільки на п’ять років старший за неї. Мене він не стривожив! О ні, анітрохи!

— Тішуся таким приємним і притомним відгуком про мого кузена Кліффорда, — завважив суддя прихильно. — Багато років тому, коли ми були хлопчиками, а потім парубками, я був дуже прихильний до нього, та й тепер постійно відчуваю ніжність до всього, що його стосується. Ви кажете, кузино Фібі, що він, мабуть, слабкий на голову. Хай дарує йому небо стільки розуму, щоб міг каятись у своїх минулих гріхах!

— Гадаю, — завважила Фібі, — що ніхто не має так мало причин каятися.

— Чи можливо, моя люба, — відповів суддя зі співчуттям, — щоб ви ніколи не чули про Кліффорда Пінчона? Що вам зовсім не відома його історія? Утім, це на краще. Адже показує, що ваша мати мала належну повагу до членів родини, з якою вона була поєднана тенетами кревності. Думайте якнайкраще про цього нещасного чоловіка й сподівайтеся на краще! Це правило, якого ми повинні завжди дотримуватися у своїх судженнях одне про одного, а особливо добре й розсудливо дотримуватися його між близькими, чиї характери певною мірою взаємно залежать один від одного. Кліффорд у вітальні? Я хочу бачити, в якому він стані.

— Може, краще покликати мою кузину Гепсибу, сер? — засумнівалася Фібі, не тямлячи, чи повинна загороджувати вхід такому люб’язному родичу у внутрішні приміщення будинку. — Її брат заснув після сніданку, і я впевнена, що їй буде неприємно, якщо його розбудять. Дозвольте, сер, попередити її.

Проте суддя виявив особливу рішучість увійти без запрошення, й оскільки Фібі зі жвавістю людини, рухи якої несвідомо слухаються думок, заступила йому дорогу, він без будь-якої церемонії відсунув її убік.

— Ні-ні, панно Фібі! — сказав він, насупивши брови, немов хмари, і таким глибоким голосом, неначе грім загудів. — Залишіться тут! Я знаю будинок, знаю мою кузину Гепсибу, а також її брата, тому моїй миленькій сільській кузині не варто турбуватися й про мене доповідати!

У цих останніх словах помалу виявлялися ознаки переходу від його раптової жорсткості до колишньої прихильності в поводженні.

— Я тут удома, Фібі, — вів він далі, — не забувайте про це, а ви — особа стороння. Тому я просто увійду, щоб поглянути на Кліффорда й запевнити його та Гепсибу у своїх дружніх до них почуттях і співчуттях. Їм треба почути з моїх власних вуст, як щиро я хочу їм служити. А ось і сама Гепсиба!

Справді, Гепсиба з’явилася на порозі крамнички. Звуки голосу судді дійшли до неї у внутрішні покої, де жінка сиділа, спостерігаючи за сном брата. Вона з’явилася захистити його від вторгнення, лупаючи очима так страшно, як дракон, що в чарівних казках зазвичай стереже зачаровану красуню. Її звичний похмурий погляд цього разу був такий лютий, що його не можна було списати на короткозорість. Сповнений антипатії, що глибоко вкоренилася в її серці, він мав хоча б збентежити, якщо не злякати суддю Пінчона. Жінка зробила заперечливий жест і зупинилася як уособлення заборони, витягнувшись на весь зріст у темній рамі дверей. Проте ми маємо видати таємницю Гепсиби й зізнатися, що природна боязкість її характеру проявилася навіть тепер у помітному тремтінні, яке — це відчувала вона сама — приводило кожен її суглоб у незгоду з іншими.

Можливо, суддя знав, як мало справжньої відваги ховається під зовнішнім виглядом Гепсиби. У будь-якому разі, бувши джентльменом із міцними нервами, він незабаром оговтався й не забарився підійти до своєї кузини з простягнутою рукою й водночас із розсудливою обережністю прикриваючи свій наступ усмішкою, осяйною й гарячою, яка насправді не була й наполовину такою теплою. Здавалося, що навіть виноградні грона раптом почервоніли під її дією. Він, здається, мав намір розтопити Гепсибу одразу на місці, ніби це була скульптура з жовтого воску.

— Гепсибо, дорога моя кузино, я в захопленні! — артистично вигукнув суддя. — Тепер принаймні у вас є для чого жити. Та й усі ми, ваші друзі та рідні, тепер маємо нову мету в житті. Я не хотів згаяти й хвилини, поспішивши запропонувати вам усю можливу з мого боку допомогу, щоб забезпечити Кліффорду комфорт. Він належить нам усім. Знаю, як йому це потрібно — як і завжди було потрібно! — за його витонченого смаку та любові до прекрасного. Усе, що я маю в оселі, — картини, книжки, вино, найкращі страви — усім цим він може скористатися. Для мене було б найбільшим задоволенням побачитися з ним. Чи можу я увійти до нього?

— Ні, — рішуче заперечила Гепсиба, її голос так тремтів, що жінка не наважувалася промовляти довгі фрази. — Він не може бачити відвідувачів!

— Відвідувачів, люба кузино! Ви мене називаєте відвідувачем? — вигукнув суддя, чутливість якого, мабуть, була вражена холодністю цієї фрази. — Тож дозвольте мені бути гостем Кліффорда та й вашим також. Переїдьмо негайно в мій будинок. Сільське повітря й усі зручності — можу сказати, навіть розкіш, — якими я оточив себе, матимуть на нього дивовижний вплив. А ми з вами, люба Гепсибо, порадіємо, дбатимемо й працюватимемо, щоб наш милий Кліффорд був щасливим. Переїдьте! Що нам іще базікати про предмет, що становить мій обов’язок та задоволення? Переїдьмо до мене вже!

Слухаючи ці гостинні пропозиції та шляхетне визнання прав спорідненості, Фібі була готова кинутися на шию судді Пінчона й обдарувати його поцілунком, хоч ще недавно відсахнулася від його поцілунку. Зовсім по-іншому реагувала на ці слова Гепсиба — посмішка судді, здавалося, діяла на суворість її серця, як сонячне проміння на оцет: зробила її серце вдесятеро суворішим.

— Кліффорд, — сказала вона, все ще перебуваючи в такому хвилюванні, що могла вимовляти тільки уривчасті фрази. — Кліффорд тут у себе вдома!

— Хай простить вас небо, Гепсибо, — озвався суддя Пінчон, зводячи шанобливо очі до горішнього судилища, — якщо ви дозволяєте вашій старовинній ворожнечі діяти на вас у цій справі! Я прийшов до вас із відкритим серцем, готовий прийняти в нього вас і Кліффорда. Невже ви відкинете мої послуги, мої щирі пропозиції, спрямовані на ваш добробут? У будь-якому разі, вони гідні вашого найближчого родича. На вас впаде тяжка відповідальність, кузино, якщо залишите свого брата в цьому сумному будинку, в цьому спертому повітрі, коли в його розпорядження надають чудовий сільський простір мого житла.

— Ні, я не відпущу Кліффорда, — наполягла Гепсиба все ще уривчастим тоном.

— Жінко! — вигукнув суддя, вдаючи досаду. — Що це все означає? Невже ви маєте інші ресурси? Ні, не може бути! Стережіться, Гепсибо, начувайтесь! Кліффорд опинився на краю такої похмурої прірви, в яку ще зроду не падав! Власне, що мені балакати з цією старенькою? Дорогу! Я маю бачити самого Кліффорда!

Гепсиба розкарячила у дверях свою худорляву постать і ніби збільшилася в обсязі; її погляд також став лютішим, бо в серце закралося ще більше страху та хвилювання. Тим часом намір судді Пінчона вдертися в будинок силою зупинив голос із внутрішньої кімнати. Він був слабким, тремтливим, жалібним і, як у наляканої дитини, виражав безпорадний переляк і нездатність до самозахисту.

— Гепсибо! Гепсибо! — заволав чоловік. — Падай перед ним на коліна! Цілуй його ноги! І проси його не входити сюди! О, нехай він наді мною зглянеться! Пожалійте мене!

Усе ще було дуже сумнівно, щоб суддя не наважився відштовхнути Гепсибу й увійти до кімнати, з якої чувся цей уривчастий і сумний зойк про милість. Навпаки, за перших же звуків ослаблого голосу яскравий вогонь спалахнув у його очах, і він шпарко рушив уперед із якимсь невимовно лютим і похмурим виразом. Щоб пізнати справжнього суддю Пінчона, треба було бачити його цієї миті. Показавши себе так, нехай потім усмішка не сходитиме з його обличчя, він радше змусить дозріти від неї виноградні грона або пожовтіти гарбузи, ніж згладить із пам’яті спостерігача враження, схоже на тавро розпеченим залізом. Його вигляд був тим гіршим, що в ньому показалися не гнів чи ненависть, а якесь люте прагнення винищити все, крім самого себе.

Та чи не обмовляємо ми цього чоловіка? Погляньте зараз на суддю! Він, мабуть, усвідомив, що вчинив погано, надто енергійно нав’язуючись зі своєю родинною любов’ю людям, нездатним її оцінити. Тож, очевидно, вирішив дочекатися кращого настрою у своїх родичів, щоб знову запропонувати їм допомогу. Суддя обернувся, і погляньте, яка всеосяжна прихильність сяє на його обличчі! Вона наче промовляє, що він прийняв Гепсибу, маленьку Фібі та невидимого Кліффорда разом із рештою світу у своє величезне серце й купає їх у хвилях своєї любові, немов у теплій ванні.

— Ви мене ображаєте, люба кузино Гепсибо! — зронив він, спершу ніжно подавши їй руку, а потім одягаючи рукавичку на знак готовності піти. — Дуже неприємно! Та я пробачаю вам і намагатимуся змусити краще думати про мене. Позаяк наш бідолашний Кліффорд перебуває в такому жалюгідному ментальному стані, я не повинен тепер наполягати на побаченні з ним. Проте стежитиму за його одужанням, ніби він є моїм рідним, улюбленим братом. Не домагатимуся ні від нього, ні від вас, люба кузино, щоб ви зізналися у вашій несправедливості до мене. А якби це трапилося, то не бажаю іншої помсти, ніж щоб тільки ви прийняли від мене найкращі послуги, які тільки можу вам запропонувати.

Суддя вклонився Гепсибі, кивнув Фібі з виглядом батьківського благовоління, вийшов із крамнички і з ясною усмішкою рушив уздовж вулиці. За звичкою він платив народу за свої становище, добробут і високе місце відкритим і привітним поводженням з тими, хто його знав, зменшуючи прояв своєї прихильності пропорційно з нікчемністю людини, якій він кланявся, і доводячи тим гордовите усвідомлення своїх переваг так само незаперечно, наче це загін лакеїв очищав дорогу перед ним. Цього пам’ятного ранку приязний вигляд судді Пінчона був таким спекотним, що, принаймні так торочили в місті, знадобилася зайва поливальна діжка, щоб осадити пилюку, що здійнялася після того, як він крокував вулицею.

Заледве він зник з очей, як Гепсиба смертельно зблідла й, підійшовши хитким кроком до Фібі, машинально опустила свої руки на плечі молодої дівчини.

— О, Фібі! — промовила вона. — Цей чоловік був жахом усього мого життя! Невже я ніколи, ніколи не матиму сміливості... ніколи мій голос не перестане тремтіти хоч би на якийсь час, щоб я змогла йому сказати, хто він такий?

— Невже він такий злий? — не повірила Фібі. — Адже його пропозиції й справді були шляхетними.

— Не кажи про це — у нього залізне серце! — заперечила Гепсиба. — Іди й побалакай із Кліффордом! Розваж і заспокой його. Він неабияк стурбується, якщо побачить мене в такому хвилюванні. Іди, моя люба дитино, а я догляду за крамничкою.

Фібі послухалася, але її бентежили запитання щодо сцени, свідком якою вона стала, і дівчина дивувалася: невже суддя й справді в якісь хвилини може бути кимсь іншим, а не справедливою й прямодушною людиною? Такий сумнів справив тривожний вплив на думки Фібі, проте вона певною мірою пом’якшила свій погляд на характер судді Пінчона й пояснювала собі свідчення Гепсиби про його злість взаємною жорстокістю почуттів у родинних чварах, які роблять ненависть між рідними смертельною.

Розділ IX. Кліффорд і Фібі

Не можна не погодитися, що було щось піднесене та шляхетне в натурі нашої бідної Гепсиби або ж, що цілком імовірно, її натура розвинулася завдяки бідності й смутку, піднялася сильною та прихованою від усіх прихильністю всього її життя й у такий спосіб набула героїзму, який ніколи не став би її характерною рисою за інших обставин. Довгу низку сумних років Гепсиба перебувала в тому самому становищі, як, власне, нині, здебільшого зневіряючись і ніколи не бувши цілком упевненою у своїй надії, але завжди усвідомлюючи, що це найкраща доля, якої вона може очікувати на землі. Для себе вона нічого не просила в Провидіння, хоч була незмінно самотня в усьому світі в кожну хвилину своєї свідомості й протягом усього свого життя, а благала лишень подарувати їй можливість присвятити себе братові, якого вона так любила, так поважала в ньому те, чим він був чи міг бути, і якому зберегла відданість.

Тепер, наприкінці свого життя, брат повернувся до неї з тривалої та тяжкої відсутності й залежав від її любові не тільки щодо свого фізичного існування, а й до всього, що має підтримувати його моральний дух. Сестра відповідала своєму покликанню. Вона зважилася — наша бідна, стара Гепсиба, у своїй старій шовковій сукні, зі своїми закостенілими суглобами та сумною суворістю насуплених брів, — на все, що було для неї можливим, і була готова зробити в сто разів більше! Мало бачили люди зворушливіших поглядів, у яких висловлювався б справжній пафос, — нехай пробачить нам небо, якщо це слово викликає мимовільну усмішку, — як в очах Гепсиби цього ранку.

З яким терпінням вона намагалася оточити Кліффорда своєю теплою любов’ю та створити для нього з неї цілий світ, щоб він не пережив жодного болісного відчуття холодності та нудьги за межею цього світу! До скількох невеликих зусиль вона вдавалася, щоб розважити його! Якими жалюгідними, але великодушними вони були!

Пам’ятаючи його колишню любов до віршів і витворів фантазії, вона відчинила скриню з книжками та дістала два томи, які в їхні часи були найкращим читвом. В одному було переплетене «Викрадення кучера» Поупа, а в другому — «Татлер» разом із різними творами Драйдена[3]. Золото на їхніх корінцях давно потьмяніло, та й самі аркуші втратили свою білизну та лиск. Кліффорд збайдужів до цих авторів. Власне, усі подібні до них, люблені сучасною публікою письменники, нові твори яких сяють, як багатий візерунок щойно витканого килима, через одне чи два покоління неминуче втрачають свою чарівність для кожного читача, і тому навряд чи можна було очікувати, щоб вони справили якесь враження на ослаблений розум свого колишнього шанувальника. Гепсиба розгорнула Раселаса[4] й узялася читати опис Щасливої Долини, тішачи себе примарним спогадом про те, що там висловлений якийсь секрет задоволення життям, який може послужити Кліффорду та їй принаймні на сьогодні. Проте Щаслива Долина була вкрита хмарою. Крім того, Гепсиба набридла своєму слухачеві безліччю помилок у виразності, яких вона припускалася, мабуть, зовсім того не помічаючи. Насправді вона ніби не звертала жодної уваги на сенс свого читання. Навпаки, відчувала нудьгу від цього заняття. Її голос, від природи жорсткий, протягом її сумного життя став помалу схожим на якесь каркання. Ці неприємні звуки, що супроводжували кожне радісне й сумне слово, справляли на слухача таку дію, ніби разом із ним виривається з душі щось похмуре, або — вживемо помірніше порівняння — це жалюгідне каркання, проходячи крізь усі зміни голосу, стає схожим на чорну шовкову нитку, на яку нанизані кришталеві зернята мови, й одержують від неї свій колір. Такі голоси висловлюють нам скаргу на втрачені надії й ніби просять смерті та поховання разом із ними!

Помітивши, що Кліффорд не робиться веселішим від її зусиль, Гепсиба стала шукати в обійсті інші засоби для приємного гаяння часу. Раптом її очі зупинилися на клавікорді Аліси Пінчон. Це була хвилина великої небезпеки, прецінь, попри страшні перекази, пов’язані з цим інструментом, і на сумні арії, які, як стверджували чутки, грали на ньому невидимі пальці, віддана сестра надихнулася урочистою думкою затарабанити по його клавішах для Кліффорда й супроводжувати музику своїм голосом. Бідолашний Кліффорд! Бідолашна Гепсиба! Бідолашний клавікорд! Якими жалюгідними були всі троє вкупі! Тільки якийсь благодійний дух, можливо, невидиме втручання давно похованої Аліси, відвернув лихо, що загрожувало їм.

Та найгірше з усіх лих — найтяжчий удар долі для Гепсиби і, можливо, для Кліффорда також — була його непереборна відраза до її зовнішності. Риси обличчя, що зроду не вирізнялися приємністю, а тепер огрубілі від старості, горя та досади за нього, сукня й особливо тюрбан, незграбні й дивні манери, непомітно засвоєні на самоті, — такими були характерні риси зовнішності бідної жінки, і тому немає нічого дивного, хоч це вкрай гірко визнавати, що інстинктивний шанувальник прекрасного відчував потребу відвертати від неї очі. Боротися з такою антипатією було неможливо. Вона буде останнім почуттям, що помре в ньому. Останньої миті, коли дихання, що завмирає, буде слабко пробиватися крізь його вуста, він, поза сумнівом, потисне руку Гепсиби на знак гарячої вдячності за її безмежну любов і заплющить очі — не так для того, щоб померти, як для того, щоб не бачити її обличчя. Бідолашна Гепсиба! Вона довго міркувала на самоті, як зарадити своєму горю, і нарешті вигадала приколоти стрічки до свого тюрбана, проте — також через навіювання якогось благодійного духу — облишила цей намір, який був би фатальним для предмета її ніжної опіки.

Незалежно від невигідного враження, яке справляла зовнішність Гепсиби, в усіх її вчинках виявлялася якась незграбність, що робила її нездатною навіть до елементарних послуг, а не тільки до чийогось умиротворення. Вона знала, що дратує Кліффорда, тому звернулася по допомогу до Фібі. В її серці не було жодних низьких ревнощів. Якби Провидінню було завгодно нагородити її за героїчну вірність, зробивши її безпосереднім знаряддям щастя для Кліффорда, то це нагородило б її за все минуле, додало б їй невимовної радості. Однак таке щастя було неможливим, тому вона передала свою роль Фібі, довіривши їй найдорожче зі своїх прав.

Фібі взяла на себе обов’язки сестри весело, як брала все, і сама вже її щирість передбачала великий успіх. Несвідомою дією своєї тямущої натури Фібі хутко стала добрим генієм для брата та сестри. Похмурість і запустіння Будинку із сімома башточками, здавалося, зовсім зникли після її появи тут: усезнищувальний тлін зупинився між старими колодами кістяка будинку, пил перестав обсипатися так густо, як раніше, зі старовинних стель на підлогу та меблі нижніх кімнат, бо, принаймні час від часу, в них з’являлася зі щіткою маленька господиня, легконога, як вітер, що підмітає садову алею. Тіні похмурих подій, що оселилися, як примари, в порожніх і сумних покоях, і важкий, нерухомий запах, який смерть стільки разів залишала після себе в спальнях, мали поступитися місцем очисній дії, що справляла на атмосферу всього будинку присутність молодої, свіжої та здорової істоти. У Фібі не було жодної недуги (якби була, то старий будинок Пінчона перетворив би її на невиліковну хворобу). Її душа була схожа за своїми можливостями на невелику кількість рожевої есенції в одній із величезних, окутих залізом скринь, що належали Гепсибі, яка пронизувала своїми пахощами розмаїту білизну, мережива, хустки, очіпки, складені сукні, рукавички й інші скарби, що зберігалися там. Подібно до того, як кожна річ у цій скрині ставала приємнішою від трояндового запаху, думки й почуття Гепсиби та Кліффорда, за всієї своєї похмурості, отримали легкий відтінок щастя від товариства Фібі.

Активність її тіла, розуму й серця змушувала дівчину постійно займатися звичайною маленькою працею, обмірковувати відповідну до ситуації проблему й співчувати то веселому цвіріньканню коноплянок на груші, то — до можливої для неї глибини — похмурому неспокою Гепсиби й невизначеним стогонам її брата. Ця здатність легко пристосовуватися до всього навколишнього є одночасно й ознакою досконалого здоров’я, і найкращий спосіб його профілактики. Така натура, як у Фібі, неодмінно впливає на все, однак тільки зрідка має належну повагу.

Для гостя, брата Гепсиби, або кузена Кліффорда, як почала тепер називати його Фібі, вона була особливо потрібна. Не можна сказати, щоб він часто балакав із нею або так чи так виявляв почуття задоволення бути в її товаристві, проте якщо вона довго не показувалася, старигань робився сердитим і нервово-неспокійним, човгав туди-сюди по кімнаті з непевністю, що характеризувала всі його рухи, або ж сидів похмуро у своєму фотелі, оперши голову на руки й виявляючи життя лише електричними іскрами невдоволення, коли Гепсиба намагалася його розважити. Присутність Фібі й цілюща дія її свіжого життя на зів’яле життя дідугана були єдиними його потребами. Фібі й справді була обдарована такою грайливою, фонтанною веселістю душі, що зрідка була цілковито спокійною, подібно до того, як невичерпний фонтан ніколи не перестає дзюрчати й бризкати водою. Вона опанувала мистецтво співати таким натуральним голосом, що вам навіть не спало б на гадку запитати її, де вона його взяла або в якого вчителя навчилася, бо хіба ви запитали те саме в пташки, в тонкому голосочку якої нам чується голос Творця так само ясно, як і в найгучнішому гуркоті його грому. Поки Фібі співала, вона могла вільно ходити будинком. Кліффорд був однаково задоволений, лунав її солодкий, повітряно-легкий голос із горішніх кімнат чи з коридору, що веде в крамничку, чи пробивався крізь листя груші з саду разом із тремтячим світлом сонця. Він сидів спокійно, з тихим задоволенням, що сяяло на його обличчі, то ясніше, то знову слабше, коли звуки пісні лунали біля нього або наближалися й віддалялися. Та він був іще більше потішеним, коли вона сиділа біля його ніг на низенькій лавці.

Чудово, що Фібі, за свого веселого характеру, частіше вибирала патетичні мелодії, ніж веселі. Адже молоді та щасливі люди люблять накидати на своє яскраво осяйне життя прозору тінь. До того ж глибокий пафос голосу й пісні Фібі проступав крізь золоту тканину її радісної душі й отримував від цього таку дивовижну властивість, що після сліз, ним викликаних, людина відчувала на серці полегшу. Пряма веселість у присутності похмурого нещастя різко та зневажливо відрізнялася б від урочистої симфонії, що звучала своїми низькими нотами в житті Гепсиби і її брата. Тому Фібі потрапляла в гаму, часто вибираючи сумні теми, і ця гама не порушувалася тому, що її арії переставали бути сумними, коли вона співала їх.

Звикнувши до її присутності, Кліффорд незабаром довів, що його натура раніше була здатна вбирати в себе з усіх боків чарівні кольори та веселе сяйво. Він робився молодшим, коли панночка сиділа біля нього. Краса — не зовсім, звісно, предметна, хоча б навіть у вищому своєму прояві, за яким митець довго полює, щоб схопити й прикріпити до свого полотна, й усе одно даремно, — все-таки краса, що була не просто мрією, іноді з’являлася в ньому й осявала його обличчя. Ба більше, вона перетворювала це обличчя виразом, який можна було пояснити лише сяйвом обраної та щасливої душі. Це сиве волосся й ці зморшки зі своєю повістю про нескінченні прикрощі, так глибоко накреслені на його чолі та зсунуті густо, ніби в марному зусиллі розповісти незрозумілу для розуму історію страждань, на хвилину зникали, і в цю хвилину ніжний і водночас проникливий погляд міг би побачити в Кліффорді якусь тінь того, ким він був колись.

Цілком імовірно, що Фібі дуже мало розуміла характер, на який діяла своїми цілющими чарами. Та їй і не було потреби розуміти. Вогонь осяює радісним світлом ціле півколо облич перед коминком, та яка йому потреба знати індивідуальність одного з них? Утім, у рисах Кліффорда було щось таке витончене й делікатне, що дівчина, яка перебувала з таким задоволенням у сфері реальності, як Фібі, не могла цілком осягнути цього невимовного чогось. Тим часом для Кліффорда дійсність, простота й ця цільність натури молодої дівчини були такими потужними чарами, як і всі інші.

Щоправда, її краса — врода, майже досконала у своєму стилі — була необхідною їхньою умовою. Якби Фібі мала грубі риси обличчя, грубий голос і незграбні манери, то хай би під цією нещасливою зовнішністю ховалися всі багаті людські дарування, вона б тим більше стискала почуття Кліффорда такими недоліками. Проте нічого прекраснішого, нічого чарівнішого за Фібі ніколи не було в житті цього чоловіка, тому для нього цей маленький образ, вихоплений із веселого домашнього життя, був тим єдиним, що здатне повернути його до подиху світу. Мандрівники на чужині або вигнанці з батьківщини, віддалені від її звичайного трибу життя, якби навіть опинилися серед кращого суспільного устрою, нічого так не хочуть, як повернення. Їх проймає тремтіння в їхній самотині, де б вони не опинилися — у вільних горах чи буцегарні. Присутність Фібі створювала навколо неї те, що називається домівкою, тобто ту сферу, до якої інстинктивно прагне вигнанець, в’язень, останній ледар і найкращий із людей. Вона вся була дійсністю. Взявши її за руку, ви відчули б щось особливе, щось ніжне — предмет і тепло водночас. І поки ви відчували б її руку, хай як слабко вона до вас торкалася, то могли бути впевнені, що світ для вас не був би примарою.

Поглянувши трохи далі, можемо знайти пояснення загадці, що часто постає перед нами: навіщо поети вибирають собі подруг не за подібністю поетичного дарування, а за тими чеснотами, які можуть принести щастя грубому реміснику, так само як і обдарованому мислителю? Імовірно, тому, що у своєму високому ширянні поет не любить людської спільноти, але йому здається жахливим спуститися на землю й стати чужим.

Було щось прекрасне у взаєминах цих двох людей, які так тісно й постійно хилилися одне до одного, попри довгу низку похмурих і таємничих років, які протікали від його до її народження. З боку Кліффорда це було почуття чоловіка, який був обдарований від природи чутливістю до впливу жінки, але зроду не пив чаші пристрасного кохання та знав, що тепер уже занадто пізно. Він усвідомлював це з інстинктивною делікатністю, що пережила його розумову руйнацію. Тож почуття дідугана до Фібі, не бувши батьківським, було не менш чистим, ніж якби вона була його донькою. Щоправда, він був чоловіком і споглядав на неї, як на жінку. Вона була для нього єдиною представницею жіночої половини людського роду. Він усвідомлював усі принади, що становлять належність до її статі, для нього не були втрачені ні зрілість її вуст, ні незайманий розвиток її персів. Усі її маленькі жіночі бешкети, що виявлялися в ній, як квіти на молодому плідному дереві, справляли на нього свою дію й іноді змушували навіть його серце битися найдужчим почуттям задоволення. У такі хвилини — зрідка його пожвавлення не було хвилинним — сливе німий добродій поставав у Кліффорді сповненою гармонійного життя істотою, подібно до того, як арфа, що довго мовчала, раптом наповнюється звуками, коли по її струнах пробіжить рука музиканта. Однак у ньому це було радше поняття чи симпатія, ніж почуття, що належить йому індивідуально. Він читав Фібі, як читав би приємну та просту історію; він слухав її, наче вона була віршами на тему домашнього життя. Вона була для нього не реальним фактом, а тлумаченням усього, чого він не скуштував на землі, теплом, що проникло в його розуміння; тож цей простий символ, це жваве зображення приносило йому майже задоволення життям.

Та ми даремно намагаємось перевести цю ідею в слова. У людській мові не існує жодного виразу, що відповідає красі та глибокому пафосу, яким вона діє на нас. Ця істота, створена тільки для щастя, та, на жаль, їй не вдається бути щасливою (його прагнення було так жахливо зупинене, що невідомо, як давно, ніжні пружини його характеру, раніше не надто моральні чи розумово сильні, послабшали, і він став безглуздим, цей бідний мореплавець, який збився зі шляху, покинув Благословенні Острови й, заскочений у морі бурею, в утлій барці кинутий останньою хвилею, що розбила його корабель, на спокійний берег). У час, коли він лежав тут майже мертвий, пахощі земної троянди торкнулися його нюху та викликали в ньому спогади чи видиво всієї живої, наснажливої краси, серед якої він повинен би мати своє житло, і з усією своєю природною чуйністю до щасливих впливів він вдихає солодкий повітряний аромат у свою душу й умирає. Ось чим був Кліффорд у своєму переміжному отупінні.

А як Фібі дивилася на Кліффорда? Її натура була не з тих, кого захоплює все дивне та виняткове в людському характері. По ній найкраще проліг би добре торований шлях звичайного життя. Найприємнішими для неї товаришами були б ті, кого можна зустріти на кожному кроці. Таємничість, що оточувала Кліффорда, і якою вона мало переймалася, була для неї більше предметом досади, ніж збудливою красою, яку багато жінок могли б у ній знайти. Її природна доброта була спрямована не морок його становища, а звернена до його відчайдушного серця. Вона кинула на нього погляд любові тому, що йому була потрібна любов, якої, мабуть, він так мало отримав у спадок. Зі справжнім тактом, результатом діяльної та здорової чутливості, вона дізнавалася, що було потрібно стариганю, і задовольняла його немічну душу. Вона не знала, що саме було пошкоджене в його розумі та серці, тому її стосунки з ним були для неї цілком безпечними: вона захищала себе не чужою обережністю, а свободою всіх своїх вчинків, якими керувало небо. Ті, кому бракує клепки, можливо, тілом впадають у невиліковну недугу від відображення з усіх боків їхньої немочі в поведінці оточення, вони змушені вдихати отруту власного дихання в нескінченному повторенні. Фібі додавала своєму бідному пацієнтові чистого повітря. Вона наповнювала це повітря не запахом диких квітів, прецінь дикість у жодному разі не була її рисою, а пахощами садових троянд, гвоздик та інших обраних квітів, які природа та людина погодилися повертати від весни до весни та від століття до століття. Такою квіткою була Фібі щодо Кліффорда, і таку насолоду вдихав він від її присутності.

Треба, однак, завважити, що її пелюстки іноді дещо поникали від важкої атмосфери, що її оточувала. Вона стала задумливішою, ніж раніше. Зиркаючи збоку на обличчя Кліффорда, бачачи його тьмяний розум, що не задовольняє його витонченість, спостерігаючи за цим бідним чоловіком, вона хотіла б дізнатися, яким було його життя. Чи завжди він був таким? Чи було на ньому від народження це покривало, під яким прихована більша частина його душі, і крізь яке він неясно розрізняв реальний світ, чи сіра тканина цього покривала зіткана якимось похмурим лихом?

Фібі не любила загадок і хотіла б дізнатися, як усе було насправді. Попри це, її роздуми про характер Кліффорда були для неї такими корисними, що коли мимоволі вона стала учасницею жахливої події, та не справила на неї жодної приголомшливої дії. Який би страшний злочин, на думку світу, він не скоїв, вона знала кузена Кліффорда так добре або принаймні вважала так, що не могла сіпатися від дотику його тонких і ніжних пальців.

За кілька днів після появи цього чудового мешканця одноманітна рутина життя встановилася в старому будинку, який ми описуємо. Щоранку, невдовзі після сніданку, Кліффорд куняв у своєму фотелі, і якщо щось випадково не порушувало тиші, він до самого полудня був у густій хмарі або в легких туманах сну, що туди-сюди гасали над його головою. У ці сонливі години Гепсиба дбайливо сиділа біля брата, а Фібі брала на себе справи в крамничці. Відвідувачі незабаром усе збагнули й продемонстрували свою симпатію молодій продавчині численними відвідинами саме в цей час. Після обіду Гепсиба бралася за своє рукоділля — вона плела довгі теплі панчохи із сірої вовни для брата на зимовий період — і, кинувши прощальний і, природно, похмурий погляд на брата, та зробивши Фібі заохочувальний жест, ставала за ляду. Тоді наставала черга юнки бути годувальницею, нянькою, або назвіть її ким завгодно, сивочолого чоловіка.

Розділ X. Сад Пінчонів

Якби Фібі не спонукала Кліффорда до певної діяльності, то він під впливом оніміння, що вразило всі його життєві сили, сидьма сидів би у своєму старому фотелі з ранку до вечора. Тим часом панночка лише зрідка оминала день, щоб не запропонувати йому прогулятися садом, де дядько Веннер і Гоулґрейв так добре поремонтували дах закинутої донедавна альтанки, що тепер у ній можна було знайти притулок від сонячних променів і випадкового дощу. Хміль також розкішно розрісся обабіч маленької будови та перетворив її нутрощі на листяну печеру з безліччю отворів у дикий відокремлений сад, крізь який пробивалися грайливі промені сонця.

У цьому зеленому притулку від бентежного денного світла Фібі іноді читала для Кліффорда. Її знайомий дагеротипіст, чоловік, здавалося, далекий від літератури, докидав їй фантазійні твори в часописних варіантах і деякі віршовані твори, зовсім не схожі ні складом, ні смаком на ті, які Гепсиба обрала для задоволення слуху свого брата. Утім, книжки самі по собі допомогли б не дуже, якби читання дівчини не було певною мірою кращим за читання старшої кузини. Голос Фібі завжди був музикальним і міг то оживляти Кліффорда своїм блиском і веселістю інтонації, то заспокоювати переливами, що нагадують плескання хвилі об камені або дзюрчання струмочка. Щодо самої вигадки, що іноді глибоко захоплювала сільську дівчину, яка не звикла до такого читання, то вона цікавила її дивного слухача дуже мало або не цікавила зовсім. Картини життя, пристрасні чи чутливі сцени, розум, гумор і пафос — все це було втрачене для Кліффорда, бо йому бракувало досвіду, щоб оцінити їхню слушність, або тому, що його власні прикрощі були пробним каменем реальності, проти якого встояло б мало почуттів, описаних у романах. Якщо Фібі починала весело реготати над тим, що читала, він теж інколи сміявся з почуття симпатії, та частіше відповідав на її сміх збентеженим, запитальним поглядом. Якщо сльоза — дівоча світла сльоза, яку викликало уявне лихо, — падала на якусь сумну сторінку, Кліффорд або приймав її за ознаку справжнього горя, або ставав сердитим і з досадою наказував Фібі затраснути книжку. І добре робив! Наче в житті недостатньо суму, щоб гаяти час на уявні прикрощі.

З віршами було набагато краще. Кліффорда захоплювало розмірене піднесення, зниження ритму віршів і щасливе співзвуччя рим. Він, здавалося, тямив у поезії — можливо, не всі її висоти та глибини, та, безперечно, все те летюче й етерне, що в ній є. Неможливо було б передбачити, який вірш подіє на нього з цілющою чарівністю; та якби Фібі відірвала погляд від сторінки й поглянула на обличчя Кліффорда, то побачила б сяйво, що його освітлює, і вказує на те, що розум стариганя витонченіший, ніж її, а легке полум’я запалило читання юнки. Утім, подібне сяйво завжди було провісником кількох похмурих годин, що наставали потому, адже коли воно зникало, Кліффорд, здавалося, усвідомлював, що в нього вже немає сенсу й душевної сили, і шукав їх на дотик із таким виглядом, із яким сліпий узявся б шукати свій втрачений зір.

Дідуган знаходив набагато більше задоволення в тому, що Фібі балакала з ним і пожвавлювала для його розуму буденні явища своїми описами та зауваженнями. Садове життя додавало достатньо предметів, які найкраще узгоджувалися зі станом душевних сил Кліффорда. Він ніколи не забував розпитати, які квіти розквітли з учорашнього дня. Його почуття до квітів збереглося в особливих тонкощах і було, мабуть, справою не так смаку, як душевного потягу. Старигань любив сидіти з якоюсь квіткою в руці, уважно розглядати її та перебігати очима від її пелюсток на обличчя Фібі, ніби садова квітка належала до однієї родини з цією хазяйновитою дівчиною. Він насолоджувався не лише ароматом квітки, не лише прекрасною формою й ніжністю або яскравістю колориту, задоволення чоловіка було нерозлучним зі спогляданням життя, характеру й індивідуальності, що змушувало його любити ці садові квіти так, ніби вони були обдаровані почуттям і розумом. Така прихильність і симпатія до квітів становлять майже виняткову межу жіночого характеру. Чоловік, якщо й буває обдарованим цими властивостями від природи, то швидко втрачає, забуває і починає нехтувати ними, поводячись із предметами набагато жорсткіше за квіти. Кліффорд також давно забув ці відчуття, але знайшов їх знову, повільно оговтуючись від холодного оніміння свого життя.

Дивно, скільки приємних подій постійно ставалося в цьому занедбаному саду відтоді, як Фібі почала зазирати до нього. Вона бачила чи чула тут бджолу з першого дня свого знайомства з місцевістю, і відтоді часто, сливе без упину, бджоли прилітали сюди бозна-навіщо і з якого завзятого бажання збирати мед саме тут, коли, поза сумнівом, навколо було безліч конюшинних полів і всіляких садів, набагато ближче до їхніх вуликів. Попри це, жваві бджоли прилітали сюди й набивалися в глибину гарбузової квітки, ніби, літаючи весь день, не могли знайти інших гарбузових стебел або ніби ґрунт саду давав саме стільки квітів, скільки було потрібно цим працьовитим маленьким чарівницям для того, щоб надати гіметського вигляду[5] цілому вулику новоанглійського меду. Коли Кліффорд чув їхнє веселе дзижчання у серці великих жовтих квіток, він споглядав на них із радісним, теплим почуттям, задивлявся на блакитне небо, зелену траву й на вільний Божий світ на всьому його просторі від землі до неба. Чого ж нам дізнаватися, навіщо бджоли прилітають у цей єдиний зелений куточок посеред запилюженого міста? Бог посилає їх сюди для Кліффорда. Вони приносять із собою в сад розкішне літо замість меду, що тут набирається.

Коли бобові стебла зацвіли на жердинах, між ними виявилася одна особлива порода з яскраво-червоними квітками. Дагеротипіст знайшов ці боби на горищі однієї із семи башточок, де, либонь, якийсь садівничий предок Пінчонів сховав їх у старій скрині, сподіваючись, імовірно, побачити їх такими, що виростуть наступного літа, проте сам неочікувано опинився на садовій грядці смерті. Щоб випробувати, чи залишилося хоч одне живе зерно в такому старому насінні, Гоулґрейв посадив деякі насінини, і результатом цього досвіду став чудовий ряд бобів, які рано зіп’ялися на самі вершечки жердин і прибрали їх від гори до низу спіральною зеленню з безліччю червоних квіток. Тільки-но розгорнулася перша брунька, навколо неї з’явилося кілька колібрі, тож тепер, мабуть, що на кожну з сотні квіток припадало по одній крихітній пташці: грудка блискучого пір’я, товщиною в палець, що пурхає і тремтить навколо жердини з бобами.

Кліффорд із невимовним зацікавленням і більш ніж із дитячим захопленням спостерігав за цими медозборами. Він нишком висовував з альтанки голову, щоб краще їх бачити, а тим часом кивав Фібі, щоб вона не ворушилася, і ловив на її обличчі усмішку, ніби для того, щоб збільшити власне задоволення її вродою. Він не тільки помолодшав, він знову став дитиною.

Якщо Гепсибі траплялося ставати свідком цього захопливого ентузіазму, то вона лиш головою хитала, а її обличчям опановував вираз дивної суміші почуття матері та сестри, задоволення та смутку. Вона казала, що Кліффорд завжди, із самого дитинства, захоплювався колібрі, коли, бувало, вони налітали в сад, і що його захоплення цими пташками було однією з ранніх ознак його любові до прекрасного.

— Дивовижний випадок, — казала добра леді, — треба ж було моєму мешканцю посадити ці боби з червоним кольором, який колібрі так люблять і якого сорок років уже не бачили в садочку Пінчонів, в те саме літо, коли повернувся Кліффорд!

Тоді сльози з’являлися на очах бідної Гепсиби, іноді вони лилися такими потоками, що жінка мала приховувати своє хвилювання від Кліффорда у віддаленому закутку саду. Усі насолоди цього періоду життя викликали в неї сльози. Цей час настав дуже пізно й уподібнився до індійського літа, найсонячніші, найбільш запашні дні якого затуманені випарами, і яке приховує руйнацію та смерть під своїми блискучими прикрасами. Чим дужче Кліффорд відчував якусь подобу дитячого щастя, тим сумнішою виявлялася істина, яку йому треба було осягнути. Таємниче й жахливе минуле знищило його пам’ять, майбутнє лежало перед ним якоюсь білою плямою, у стариганя залишалося тільки це мрійливе, невловиме теперішнє та воно, по суті, було нічим, якщо тільки придивитися до нього ближче. Сам дідуган, як було видно за багатьма ознаками, почувався похмурою тінню позаду своїх задоволень і знав, що це лише дитяча гра — побавився і сам же з неї сміється, замість того, щоб віддаватися їй цілком. Усе своє життя чоловік тільки вчився, як бути нещасним, жалюгідним створінням, подібно до того, як хтось інший вчиться іноземних мов, і тепер, зі своїм гірким уроком у серці, він насилу міг осягати своє маленьке, летюче щастя. Часто в його очах була помітна похмура тінь сумніву.

— Візьміть мою руку, Фібі, — казав він, — і стисніть її міцно! Дайте мені троянду, я схоплю її за шипи й спробую розбудити себе різким болем!

Вочевидь, він хотів осягнути це болюче відчуття, щоб переконатися у чомусь знайомому для себе — сад, сім почорнілих від негоди старих шпилів, похмурий погляд Гепсиби й усмішка Фібі були реальністю. Без цього усвідомлення він міг надавати їм так само мало суттєвості, як і порожньому руху уявних сцен, якими живив свою душу, поки й ця мізерна їжа не вичерпувалася.

Автор цілковито впевнений у симпатії читача, інакше він не наважився б розповідати дрібні подробиці та події, мабуть, такі нікчемні, проте необхідні для того, щоб дати йому поняття про садове життя Кліффорда. Це був Едем ураженої громом людини, яка втекла сюди зі страшної пустелі.

Однією з найголовніших забав, яку Фібі вміла організувати для Кліффорда з надзвичайним захопленням, була пов’язана із сім’єю курей, піклування про яких, як ми сказали, із заповітних часів було обов’язком Пінчонів, які живуть у будинку. На догоду забаганці Кліффорда, якого обтяжувало їхнє ув’язнення, вони були випущені на волю й тепер бігали садом, завдаючи йому певної шкоди. Вирватися з нього птахам не дозволяли сусідні будівлі з трьох боків, а з четвертого — дерев’яні ґрати. Пернаті проводили значну частину свого часу на краю джерела Моула, де жили равлики, якими, далебі, вони ласували; навіть солонкувата вода джерела, неприємна для решти світу, так припала їм до смаку, що вони безперестанку її жлуктили, піднявши догори голови й цмокаючи дзьобами, зовсім як знавці вин навколо пробної діжки. Їх загалом спокійне, але часто живе й безперервно змінне на різні тони квоктання всіх укупі чи поодинці тоді, коли вони вигрібали хробачків із масного перегною або клювали рослини, які їм засмакували, мало домовитий тон. Усі кури взагалі гідні вивчення через особливості та незвичайне розмаїття своїх дій, та не може бути, щоб існували ще десь птахи такої дивної зовнішності й поведінки, як це дивне покоління.

Вони ще й достоту мали дивний вигляд! Сим Горлодзвін (так називали півня), попри те, що стояв на двох високих ногах, як на дибах, із гордим виразом гідності в усіх своїх рухах, був трохи більший за звичайну куріпку, а дві його курки дуже нагадували перепілок; що ж стосується єдиного курчати, то воно було таке мале, що могло б поміститися в яйці, але водночас уже з достатньою кількістю пір’я й досвіду. Гідна квочка дбала про його безпеку з такою постійністю, роздмухуючи свою невелику особу до подвійного обсягу й кидаючись кожному цікавому в обличчя тільки за те, що поглянув на її сповнене надій чадо. З якою старанністю вона копирсалася в землі, з якою безцеремонністю виривала якусь чудову квітку або рослину для того, щоб видобути є її кореня грубого хробака. Щохвилини було чутно її нервове квоктання, коли курча випадково зникало у високій траві або під гарбузовим листком, або тихе каркання задоволення, коли курка переконувалася в тому, що дитя сидить під її крилами, чи ознаки страху, погано прихованого, або галасливого виклику на бій, коли помічала на паркані свого найлютішого ворога — сусідського кота. Тож спостерігач потроху починав майже так само переживати за це пташеня, як і сама його мати.

Коли Фібі добре познайомилася зі старою куркою, та іноді дозволяла їй брати своє курча на руки, які відповідали одному чи двом кубічним вершкам його тіла. Коли вона з цікавістю спостерігала за особливими цятками на його пір’ї, кумедним чубчиком на голові та невеликим пучком пір’я на кожній ніжці, — маленьке двоноге, на її переконання, проникливо примружувалося на неї.

Друга курка від самого приїзду Фібі перебувала у великому розпачі, причиною якого, як потім виявилося, була її нездатність нести яйця. Але якось вона звернула на себе загальну увагу своїм надзвичайно самовдоволеним виглядом. Обернувши набік голову й гордо глипаючи на всі боки, вона бігала то в один, то в другий кут саду з невимовно радісним квоктанням. Усі здогадалися, що ця, теж рідкісна, курка, попри те, що її ставили нижче за другу, носила в собі щось неоціненне. За кілька хвилин зчинилося страшне квоктання й пролунав вітальний заклик Горлодзвона й усієї його родини, зокрема курчати, яке, либонь, так само добре тямило справу, як і його батько, мати й тітка. Того ж дня Фібі знайшла мініатюрне яйце, але не у звичайному гнізді, воно було хитро заховане під кущем смородини на торішній сухій траві. Вислухавши повідомлення про це, Гепсиба заволоділа яйцем і призначила його на сніданок Кліффорду, позаяк яйця цих домашніх курей, за її сло- вами, завжди славилися якимось особливим смаком. Вона хотіла дати своєму братові хоч чайну ложку смачної страви! Горлодзвін відчув, здається, глибоко завдану йому образу, бо наступного дня з’явився з нереалізованою матір’ю пташеняти перед Фібі і Кліффордом і виголосив своєю мовою тираду, яка, можливо, була б дуже довгою, якби Фібі не спала на гадку весела думка налякати їх. Ображений півень пішов на своїх довгих ніжках у далекий кінець саду й не показувався на очі панночці доти, доки вона не запропонувала йому на знак примирення шматочок пряного пиріжка, який після равликів був надзвичайно приємним для його витонченого смаку.

Ми, поза сумнівом, надто надовго зупинялися біля мізерного струмка життя, що протікав через сад обійстя Пінчонів. Проте розповідь про ці дрібні події та бідні радощі, сподіваємося, не накличуть на нас звинувачення, бо вони були неабияк корисними для Кліффорда. У них панував земний запах, що повертав йому здоров’я та бадьорість. Деякі з подій діяли на нього неабияк позитивно. Приміром, старигань дуже любив, нахилившись над джерелом Моула, безперервно спостерігати мінливу фантасмагорію фігур, що утворювалися від руху води на мозаїці різнокольорового каменю, яким було викладене його дно. Він запевняв, що на нього звідти визирають якісь обличчя, привабливі, чарівно усміхнені, і кожне обличчя таке рожеве, і кожна усмішка така ясна, що йому ставало сумно, коли вони зникали, і він нетерпляче чекав на появу цих невловимих чарів. Та іноді дідуган раптом вигукував: «Чорне обличчя на мене дивиться!» І після того весь день сидів засмучений. Нахилившись над джерелом біля Кліффорда, Фібі не бачила нічого такого — ні краси, ні свинства, — а лише кольоровий камінь, який ніби рухався й безладно ворушився від хвилювання води. Чорне ж обличчя, що так бентежило Кліффорда, було всього лише тінню від гілки дамаської сливи[6]. Річ у тім, що його фантазія, яка завжди прокидалася частіше й дужче, ніж воля й розум, інколи творила милі óбрази, що символізували вроджений характер, а іноді суворі, жахливі привиди, що виражали його долю.

Щонеділі, після того, як Фібі поверталася з вечірні — ця побожна дівчина не була б спокійною, якби пропустила обідню або вечірню — в саду неодмінно влаштовували невелике скромне свято. Крім Кліффорда, Гепсиби та Фібі в ньому брали участь ще двійко гостей. Один був дагеротипіст Гоулґрейв, який, попри своє знайомство з реформаторами й інші дивні та загадкові вчинки, посідав високе місце в думках Гепсиби. Другий — нам сливе соромно це визнати — поважний дядько Веннер, у чистій сорочці, у фраку з товстого сукна, набагато пристойнішому, ніж його буденний одяг, до того ж він був ретельно залатаний на ліктях і міг вважатися цілим, якщо не звертати уваги на дещо неоднакову довжину полів. Кліффорд часто виявляв задоволення зустріччю з цим літнім чоловіком: старигань подобався йому своїм приємним і веселим характером, що нагадував солодкий смак примороженого яблука, яке іноді підіймаєш у грудні під деревом. Присутність людини, що стоїть на найнижчому щаблі суспільства, була набагато приємнішою для збіднілого джентльмена, ніж особи середнього стану; крім того, Кліффорд радів, почуваючись порівняно молодим, на противагу патріархальним літам дядька Веннера. Справді, було помітно, що Кліффорд навмисне таїв від самого себе розуміння, що він уже літній чоловік, і пестив марево земного майбутнього, що ще лежало перед ним — видиво, щоправда, таке нечітке, що за ним не могло настати розчарування, хоч, поза сумнівом, його серце соромилося, коли якась випадкова обставина чи спогад змушували його почуватися зів’ялим листям.

Це дивне маленьке товариство зазвичай збиралося в альтанці, що майже розвалилася. Гепсиба, урочиста, як завжди, не тільки ні на крок не відступала від своєї старовинної солідності, а й демонструвала її виразніше, ніж будь-коли. Тому ніщо не заважало їй бути якнайпривітнішою господинею. Вона прихильно базікала з дагеротипістом, налаштованим святково, і, не перестаючи бути леді, вислуховувала мудрі поради від філософа в залатаному одязі, а також знавця дерев і радника у дрібних справах кожного сусіди. Зі свого боку, дядько Веннер, який вивчив світ на перехрестях та в інших місцях, однаково зручних для слушних спостережень, був готовий будь-якої миті виливати свої міркування, як міська помпа ллє воду.

— Панно Гепсибо, — сказав він якось, — мені дуже подобаються ці невеликі зібрання в неділю. Вони дуже схожі на те, чим я сподіваюся насолоджуватися, коли переберуся на свою ферму.

— Дядько Веннер, — якось завважив Кліффорд сонливим, задумливим тоном, — повсякчас торочить про свою ферму. Тим часом у мене складається для нього кращий план. Постривайте!

— Ах, пане Кліффорде, — відповів той, — ви можете будувати для мене які завгодно плани, тільки я не віддам за них свого, хай мені ніколи не вдасться його здійснити. Мені здається, що люди помиляються, накопичуючи статки. Якби я надумав щось таке робити, то, здається, перестав би вірити в те, що наді мною панує Провидіння, або принаймні боявся б, що місто перестане мене годувати. Я єдиний із тих людей, які думають, що світ достатньо широкий для всіх нас, а вічність надто довга.

— Поза сумнівом, дядьку Веннере, — зронила Фібі після певної павзи, яка була потрібна їй для осягнення глибини й правильності цих слів, — проте для нашого короткого життя все-таки потрібне і власне житло, і хоч невеликий садочок.

— Фібі, — урвала Гепсиба родичку, — час уже подавати смородину.

Дівчина принесла хліб і порцеляновий китайський таріль зі смородиною, допіру зібраною з кущів і пересипану цукром. У цьому й полягало все частування, якщо не брати до уваги води, природно, не зі зловісного джерела.

Тим часом Гоулґрейв, якого, вочевидь, спонукала до цього винятково його доброта, намагався зблизитися з Кліффордом, тож, імовірно, цей час був найвеселішим, як нині, так і в майбутньому, для бідного самітника. Попри це, у глибокому, наповненому думкою, спостережливому погляді дагеротипіста іноді миготів, не можна сказати, що злий, але запитальний вираз, ніби він не дуже й співчував Кліффорду, як могла б припускати стороння людина. Утім, маючи здатність легко змінювати настрій, він не переставав розважати товариство й досяг у цьому такого успіху, що навіть на похмурому обличчі Гепсиби зникав відтінок зневіри. «Яким він уміє бути люб’язним!» — думала Фібі. Що стосується дядька Веннера, то він, на знак своєї дружби та прихильності, охоче дозволив молодику створити зі своєї поважної особи дагеротипний портрет і виставити його біля входу в майстерню, оскільки був добре відомий усьому місту.

Тож гості насолоджувалися своїм скромним товариством, та й Кліффорд потроху жвавішав і незабаром став веселішим за всіх, хоч складно сказати, був це один із блискучих спалахів душі, до яких вона здатна навіть у своєму винятковому стані, чи якийсь артист майстерно торкнувся якоїсь струни, що видала музичні ноти. Справді прекрасний літній вечір і участь цього невеличкого гуртка незлобливих душ могли природно надихнути таку сприйнятливу від природи натуру, як у Кліффорда, і викликати в ній відповідь на те, що діялося навколо. Тим часом він висловлював також і власні думки такою живою та химерною мовою, ніби вони виблискували крізь листяний покрив альтанки й ховалися між гілок. Поза сумнівом, він був так само веселий і з Фібі, але зроду не виявляв такого витонченого, хоч і складеного особливим чином розуму.

Та коли сонячне сяйво згасло на всіх шпилях, в очах Кліффорда також згасло пожвавлення. Він глипав із якимось невиразно сумним виразом довкола, ніби втратив щось дороге, і тим сумнішою для нього була ця втрата, бо старигань навіть не знав, що це було.

— Де ж моє щастя? — промовив він невиразно, ледь чутно вимовляючи слова. — Багато, багато років я чекав на нього! Пізно! Запізно вже! Де ж моє щастя?

Бідолашний Кліффорд! Ти старий і виснажений клопотами, які ніколи не повинні тобою опанувати. З одного боку, ти старів, з другого — дурнів; ти жива руїна, ти втілена смерть, як сливе кожен із нас, тільки більшість нас зруйнувалася й померла не так явно! У долі немає для тебе в запасі жодного щастя, якщо тільки спокійне життя в старовинному спадковому будинку з вірною Гепсибою, довгі літні дні з Фібі та ці недільні свята з дядьком Веннером і дагеротипістом не заслуговують називатися щастям! Чому б ні? Якщо це не саме щастя, то воно дивовижно на нього схоже, і найбільше схоже цією етерною, невловною властивістю, за якою воно відразу ж зникає, тільки придивишся до нього уважніше. Прийми ж від життя цю долю, поки не пізно, не нарікай, не питай, а скористайся нею якнайкраще!

Розділ XI. Аркове вікно

За своєю інерцією, або хай як ми назвали б сяйво духу Кліффорда, він був готовий проводити день за днем принаймні влітку так, як ми описали на попередніх сторінках. Проте Фібі, вважаючи, що для нього корисна різноманітність, пропонувала йому іноді поглянути на вуличне життя. Для цього вони підіймалися вдвох сходами на другий поверх, де наприкінці коридору було аркове вікно незвичайної величини, відтінене двома фіранками. Воно розміщувалося над самим порталом; колись перед ним висовувався балкон, але його бильця давно зруйнувалися і їх зняли. Відчинивши це вікно й приховавши себе в тіні за допомогою фіранок, Кліффорд міг спостерігати жвавий рух світу, скільки його виявлялося на відокремленій вулиці не надто людного міста.

Однак він сам разом із Фібі становив цікавіше видовище, ніж будь-яке інше, що тільки й могло уявити місто. Блідий, сивий, старий, сумний, проте часто простодушно веселий, який іноді дивував усіх своїм розумом, він визирав з-за вицвілих червоних фіранок, спостерігаючи монотонно-буденне вуличне життя із найжвавішим зацікавленням, і щоразу, коли його почуття було чимось збуджене, звертався за підтримкою до очей юної дівчини.

Хай якою нудною й самотньою була вулиця Пінчонів, але Кліффорд інколи відкривав у ній багато предметів, на які варто було звернути увагу, тож посилював свою спостережну здатність. Речі, знайомі маленькій дитині, яка дивиться на них від самого народження, здавалися Кліффордові дивними. Ось, до прикладу, з’являється таксі або повзе омнібус зі своєю багатолюдною начинкою, випускаючи то там, то там пасажира, а натомість приймаючи на його місце другого, тим самим нагадуючи якусь величезну колісницю — світ, який закінчує свою мандрівку скрізь і ніде; він жадібно стежив поглядом за цими предметами, але забував про них раніше, ніж осідав пил, здійнятий кіньми та колесами. Щодо всього нового (а таксі й омнібуси були для нього новинками) розум дідугана, здавалося, втратив властиву йому чіпкість і здатність утримувати враження.

Скажімо, вулицею Пінчонів у найспекотніший час двічі чи тричі на день проїжджала поливальна діжка з водою, залишаючи позад себе широку смугу мокрої землі замість сірого пилу, який підіймався навіть від легкого дотику жіночої ніжки; це був ніби літній дощ, який дбайливі люди впіймали, приборкали та змусили, для загальної зручності, діяти відповідно до встановленого ладу. Кліффорд ніколи не міг примиритися з поливальною діжкою й щоразу демонстрував однакове здивування. Вона, мабуть, справляла потужне враження на стариганя, але спогад про цю мандрівну діжку зникав у ньому перед її новою появою, як зникав її мокрий слід на запилюженій вулиці. Те саме було з паротягом на залізниці. Кліффорду було чути іржання цієї пекельної кобилиці, а висунувшись трохи з вікна, він міг навіть бачити, як наприкінці вулиці через місто пролітав ланцюг вагонів. Поняття про жахливу силу, що вражала його таким чином, було для чоловіка новим і, либонь, діяло на нього так само неприємно й супроводжувалося таким самим подивом усоте, як і вперше.

Ніщо не змушує нас так сумно відчувати занепад розумових сил, як нездатність освоюватися з новими предметами й утримувати в пам’яті явища, що нас вражають. Це, мабуть, якась зупинка життя. Заскочені цим лихом, ми стаємо неначе привидами.

Кліффорд цінував будь-яку старовинну прикмету вулиці, навіть таку, що своєю незграбністю мала природно обтяжувати його вибагливі почуття. Він любив старі, брязкотні візки, колишні колії яких старигань усе ще знаходив у своїх давно похованих спогадах, подібно до того, як сучасний спостерігач знаходить колії стародавніх колісниць у Геркуланумі. Візок різника зі своєю білою покришкою був для нього приємним явищем, як і рибальський візок, про який повідомляв різкий свисток, як і сільський візок зеленяра, терплячий кінь якого тягнув возик від дверей до дверей і нерухомо чекав біля кожного будинку, поки його господар торгувався своєю говіркою з покупцями за ріпу, моркву, літні гарбузи, низькі боби, зелений горох і молоду картоплю. Візочок пекаря з різкою музикою своїх дзвіночків справляв на Кліффорда приємне враження, бо ці дзвіночки дзеленчали так, як і в давні часи. Таке можна було сказати про небагато предметів.

Якось після обіду гострильник мимохідь зупинився під в’язом Пінчона, навпроти того самого аркового вікна. Діти оточували його з ножицями своїх матерів, з кухонними ножами або з батьківськими бритвами й іншими тупими предметами, щоб гострильник приклав кожну річ до свого магічного колеса й повернув її такою, ніби вона щойно куплена. Невтомна машина, що рухається його ногою, крутилася безперестанку; криця виблискувала іскрами, торкаючись твердої поверхні, і спричиняла такий пронизливий протяжний вереск, що здавався верещанням сатани в Пандемонії[7]. Це була найогидніша какофонія свистячих звуків, яка коли-небудь вражала людське вухо, але Кліффорда вона неймовірно тішила. Ці неприємні звуки були відлунням життя й разом із гуртом цікавих дітей, що стежили за миготінням колеса, вносили в його душу почуття діяльного, галасливого, осяяного сонцем існування, і ніщо не могло з цим зрівнятися. Але краса цього почуття полягала головно в минулому, прецінь колесо гострильника так само верещало в його вухах і за часів дитинства.

Іноді він сумно скаржився, що тепер не їздять поштові карети, і запитував засмученим тоном, що сталося з усіма цими чотирикутними возами з крилами по обидва боки, в яких до міста приїжджали дружини та доньки фермерів із чорницею й ожиною. Їхнє зникнення змушувало його побоюватися, чи не перестали рости ці ягоди в лісах і на тінистих сільських галявинах.

Проте все, що відповідало почуттю краси, хай як смиренно воно виявлялося, не потребувало свого успіху в тому, щоб із ним пов’язувати старі спогади. Це було помічено, коли один з італійських хлопчиків — найновіша ознака наших вулиць — з’являвся зі своїм оргàном і зупинявся під широкою та прохолодною тінню в’яза. Його витончений професією погляд відразу помічав двох осіб, які спостерігали з аркового вікна, і, відкривши інструмент, катеринник починав вигравати популярні мелодії. На його плечі зазвичай сиділа мавпа, одягнена в шотландський плащ, а довершувало враження, яке він справляв своєю появою на публіку, зібрання невеликих фігурок, сфера яких обмежувалася скринькою його оргàну, а правила життя ґрунтувалися на музиці, яку витягали з цього інструмента.

Можна сказати, що це щасливе маленьке суспільство за всієї різноманітності своїх захоплень — тут були швець, коваль, солдат, лихвар, леді з віялом, учений із книжкою, п’яниця з пляшкою, молочниця, яка присіла під своєю коровою — насолоджувалося достоту блаженним існуванням і жило, пританцьовуючи, — у буквальному значенні цього слова. Кожен із цих дрібних індивідуумів рухався з незвичайною жвавістю. Швець витягував обома руками дратву; коваль гатив молотом; солдат розмахував блискучою шаблею; леді охолоджувала віялом повітря; веселий п’яничка старанно цмулив зі своєї пляшки; учений розгортав книжку й з нетерплячою жагою отримати нові знання, повертав голову зі сторінки на сторінку; молочниця енергійно доїла свою корову, а лихвар лічив гроші у величезній скрині — і все це за обертом ручки. Либонь, якийсь художник, водночас веселий і їдкий, хотів висловити в цій пантомімічній сцені думку, що ми, смертні, в усіх своїх справах і забавах, хай якими вони були серйозними чи нікчемними, танцюємо під ту саму музику і, попри свою кумедну діяльність, не вносимо нічого нового в минуле.

Найцікавішим у цьому видовищі було те, що тільки-но зупиняється музика, усі персонажі раптом кам’яніли — із найдіяльнішого життя вони переходили в мертве заціпеніння. У шевця чоботи незакінчені; у коваля залізо не набуло жодної форми; у п’яниці в пляшці не поменшало ні краплі горілки; у корівниці в дійниці не побільшало ні краплі молока; скупердяй не налічив жодної зайвої монети, а вчений не перегорнув жодної сторінки в книжці. Все залишилося саме в тому стані, в якому й перебувало, поки цей народ працював, веселився, накопичував золото й набирався мудрості.

Тим часом мавпа, хитаючи тонким хвостом під розкішними складками свого тартана[8], розташувалася біля ніг італійця. Вона обертає свою зморшкувату, жалюгідну пику до кожного перехожого, обводить очима галайстру дітей, які оточили музиканта, споглядає на двері крамнички Гепсиби й кидає погляд до аркове вікно, звідки спостерігають Фібі та Кліффорд. Вона щохвилини знімає свою шотландську шапчину, вклоняється й човгає ніжкою. Іноді, втім, вона звертається безпосередньо до глядачів, які стоять навколо, простягаючи свою маленьку чорну долоню та висловлюючи різними іншими жестами своє щире бажання отримати щось із кишені глядачів. Дивно схожий на людський вираз її мармизи; благальний і підступний погляд, що виявляє її готовність погнатися за кожною жалюгідною вигодою; довгий хвіст, такий довгий, що ніяк не міг сховатися під плащем, — всі ці риси вкупі роблять із мавпи якнайвиразнішу артистку. Гірка мідних монет уособлює грубу любов до грошей. Не було жодної можливості наситити цього жадібного чортика. Фібі кинула повну жменю мідного дріб’язку. Мавпа підібрала монети з радістю, віддала їх італійцеві й тієї ж миті знову почала свої пантомімічні жебрання. Поза сумнівом, не один новоанглійський житель чи представник будь-якої нації, проходячи повз, кидав погляд на мавпу й прошкував своїм шляхом, не втомлюючи себе якимись міркуваннями. Кліффорд був істотою особливого ґатунку. Він по-дитячому захоплювався музикою й сміявся, споглядаючи на фігурки, які вона змушувала рухатися. Проте, певний час полупавши очима на довгохвосте чортеня, він був так вражений його жахливим нехлюйством, що почав не на жарт плакати — слабкість, якій люди, обдаровані лише ніжними почуттями та позбавлені здатності сміятися, важко можуть протистояти, коли випадково їм покажеться найнижчий прояв життя.

Вулиця Пінчонів іноді пожвавлювалася набагато урочистішими видовищами, ніж описане вище, і вони завжди збирали натовп. Щоразу, коли гамір і гомін юрби, передуючи такій події, долинав до слуху Кліффорда, він одночасно з відразливим тремтінням, яке охоплювало його від думки про особисте зіткнення зі світом, відчував міцний потяг стати одним з її учасників. Це особливо яскраво проявилося одного разу, коли міська процесія, із сотнями прапорів, що майоріли на вітрі, з барабанами, флейтами, трубами й кімвалами[9], що лунали на повний голос, проходила вулицею, вибиваючи ногами глухий стукіт, і цією незвичайною сумішшю звуків порушувала постійну тишу Будинку із сімома башточками. Як предмет простого спостереження, процесія у вузькій вулиці була надто бідною на мальовничі риси. Коли глядачеві видно монотонний вираз кожного обличчя, що лисніє від поту й виказує важке самовдоволення, коли видно навіть крій панталон, а також жорсткість або м’якість комірців і навіть пил на спинах гідних людей, тоді подібна картина здасться йому не більше ніж дитячою грою. Щоб насолодитися велич- ним видовищем, треба дивитися з вигідного ракурсу, коли ця довжелезна вервечка повільно суне широкою рівниною або красивою міською площею; на відстані всі дрібні особистості, з яких вона складається, зливаються в широку картину буття, в одне величезне життя, в одне спільне тіло, одухотворене однорідним духом. Проте якщо людина надто вразлива, стоячи самітно, так би мовити, обабіч такої картини, що рухається, розглядатиме її не в її атомах, а як широку річку життя, що тече в глибокому ложі, сповнену похмурих таїнств, і прагне зі своєї глибини потрапити до його внутрішньої глибини, яку відчуває, тоді близькість додасть їй ще дужчого ефекту. Вона так зачарує, що особа з певними вадами здоров’я ледь утримається, щоб не кинутися в бентежливий потік людських пристрастей.

Так було і з Кліффордом. Він затремтів, зблід, кинув стривожений погляд на Гепсибу та Фібі, які сиділи поряд із ним біля вікна. Жінки не розуміли нічого в його рухах й уявляли, що він лише схвильований незвичним гамором. Зрештою, весь сторопілий, він схоплюється, закидає ногу на вікно — ще хвилина, і старигань опинився б на неогородженому поруччям балконі. Уся процесія могла бачити здичавілого чоловіка, із сивим волоссям, що розвівалося на вітрі, і поглядом, який блукає, — самотню істоту, відчужену від своєї природи, та яка знову почувається людиною, об’єктом непереборного інстинкту, що захопив її. Якби Кліффорд вистрибнув на балкон, то, мабуть, кинувся б і на вулицю — під впливом чи то особливого жаху, який інколи тягне свою жертву в прірву, чи то від тваринного магнетизму — складно вирішити. Обидва спонукання могли діяти в ньому водночас.

Проте берегині дідугана, злякані його жестами, що нагадували рухи людини, яку полонили проти волі, схопили Кліффорда за одіж і втримали по цей бік вікна. Гепсиба зойкнула. Фібі, на яку будь-яке шаленство наводило жах, заридала.

— Кліффорде, Кліффорде! Невже ви втратили свідомість? — вигукнула його сестра.

— Я заледве розумію, що роблю, Гепсибо, — зізнався Кліффорд, важко хекаючи. — Не бійся, все минуло, проте якби я кинувся вниз і залишився живим, мені здається, що став би іншою людиною.

Можливо, у певному сенсі Кліффорд мав рацію. Йому було потрібне потрясіння, або, можливо, чоловікові вартувало поринути глибоко-глибоко в океан людського життя, потонути в ньому, вкритися його глибиною, а потім виринути протверезілим, здоровим, тим, що повернувся до світу й самого себе. А може, йому були потрібні лише останні ліки — смерть!

Подібне бажання відновити розірвані зв’язки виказувалося в нього іноді в тихіших поривах, а якось воно було прикрашене релігією, що лежить у людському серці ще глибше, ніж це почуття. У випадку, про який ми розповімо, у Кліффорда виникла зворушлива віра про Боже піклування й любов до нього, бідного, покинутого чоловіка.

Це сталося одного недільного ранку, в одну з тих світлих, тихих неділь, коли небо ніби всміхається над усім простором землі урочистою усмішкою — урочистою та водночас привітною. Такого недільного ранку, якби ми були достатньо чисті для того, щоб бути його провідником, відчули б, як природне шанування Бога сходить через нашу істоту до неба, на якому місці ми не стояли б. Дзвони — різноманітних тонів, однак усі узгоджені між собою — перегукувались і відповідали один одному: «Неділя!» — «Неділя!» — «Так, сьогодні неділя!»

По всьому місту вони розносили ці благословенні звуки, то тихо, то з живою радістю, то поодинці, то всі вкупі, вигукуючи із захопленням:

«Неділя!»

І повітря далеко поширювало їхній дзвін, і змішувало його зі звуками святого слова. Пройнятий ясним і ніжним сонячним сяйвом, він вливався за допомогою дихання в серця людей і виходив звідти зодягненим у слова молитви.

Кліффорд сидів біля вікна з Гепсибою, спостерігаючи за сусідами, які чвалали вулицею. Усі вони, хай якими пригніченими не були в інші дні, під впливом неділі стали геть іншими. Навіть їхній одяг — був це пристойний фрак літнього чоловіка, старанно почищений тисячний раз, або новісінький плащик-мішок хлопчика, на якому тільки вчора матір поклала останній стіжок — носили на собі якийсь вищий відбиток. Фібі також вийшла з-під порталу старого будинку зі своєю маленькою зеленою парасолькою й озирнулася, щоб із прощальною дружньою усмішкою поглянути на обличчя, що визирало з аркового вікна. Її зовнішність тепер віддзеркалювала не тільки звичну радість, а водночас і якесь побожне почуття, тож ми могли поважати її більше, ніж будь-коли. Вона була подібна до молитви, яку промовляє тією мовою, якою мати розмовляє зі своєю дитиною. Фібі була свіжа, повітряно легка у своєму уборі, ніби ніщо з того, що було на ній, — ні сукня, ні легкий солом’яний капелюшок, ні маленька хустка на шиї, ні білі панчохи — ще жодного разу невдягане, а якщо й було, то зробилося від того ще свіжішим та отримало такий запах, ніби полежало між трояндами.

Дівчина махнула рукою Гепсибі та Кліффорду й попрошкувала вздовж вулиці; вона була уособленням віри, тепла, щирості, зроблена з речовини, здатної жити на землі, і пожвавлена духом, гідним життя на небі.

— Гепсибо, ти ніколи не ходиш до церкви? — запитав Кліффорд, випровадивши Фібі очима до самого рогу вулиці.

— Ні, Кліффорде, — відповіла вона, — не ходжу вже багато років!

— Якби я був там, — вів далі він, — то, мені здається, що я молився б старанніше, коли б навколо мене молилося стільки людських душ.

Вона зазирнула йому в обличчя й помітила на його очах тихі сльози, бо серце стариганя рвалося з грудей, переповнене захопленим вшануванням богів і теплою любов’ю до ближніх, а розповідало про це з допомогою сліз. Це душевне хвилювання передалося й Гепсибі. Вона взяла його за руку, і вони наважилися разом схилити коліна — обоє так довго відокремлені від світу й, як Гепсиба тепер усвідомлювала, що ледь залишилися друзями Всевишньому, схилити коліна посеред народу й примиритися разом із Богом і людьми.

— Любий брате, — промовила вона з почуттям, — ходімо! Ми нікуди не записані, у нас в жодній церкві немає місця для поклону, та ми все одно підемо на богослужіння й розмістимося хоча б біля входу. Ми бідні, покинуті люди... Ачей, для нас відчиняться якісь двері!

Й ось Гепсиба і її брат зібралися якнайшвидше, одягли свою найкращу одежу старого крою, що висіла в шафах або цілу вічність була захована в скрині й пройнялася гнилим запахом давнини, і вирушили до церкви. Вони спустилися сходами — худорлява, пожовкла Гепсиба й блідий, виснажений, пригнічений старістю Кліффорд. Вони відчинили зовнішні двері, переступили поріг, й обоє збентежилися, ніби опинилися в присутності всього світу і все людство спрямувало на них свої очі. Їхній Небесний отець ніби відвів від них тієї миті свій погляд і не послав їм підбадьорення. Тепле сонячне повітря вулиці спричинило в їхніх тілах тремтіння. Їхні серця також затріпотіли від думки ступити ще один крок.

— Це неможливо, Гепсибо! Занадто пізно! — промовив Кліффорд із глибокою прикрістю. — Ми привиди! Ми не можемо поєднуватися з людьми, не повинні існувати ніде, хіба тільки в цьому старому будинку, в якому засуджені жити примарами! Крім того, — казав він із ніжною, характерною для нього чутливістю, — нічого не було б у цьому привабливого. Неприємно й подумати, що я мушу навіяти жах моїм ближнім, і що діти ховатимуться за спідниці своїх матерів і витріщатимуться на мене звідтіля!

І вони повернулися в сутінки коридору, зачинивши за собою двері. Однак, піднявшись знову сходами, вони знайшли всі нутрощі будинку вдесятеро сумнішими, а повітря вдесятеро густішим і важчим, ніж раніше, і все те сталося від однієї миті свободи, яка повіяла на них із вулиці. Вони не змогли втекти зі свого ув’язнення: їхній тюремник тільки заради жарту відчинив перед ними двері, сховався за ними, підглядаючи, як вони крадуться до них, і на порозі безжально зупинив. Справді, яка в’язниця може бути темнішою за власне серце? І який тюремник невблаганніший до нас, ніж ми самі?

Проте ми мали б хибне уявлення про стан розуму Кліффорда, коли б зображували його постійно чи переважно пригніченим горем. Навпаки, не було в місті іншої людини, це ми сміливо стверджуватимемо, навіть наполовину молодшої за нього, яка б так насолоджувалася світлими й радісними хвилинами. На ньому не лежав тягар турбот; він не мав жодних рахунків із майбутнім, які інші люди зводять і не закінчують за все життя лише тому, що безперестанку повинні дбати про засоби для свого фізичного та морального існування. Щодо цього він був дитиною — малюком на весь залишок свого життя, хай довгим чи коротким воно буде. Та й справді, його життя ніби зупинилося на період трохи пізніший за дитинство й зосередило всі свої спогади на цій епосі.

Він був схожий на людину, яка заціпеніла від потужного удару, й свідомість, що відроджується, винесла на поверхню з безодні забуття хвилини, що далеко передували подіям, які оглушили його. Він іноді розповідав Фібі та Гепсибі свої сни, в яких постійно грав роль дитини або підлітка. Ці сни були такі живі, що чоловік якось посперечався зі своєю сестрою про особливий візерунок ситця на ранковій сукні, яку бачив на своїй матері минулої ночі. Не цураючись претензій на властиве жінкам знання справи, Гепсиба стверджувала, що цей візерунок трішки відрізнявся від того, який він описував, та коли вийняла зі старої скрині ту саму сукню, виявилося, що вона була саме такою, якою закарбувалося в його спогаді. Якби щоразу, коли випливав на поверхню схожого на сон життя, Кліффорд зазнавав мук перетворення з хлопчика на стару, немічну людину, то щоденне повторення цього удару було б йому не до снаги. Це перетворення наповнило б болісною агонією весь його день, від світанку до смерку, і навіть тоді додавало б глухого, незрозумілого болю й блідої барви нещастя в уявний юнацький колір сну чоловіка. Проте нічне сяйво місяця, що злилося з ранковою імлою, накидало на нього одяг, у який він щільно загортався, зрідка пропускаючи крізь нього до свого серця дійсність; він рідко прокидався цілком, спав із розплющеними очима, а може, просто уявляв, що спить.

Перебуваючи в такий спосіб душею в періоді дитинства, чоловік відчував симпатію до дітей, тому його серце постійно освіжалося, як резервуар води, в якому дзюркотів струмок неподалік від свого витоку. Хоч таємне почуття пристойності утримувало стариганя від втручання в їхнє товариство, проте мало було справ, які давали б йому стільки задоволення, як дивитися з аркового вікна на маленьку дівчинку, яка штовхала свій обруч тротуаром, або на хлопчиків, які грали в м’яча. Їхні голоси також були йому дуже приємними, коли долинали до нього здалеку, перемішані між собою й дзижчали, як мухи на вікні, осяяному сонцем.

Кліффорд, поза сумнівом, був би радий поділяти їхні ігри. Якось після обіду він відчув непереборне бажання надути мильні бульбашки. Це була його улюблена забава із сестрою, коли вони були дітьми, як повідомила Гепсиба тихцем Фібі. Власне, погляньте на нього у арковому вікні, з соломинкою в роті! На чоловіка із сивим волоссям і млявою, вимученою усмішкою на обличчі, яке все ще не втратило того чарівного виразу, який і найлютіший його ворог мав би визнати незабутнім, якщо він так довго зберігся! Погляньте, як він пускає мильні бульбашки з вікна на вулицю! Що таке ці повітряні кульки, якщо не маленькі, невловні світи з відображенням на їхній, майже невидимій, поверхні величезного світу в яскравих барвах уяви? Цікаво було спостерігати, як перехожі споглядали на ці блискучі фантазії, коли вони спускалися вниз і перетворювали довкола себе грубу атмосферу на легку гру уяви. Дехто зупинявся, витріщався кілька хвилин і, можливо, зберігав чарівний спогад про мильні бульбашки до самого закруту на іншу вулицю; інші з досадою глипали вгору, ніби бідний Кліффорд їх ображав, змушуючи прекрасні видіння літати так низько над курною дорогою. Чимало з них підіймали палець або палку, щоб проштрикнути мильну бульбашку, і злісно раділи, коли повітряна кулька, із зображеними на ній небом і землею, зникала, ніби її зроду не було.

Та ось велика мильна бульбашка наздогнала літнього джентльмена вельми поважної зовнішності, який саме проходив повз, і луснула якраз на його носі. Добродій звів очі — спершу із суворим, гострим поглядом, який в одну мить проник у темну глибину аркового вікна, а потім з усмішкою, що ніби розлила спекотне повітря на відстані кількох ярдів навколо.

— Ага, кузене Кліффорде! — вигукнув суддя Пінчон. — Як! Ви все ще надуваєте мильні бульбашки?

Його голос, здавалося, був призначений видавати добродушні, ласкаві звуки, та в ньому прослизнула їдкість сарказму. Щодо Кліффорда, то його обличчя вкрилося смертельною блідістю. Незалежно від якоїсь певної причини жаху, що могла критися в його досвіді, доброчесний суддя вселяв йому цей вроджений і первісний страх, властивий слабким, ніжним і чуйним характерам у присутності грубої сили.

Розділ XII. Дагеротипіст

Складно припустити, щоб життя такої діяльної особи, як Фібі, могло обмежитися тісними межами старого будинку Пінчонів. Потреби Кліффорда були задоволені нею в довгі літні дні значно раніше за захід сонця. За всього спокою його денного життя, ресурси, якими він жив, виснажувалися. Не фізичний рух стомлював чоловіка, адже за винятком короткої роботи мотикою, прогулянки садом, а в дощову погоду обходу порожніх кімнат, він відчував постійну потребу перебувати в нерухомості. Або в ньому таївся жаристий вогонь, що з’їдав його життєву енергію, або монотонність, що справила б заціпеніння розуму, не була монотонністю для самого Кліффорда. Можливо, він перебував у стані вторинного розвитку й відновлення, і черпав постійну поживу з того, що вражало його зір, слух чи розум, тоді як для людей, краще знайомих зі світом, сфера, що його оточувала, здавалася надто пересічною. Як для нерозвиненого розуму дитини все, що на неї діє, є вже діяльністю та напругою, так воно, можливо, було й для розуму, що зазнав нового витка розвитку після його надовго поставленого на павзу життя.

Хай там як, тільки Кліффорд зазвичай відходив до сну зовсім виснаженим, коли сонячні промені ще пробивалися крізь його балдахін або відбивалися останнім блиском на стінах кімнати. Коли він засинав рано, як і всі діти, і бачив уві сні дитинство, Фібі могла вільно проводити решту дня та вечір як заманеться. Ця свобода була потрібна для її морального здоров’я, хай і мало схильного до хворобливих впливів. Старий будинок, як ми вже сказали, був пройнятий руйнівною гниллю ненадійності; шкідливо було б їй дихати лише такою атмосферою. Гепсиба, попри деякі вартісні риси, що компенсували її недоліки, стала ніби схибленою від довгого добровільного ув’язнення в цьому єдиному місці, без будь-якої іншої спільноти, крім певного набору думок й одного гіркого почуття образи. Кліффорд, як це легко збагнути, був такий бездіяльний, що не міг справляти морального впливу на своїх співрозмовниць, попри всю щирість і винятковість їхніх стосунків. Та симпатія між людськими істотами набагато тонша й повсюдніша, ніж ми гадаємо; вона також існує між різними органічними життями та передається від одного другому. До прикладу, квітка, як завважила Фібі, швидше починала в’янути в руці Кліффорда або Гепсиби, ніж у її власній. Тож унаслідок цього закону, дівчина, присвячуючи все своє денне існування створенню квіткового аромату для цих двох хворих душ, неминуче мала поникнути, збліднути швидше, ніж якби мала справу з молодшими й щасливішими особами. Та час від часу її живий характер брав своє, і вона вдавалася до тривалих прогулянок передмістям або блукала вздовж морського берега, вдихаючи прохолоду океану; корилася бажанню, вродженому в новоанглійській дівчині, прослухати метафізичну чи філософську лекцію, або переглянути семимильну панораму, чи побувати на концерті; ходила міськими крамницями, закуповуючи запас товарів для крамнички Гепсиби й додаючи до свого гардероба якусь стрічку; читала Біблію у своїй кімнаті й згадувала матір та рідне село. Якби в неї не було всіх цих моральних ліків, то ми скоро побачили б свою бідну Фібі схудлою, а її обличчя вкрилося б нездоровою блідістю — провісницею старого дівоцтва й безрадісного майбутнього.

Навіть тепер у ній була помітна зміна, частково гідна жалю, хоч, зменшивши її безтурботну красу, вона надала їй нової, коштовнішої. Фібі не була вже, як раніше, незмінно веселою, а стала більше замислюватися, що загалом подобалося Кліффордові, бо тепер вона розуміла його краще й делікатніше, що інколи навіть пояснювала це йому самому. Її очі наче побільшали й стали чорнішими та глибшими; в них зачаїлася така глибина в деякі мовчазні хвилини, що вони були схожі на артезіанські колодязі: глибина, глибина, і так до нескінченності. Вона вже була не такою юною, як за першого нашому з нею знайомства, коли зістрибнула зі сходинки омнібуса, — менше дівчина й уже більше жінка.

Єдиний юнацький розум, з яким Фібі мала часті спілкування, був розум дагеротипіста. Під впливом відокремленого життя у старому будинку вони неминуче мали дійти певної розкутості. Якби ці молоді люди зустрілися за інших обставин, то вони навіть не згадували б одне про одного довго, хіба що надзвичайна відмінність їхніх характерів була б спонуканням до взаємного зближення. Щоправда, вони обоє репрезентували характери, створені новоанглійським життям, і тому їхній зовнішній розвиток мав одну загальну основу, але у глибині душі вони не були схожі, їхні природні натури були ніби розділені між собою цілим світом. У перші дні знайомства з Гоулґрейвом Фібі поводилася щодо нього обережніше, ніж було властиво її зазвичай відкритому та простому поводженню. Гоулґрейв також не дуже помітно прагнув зближення. Досі вона не могла сказати, щоб добре знала парубка, хоч вони зустрічалися щодня, балакали дружньо, навіть фамільярно.

Дагеротипіст уривками повідомив Фібі дещо з історії свого життя. Хоч він був іще молодий і досяг лише певного етапу у своїй кар’єрі, життя парубка було таким багатим на пригоди, що його автобіографія вже нині умістилася б у дуже цікавий томик. Роман, написаний за планом «Жиля Бласа»[10] про американське суспільство та його звичаї, перестав бути романом. Поміж нами є багато індивідуумів, пригоди яких вважаються ледь вартими розповіді, і які зрівнялися б за своєю цікавістю з мінливістю ранньої молодості іспанця, а остаточний їхні розвиток чи мета, до якої вони прагнуть, можуть бути незрівнянно вищими, ніж будь-що, вигадане автором «Жиля Бласа» для свого героя.

Гоулґрейв не міг похвалитися знатністю свого походження: він був сином темних та убогих батьків; щодо його навчання, то воно обмежувалося лише кількома зимовими місяцями відвідування сільської школи. Рано відданий під власну опіку, він іще хлопчиком мав сам собі шукати кошти для прожиття, і це було найвигідніше становище для розвитку вродженої сили волі. Хоч він устиг прожити всього двадцять два роки (без кількох місяців, які рівні рокам у такому житті), проте обіймав уже посаду вчителя в сільській школі, був наглядачем у сільській крамниці й водночас чи пізніше редактором сільської газети. Потім подорожував Новою Англією та центральними штатами як комівояжер коннектикутської фабрики одеколонів та інших есенцій. Епізодично вивчав теорію та практику стоматології та дуже успішно її застосовував, особливо у промислових містах уздовж наших внутрішніх річок. Записавшись за штат на якусь посаду на пакетботі, прибув у Європу та знайшов кошти, щоб побачити Італію, частину Франції й Німеччини. Нещодавно він іще читав публічні лекції про месмеризм[11], до якого мав неабиякі здібності (як він сам запевняв Фібі).

Його нинішня діяльність як дагеротипіста була так само перехідною й непостійною, як і все, що їй передувало. Молодик узявся за це ремесло з безтурботною швидкістю шукача пригод, якому треба чимось добувати собі хліб, і був готовий покинути його з такою ж безтурботністю, якби тільки знайшов іншу, приємнішу для себе діяльність. Та було в цьому парубку те, що можна назвати незвичайною рівновагою моральних сил, — за всієї мінливості своєї долі, він був вірним самому собі. Попри свою бездомність, попри те, що він неодноразово змінював місце свого перебування, отже, не був відповідальним ні перед громадською думкою, ні перед індивідуумами, попри те, що часто залишав одну личину й набував іншу, готовий відразу переодягнутися в третю, він ніколи не ґвалтував своєї внутрішньої особистості й завжди перебував із нею в душевному мирі. Неможливо було знати Гоулґрейва, не помітивши в ньому цієї властивості. Гепсиба його розуміла.

Тільки-но зустрівши молодика, Фібі відразу відчула до нього довіру, яку завжди вселяє такий характер. Щоправда, він дивував її, а іноді навіть відштовхував, та це відбувалося не тому, що вона сумнівалася в його правилах, якими б вони не були, а тому, що його правила, як вона відчувала, і її різняться.

Панночці було з ним якось незручно: він ніби створював навколо неї безлад, бо не мав поваги до того, що вона вважала непохитно правильним і незмінним. Крім того, дівчина не була цілком впевнена в тому, що його натура була здатна до співпереживання. Для цього молодик був надто спокійним і холодним спостерігачем. Він трохи співчував Гепсибі та її братові, та й самій Фібі також. Вивчав їх уважно, від нього не вислизала жодна деталь в їхніх характерах. Він був готовий зробити для них будь-яку послугу, однак ніколи не погоджувався з ними цілком і не виявляв жодного бажання прив’язатися до них більше, чим більше пізнавав їх. У своїх із ними взаєминах парубок, здавалося, шукав поживи для розуму, а не для серця, і Фібі не могла зрозуміти, що цікавило його так пильно в її друзях і в ній самій щодо розуму, якщо насправді йому було до них байдуже або майже байдуже.

Під час побачень з Фібі дагеротипіст завжди докладно розпитував про Кліффорда, крім свят і неділь, коли бачив його сам.

— Він, як і раніше, видається щасливим? — спитав він якось.

— Щасливий, як дитина, — відповіла Фібі, — проте, так само як дитина, легко тривожиться.

— Чому ж? — поцікавився Гоулґрейв. — Це викликано зовнішніми чи внутрішніми причинами?

— Я не можу бачити його думок! Та і як могла б їх бачити? — відповіла Фібі з простодушною шпилькою. — Дуже часто налаштування його душі змінюється без жодної видимої причини, як на сонце раптом набігає хмара. Останнім часом, коли я почала пізнавати його краще, мені складно і якось соромно вдивлятися в його душу. Він пережив якусь велику біду. Коли веселий, в час, коли сонце освітлює його розум, я дозволяю собі зазирнути до тієї глибини, до якої сягають сонячні промені, але не далі. Що вкрите в ньому мороком, то для мене — земля свята.

— Як чудово ви висловили своє почуття! — захопився дагеротипіст. — Я не вмію так відчувати, проте розумію вас. Якби я був на вашому місці, мене ніщо не зупинило б виміряти глибину душі Кліффорда на всю довжину мого лота.

— Дивно, що ви цього хочете! — зронила Фібі мимоволі. — Що таке кузен Кліффорд для вас?

— О, нічого, певна річ, нічого! — відповів Гоулґрейв зі сміхом. — Тільки дивний і незбагненний цей світ! Чим більше в нього вдивляюся, тим більше він мене спантеличує, і я починаю думати, що помилка людини є мірою її розуму. Чоловіки, жінки та діти — такі дивні створіння, що неможливо достоту бути впевненим, що знаєш їх насправді, та вгадати, чим вони були, а не чим видаються. Суддя Пінчон, Кліффорд — заплутана загадка! Заплутаність заплутаності й усіляка заплутаність! Щоб дозволити її, для цього потрібна така споглядальна симпатія, якою обдарована лише молода дівчина. Я, простий спостерігач, ніколи не володів спостережливістю, я тільки набридливий і пильний, тому цілком упевнений, що помиляюся.

Згодом дагеротипіст змінив тему бесіди й перейшов до менш похмурих оповідей. І він, і Фібі були молодими. У випробуваннях свого життя він не цілком утратив цей прекрасний дух юності, який, виливаючись із серця і фантазії, розлітається всім світом і робить його таким блискучим, яким був у перший день творіння. Парубок премудро міркував про старість світу, та насправді відчував зовсім інше — він таки був молодим і тому споглядав на світ, як на ніжного юнака, який не перестає подавати надії на подальше вдосконалення. У ньому було це почуття, це внутрішнє передбачення, без якого молодій людині краще зовсім не народжуватися, а змужнілому краще померти, ніж його втратити. Відчуття, що ми не повинні вічно тягнутися старою, роздовбаною дорогою, що ми вдосконалюємося, ідемо до кращого. Гоулґрейву здавалося, як, безперечно, здається повному надій юнакові в кожному столітті, що за його життя, більше, ніж будь-коли, людство звільняється від своїх недуг і починає життя знову.

Щодо головного пункту своїх переконань, а саме, що майбутні століття для людського роду будуть кращими, — дагеротипіст, звісно, мав рацію. Його помилка полягала в припущенні, що саме нинішній вік краще за будь-який інший — з минулого чи майбутнього — змінить зношений одяг давнини на новий костюм миттєво, замість того, щоб поступово поновлювати його латками. Тож короткий момент свого існування він вважав достатнім для здійснення нескінченно довгої справи, і ще більше в тому, що він уявляв, що без його рішення — за чи проти — не могло відбутися нічого, що призведе до відчутних наслідків. Цей ентузіазм, що проступає крізь зовнішній спокій його характеру і, як наслідок, набуває вигляду ґрунтовного судження й розуму, зберігав у чистоті його юнацький запал і надавав величі його прагненням. А коли з літами неминучі досліди змінять думки, це відбудеться без приголомшливого, раптового сум’яття почуттів. Він збереже віру у високе призначення людини й, можливо, любитиме її тим дужче, що переконається в її безсиллі, а зарозуміла впевненість, з якої він почав життя, легко перейде в смиренне переконання, що сусідує з нею, — найкращі зусилля людини вибудовують якийсь сон, і лише Бог творить дійсність.

Гоулґрейв читав дуже мало, власне, тільки проїздом шляхом свого життя, коли містична мова його книжок обов’язково змішувалася з балаканиною натовпу. Він вважав себе мислителем і достоту мав такі здібності, та оскільки був змушений прокладати собі дорогу сам, то тільки-но досяг того пункту, з якого освічена людина починає мислити. Справжня гідність характеру молодика полягала в цьому глибокому усвідомленні внутрішньої сили, в якому всі колишні мінливості його долі здавалися лише зміною костюмів; у цьому ентузіазмі, такому спокійному, що він заледве підозрював його в собі, але який передавав тепло всьому, за що він брався; у цьому честолюбстві, прихованому від його власного, як і від будь-якого стороннього спостереження; у його шляхетніших спонуканнях — в усьому цьому проглядалось щось таке, що, скажімо, здатне забезпечити йому перехід від ступеня теоретика до ступеня практика в якомусь реальному підприємстві. У своїй освіченості та недостатності освіти, у своїй несформованій, дикій і містичній філософії та практичному житті, яке протидіяло деяким із його прагнень, у своїй великодушній запопадливості до добробуту в усьому, що мав і чого йому бракувало, дагеротипіст міг би бути гідним представником спільноти своїх земляків.

Складно було передбачити його кар’єру. У Гоулґрейві проявлялися такі чесноти, з якими він — за щасливого збігу обставин — міг би легко отримати одну з нагород світу. Та це очікування було хибним до смішного. Загалом на кожному кроці ми зустрічаємо в житті молодих людей віку Гоулґрейва і пророкуємо їм у душі чудове майбутнє, а потім, навіть після багаторазового й старанного інформування, не чуємо про них нічого подібного. Кипіння юності та пристрасті, свіжий лиск розуму стають тим фальшивим блиском, що дурить їх самих та інших людей. Подібно до деяких ситців, коленкорів і ґінґамів[12], вони, поки нові, блищать і радують квітчастим малюнком, проте не в змозі витримати вплив сонця та дощу, а після прання перетворюються на вилинялі ганчірки.

Та нехай Гоулґрейв залишиться для нас таким, яким ми бачимо його в цей чудовий день у садовій альтанці. Приємно дивитися на молодика, сповненого віри в себе, обдарованого, либонь, такими дивовижними здібностями й так мало зачепленого випробуваннями, яким він піддавався. Приємно спостерігати за його дружніми стосунками з нашою Фібі. Навряд чи вона мала рацію, називаючи його в душі холодною людиною; якщо ж і було так, то тепер він потеплів. Без будь-якого наміру з її боку й несвідомо для нього самого, панночка перетворила для парубка Будинок із сімома башточками на рідне житло, сад зробила його улюбленим місцем. Вважаючи себе надзвичайно проникливим, він гадав, що здатен бачити Фібі наскрізь, як і все навколо неї, і читати дівчину, як дитячу повість.

Однак такі прозорі натури часто бувають оманливими у своїй глибині — камінь на дні джерела набагато далі від нас, ніж гадаємо. Тому дагеротипіст, хай що думав про здібності своєї співрозмовниці, був захоплений її якоюсь мовчазною красою й виливав перед нею свою душу, ніби перед собою. Цілком можливо, що, балакаючи з Фібі, він забував про неї, бо до розмови його спонукало лише прагнення висловити свої думки, і він виливав їх у перший же резервуар, який бачив перед собою. Та якби ви поглянули на них крізь ґрати садової огорожі, на одухотворені рухи й рум’янець молодика, то, імовірно, припустили, що він закоханий у панночку.

Нарешті якась фраза Гоулґрейва дала Фібі нагоду поцікавитися, що змусило його познайомитися з її кузиною Гепсибою та з якого дива йому заманулося оселитися в такому сумному старому будинку. Не відповідаючи на запитання прямо, він облишив майбутнє, яке досі було темою його промови, і став розповідати про вплив минулого як відображення майбутнього.

— Невже ми ніколи не відійдемо від впливу минулого? — вигукнув він, натхненний темою попередньої розмови. — Воно лежить на сьогоденні, як труп якогось велетня!

— Я цього зовсім не бачу, — завважила Фібі.

— Як цього можна не бачити? — здивувався Гоулґрейв. — Ми в усьому залежимо від нереальних людей. Читаємо книжки мерців; сміємося над жартами мерців і плачемо від їхнього пафосу; ми хворі на недуги мертвих людей, фізичні та моральні. Що б ми не надумали вчинити, крижана рука мерця втручається в нашу справу. Погляньте, куди хочете, скрізь зустрінете бліде, невблаганне обличчя трупа, від якого заледеніє ваше серце. І ми самі повинні стати мертвими, перш ніж виявиться наш реальний вплив на світ, який уже не буде нашим, а буде світом іншого покоління, з яким ми не зможемо спілкуватися. Маю також сказати, що ми живемо в оселях мерців, як, приміром, у цьому Будинку із сімома башточками!

— А чому ж нам тут не жити, — сказала Фібі, — коли нам зручно?

— Зручно? — вигукнув Гоулґрейв. — Хіба добре жити в цій купі почорнілих колод, на яких від вогкості проступив зелений мох? У цих похмурих, низьких покоях? У цих брудних стінах, на яких ніби залишився осад дихання тих, хто жив і помер тут із почуттям невдоволеності своєю долею? Цей будинок потрібно очистити.

— Навіщо ж ви живете в ньому? — поцікавилася Фібі з деякою шпилькою.

— Я займаюся тут своєю наукою, — відповів Гоулґрейв. — Утім, не за книжками. Цей будинок у моїх очах постає минулим з усіма його впливами, про які я щойно згадував. Я живу в ньому тимчасово, щоб іще краще його пізнати. До речі, ви коли-небудь чули історію чаклуна Моула? Знаєте, що сталося між ним і вашим предком?

— Авжеж, чула, — повідомила Фібі, — дуже давно, ще від мого батька, а разів зо два від кузини Гепсиби цього місяця. Вона, здається, вважає, що всі біди Пінчонів походять від цієї сварки з чаклуном, як ви його називаєте. Та й ви, пане Гоулґрейв, теж так думаєте. Дивно, що ви вірите в таку безглуздість, а відкидаєте багато іншого, що набагато гідніше довіри.

— Аякже, я цьому вірю, — відповів дагеротипіст серйозно. — Утім, не забобонно, а на підставі беззаперечних фактів, і бачу в цьому явищі здійснення однієї моральної ідеї. Справді, під цими сімома шпилями, на які ми тепер споглядаємо, і які старий полковник Пінчон призначав бути спадковим будинком для своїх щасливих нащадків упродовж кількох століть, під цим дахом від самого його заснування не було кінця докорам сумління, постійно обдуреним надіям, ворожнечі між родичами, різного штибу стражданням, дивним смертям, похмурим підозрам, невимовним нещастям. І всі ці лиха чи принаймні більшу їх частину спричинила шалена забаганка старого пуританина, який створив свій добробут неправовими методами.

— Ви надто безцеремонно базікаєте про моїх предків, — завважила Фібі, сама не знаючи, ображатися їй чи ні.

— Я висловлюю здорові думки здорового розуму! — відповів Гоулґрейв із запалом, якого Фібі не помічала в ньому раніше. — Воно саме так і є, як я кажу! Початковий винуватець лиха вашої рідні ніби досі блукає вулицями — принаймні вештається відповідний портрет його в душі та тілі — зі своєю жалюгідною мрією. Ви не забули мого дагеротипа та його подібності до старого портрета?

— Які ви достоту дивні! — вигукнула Фібі, вилупившись на нього з подивом і збентеженням, частково перелякана, частково розсмішена.

— Атож, я таки дуже дивний, сам це бачу, — визнав дагеротипіст. — Проте винні в цьому ваші предки. Їхня історія відклалася в моїй голові з незбагненною для мене силою відтоді, як я живу в цьому старому шпилі. Щоб якось від неї звільнитися, я обернув на легенду одну подію в роді Пінчонів, про яку дізнався випадково, і маю намір надрукувати її в часописі.

— А ви пишете для преси? — здивувалася Фібі.

— Невже ви й досі не знали? — запитав Гоулґрейв. — Ось якою є літературна слава! Так, панно Фібі Пінчон, серед безлічі моїх дивовижних талантів маю ще й талант писати повісті, тож можу вас запевнити, що моє ім’я красується на обгортках Грема й Годні для моїх очей не гірше від уславлених імен, з якими воно стоїть поруч. З гумористичним наміром я замахнувся на славу щодо чогось зворушливого, тож моє перо не поступиться лукові. Ачей, хочете мене послухати?

— Охоче, якщо ваша легенда не надто довга, — погодилася Фібі й потім додала, сміючись: — І не дуже нудна.

Позаяк дагеротипіст не міг вирішити цього останнього питання сам, він вийняв із кишені свій рукопис і став читати під останніми променями сонця, що золотили сім башточок, таке.

Розділ XIII. Аліса Пінчон

Якось високоповажний Гервасій Пінчон прислав слугу до молодого теслі Метью Моула з повідомленням, щоб той негайно з’явився в Будинок із сімома башточками.

— Пощо я знадобився твоєму пану? — запитав тесля в чорного слуги пана Пінчона. — Хіба в будинку є якийсь ремонт? Щоправда, це може бути, тільки мій батько не винен: він добре заклав будинок. Я читав напис на пам’ятнику старого полковника не пізніше, ніж минулої суботи й підрахував, що будинок стоїть уже тридцять сім років. Не дивно, що потрібно полагодити десь покрівлю.

— Не знаю, що пану треба, — зізнався негр Сципіон. — Будинок дуже гарний... Мабуть, так думав і старий полковник Пінчон, а то навіщо старому швендяти та лякати бідного негра?

— Гаразд, друже Сципіоне, скажи своєму пану, що я йду, — здався тесля, сміючись. — Для ремонту йому не знайти кращого майстра. То в хаті нечисто? Треба взяти майстра, міцнішого за мене, щоб вижити примар із семи шпилів. Якби навіть полковник присмирів, — додав він, бурмочучи крізь зуби, — то мій старий дід, чаклун, аж ніяк не дасть спокою Пінчонам, поки стоятимуть стіни цього будинку.

— Що ти бурчиш собі там під ніс, Метью Моуле? — поцікавився Сципіон. — І навіщо зиркаєш на мене так косо?

— Нічого, чорненький, — відповів тесля. — Чого ти думаєш, що на тебе ніхто не повинен зиркати косо? Іди, скажи своєму пану, що я йду, а якщо зустрінеш містрис Алісу, його доньку, то передай їй від Метью Моула низький уклін. Вона вивезла з Італії гарненьке личко — миловидне, ніжне й горде — ця Аліса Пінчон.

— Він каже про містрис Алісу! — вигукнув Сципіон, обернувшись. — Мізерний тесля! У нього немає більше справ, як тільки витріщатися на неї!

Варто сказати, що цей молодий тесля Метью Моул мав небагато прихильників у цьому будинку — не тому, втім, щоб хтось знав про нього щось лихе або щоб його вважали поганим і ледачим майстром. Огида (саме огида), з якою багато людей ставилися до нього, була частково наслідком його власного характеру та поведінки, а почасти перейшла до нього в спадок.

Він був онуком Метью Моула, одного з перших поселенців міста, який уславився страшним чаклунством. Цей старигань постраждав разом з іншими, подібними до нього. У пам’яті народу він нерозривно пов’язаний з іменами тих, які постраждали за жахливий злочин — чаклунство, і багато хто був упевнений, що могили неспроможні утримувати цих мерців, покиданих нашвидкуруч у землю. Особливо згадували старого Метью Моула, якому нібито так мало потрібно було зусиль, щоб піднятися зі своєї могили, як звичайній людині з ліжка, і, бувало, його часто бачили опівночі, як живих людей серед білого дня. Цей зловмисник-чародій (якого шибениця, мабуть, навіть на дещицю не виправила) за старою звичкою блукає привидом обійстям, названим Будинком із сімома башточками, на господаря якого він мав безпідставну претензію за поземельний прибуток. Дух, як бачите, із завзятістю, характерною для живого Метью Моула, наполягав на тому, що він був законним власником місця, на якому спорудили оселю. Він вимагав, щоб згаданий поземельний прибуток відтоді, коли почали копати льох, йому виплатили сповна або ж віддали сам будинок, інакше він, мертвий кредитор, втручатиметься в усі справи Пінчонів і завдаватиме шкоди їм на кожному кроці, хай би минула тисяча літ після його смерті. Історія, либонь, безглузда, та вона не видавалася незвичайною тим, хто пам’ятав, яким непохитним упертюхом був той дідуган Метью Моул.

Онук чаклуна, молодий Метью Моул, на загальну думку, успадкував деякі з підозрілих властивостей свого предка. Дивно навіть згадувати, скільки безглуздих чуток поширилося в народі про цього молодика. Подейкували, приміром, що він має дивну силу втручатися в людські сни та влазити в них за своєю примхою, немов якийсь диригент у театрі. Багато було оповідок поміж сусідами, особливо між сусідками, про те, що вони називали чарівним оком Моулів. Дехто казав, що той може проникати в людський розум; дехто — що дивовижною силою свого зору може змусити кого захоче думати по-своєму або, якщо йому заманеться, послати людину до свого діда на той світ; ще дехто запевняв, що парубок має так зване лихе око й може нашкодити врожаю хлібів і висушити дитину, як єгипетську мумію. Водночас усі дотримувалися думки, що найбільше шкодили молодому теслі, по-перше, обережність і суворість його вродженого характеру, а по-друге, те, що він відійшов від церкви й накликав на себе підозри в єретичних думках щодо релігії.

Отримавши вимогу пана Пінчона, тесля закінчив лише нагальну роботу, відклав інші замовлення й вирушив до Будинку із сімома башточками. Ця чудова споруда, попри дещо застарілу архітектуру, була все ще однією з найкращих міських осель. Його справжній власник Гервасій Пінчон, подейкують, обійстя не любив, що сталося внаслідок важкого враження, спричиненого на нього в дитинстві раптовою смертю його діда: підбігши якось до полковника, щоб всістися йому на коліна, хлопчик раптом помітив, що старий пуританин випустив дух. Досягши змужнілості, пан Пінчон відвідав Англію, одружився там із заможною леді й наступні кілька років провів частково на батьківщині своєї матері, а почасти в різних містах європейського материка. Протягом цього періоду його спадковий будинок перебував у руках одного родича, якого зобов’язали підтримувати маєток у первісному стані. Цієї угоди дотримувалися так ретельно, що тепер, коли тесля наближався до будинку, його досвідчене око не помітило в будівлі жодних ознак ушкодження. Шпилі сімох башточок гострими кінцями стриміли догори, гонтовий дах був непроникним для дощу, а лискучий тиньк суцільно вкривав зовнішні стіни та виблискував у променях жовтневого сонця так, ніби його наклали лише тиждень тому.

Будинок був сповнений життям і нагадував своїм привабливим виглядом веселий вираз на людському обличчі. З першого погляду було помітно, що його населяє велика галаслива родина. Крізь ворота заїхав на задній двір великий віз, навантажений дубовими дровами; огрядний кухар, а може, й мажордом, стояв біля бічних дверей і торгувався з поселянином за кілька привезених у місто на продаж індичок і курей. Час від часу покоївка, чисто одягнена, а іноді й лискуче чорне обличчя невільника визирали у вікно з нижнього поверху. В одному з відчинених вікон на другому поверсі нахилялася над горщиками чарівних ніжних квітів — чужоземних, але які зроду не знали привітнішого сонця, ніж осіннє сонце Нової Англії, — молода леді, теж чужоземна, як квіти, і так само чарівна й ніжна, як вони. Її присутність наче осяювала всю будівлю.

Сам по собі це був міцний будинок, фасад якого весело витріщався на вулицю, і саме в передньому шпилі господар міг влаштувати свою головну квартиру, а решту приміщень розподілити між своїми шістьма синами; величезний комин посередині мав показувати символічно гостинне серце стариганя, що зігріває всіх дітей і становить одне велике ціле із сімома невеликими меншими серцями.

На передньому шпилі розмістився сонячний годинник, і тесля, підійшовши до нього, підняв голову й зазначив, котра година.

— Третя! — сказав він сам собі. — Батько казав, що цей годинник був встановлений лише за годину до смерті полковника. Тож він правильно показує час ось уже тридцять сім років! Тінь повзе та й повзе собі й усе зазирає через плече сонячному світлу!

Такому ремісникові, як Метью Моул, було б пристойніше з’явитися за покликом джентльмена на заднє подвір’я, де зазвичай приймали слуг і робітників, або принаймні увійти в бічні двері, куди впускали гендлярів вищого класу, але в натурі теслі було багато гордості та брутальності, а цієї хвилини, крім того, його серце гірко відчувало спадкову образу, бо, на думку парубка, величезний будинок Пінчона стояв на ґрунті, який мав би належати йому. На цьому самому місці, біля джерела свіжої, прозорої води, його дідусь повалив кілька сосен і зрубав собі хатину, де народилися його діти. А полковник Пінчон вирвав у нього право на володіння цією землею тільки з окостенілих рук. Отже, молодий Моул підійшов до головного входу під порталом із різьбленого дуба та так гучно загрюкав залізним молотком, начебто сам старий чаклун стояв біля порога.

Чорний Сципіон похапцем поквапився на стукіт, а, побачивши перед собою теслю, з подивом вилупив білки своїх очей.

— Боже, помилуй нас! Що за важлива особа цей тесляр! — буркнув негр. — Можна подумати, що він гупає у двері своїм найбільшим молотком!

— Ось і я! — суворо оголосив Моул. — У якій кімнаті твій пан?

Коли він увійшов до будинку, то почув приємну меланхолійну музику, яка линула з другого поверху. То було чутно клавікорд, який Аліса Пінчон привезла з-за моря. Чарівна Аліса присвячувала більшу частину свого дівочого дозвілля квітам і музиці. Тим часом квіти, як завжди, швидко в’янули, а її мелодії часто бували сумними. Панночка, вихована за кордоном, так і не змогла полюбити новоанглійського способу життя, який ще ніколи в нікому не розвинув нічого прекрасного.

Позаяк пан Пінчон чекав на Моула з нетерпінням, Сципіон, не гаючи часу, провів до нього теслю. Кімната, в якій сидів цей джентльмен, була помірних розмірів, звернена в сад, що частково відтіняв її вікна гілками плодових дерев. Ця особлива кімната пана Пінчона була чепурною, прибрана дорогими меблями, замовленими переважно з Парижа; підлога накрита килимом — розкіш тоді незвичайна! — так майстерно і багато витканим, ніби він складався з живих квітів. В одному закутку стояла мармурова жінка, якій власна врода була єдиною і достатньою прикрасою. На стінах висіло кілька портретів, що здавалися старими й вирізнялися м’яким відтінком кольорів. Біля коминка стояла велика чудова шафа з червоного дерева, викладена по кутах слоновою кісткою, — старовинна річ, придбана паном Пінчоном у Венеції. У цій шафі він зберігав медалі, стародавні монети та інші дрібні та дорогі старожитності, зібрані ним під час мандрівок. Крізь усі ці різноманітні прикраси було видно первісні характерні риси покою — низька стеля з кроквами та грубка в старовинних голландських кахлях. Це була емблема розуму, штучно витонченого й дбайливо збагаченого іноземними ідеями. Та від цього кімната не стала ні ширшою, ні вишуканішою.

Два предмети здавалися не на своєму місці в цій чудово прибраній кімнаті. Один — велика мапа, або землемірний план земель і лісів, накреслений, либонь, уже дуже давно, почорнілий від диму та засмальцований подекуди пальцями. Другий предмет був портретом суворого дідугана в пуританському костюмі, написаний грубим, проте сміливим пензлем, і з чудово переданим вольовим виразом характеру на обличчі.

Біля маленького столика, перед розпеченим англійським морським вугіллям, сидів пан Пінчон і сьорбав каву, до якої звик у Франції. Це був дуже гарний добродій середнього віку, у перуці, що спускалася пасмами на плечі. Його каптан був із синього оксамиту, з галунами на обшлагах і навколо петель, а його довгий камзол виблискував у світлі вогню, що палахкотів у коминку, своїм золотим шитвом. Коли Сципіон ввів до нього теслю, пан Пінчон трохи обернувся, та потім прийняв свою колишню позу й так само повільно допивав каву, не звертаючи уваги на гостя, за яким посилав. Господар не мав наміру виявити неповагу — він побуряковів би від такого вчинку, — проте йому не спадало на гадку, що людина в становищі Моула мала б претензії до його чемності або якось на це реагувала.

Тесля тим часом підійшов до коминка, щоб зазирнути в обличчя пану Пінчону.

— Ви мене кликали, — промовив він, — чи не завгодно пояснити, в чому маєте потребу, бо я волів би не гаяти часу.

— Винен, — спокійно сказав пан Пінчон. — Я не мав наміру забирати в тебе час без винагороди. Тебе звуть, мені здається, Моул — Томас чи Метью Моул. Ти син або онук майстра, який поставив цей будинок?

— Метью Моул, — відповів тесля, — син того, хто спорудив цей будинок, онук справжнього власника землі.

— Я знаю про позов, на який ти натякаєш, — завважив пан Пінчон із незворушною байдужістю. — Дуже добре знаю, що мій дід був змушений вдатися по допомогу до закону для підтримки свого права на землю, на якій встановлений цей будинок. Не поновлюватимемо суперечки з цього приводу. Ця справа була вирішена свого часу справедливо й, певна річ, безповоротно. Проте, хоч це доволі дивно, є одна обставина, про яку я хочу з тобою погомоніти; і ця стара ворожнеча — кажу не для того, щоб образити тебе, — ця дратівливість, яку ти зараз виявив, також стосується цієї справи.

— Якщо вам навіщось потрібне, пане Пінчон, — сказав тесля, — моє природне почуття образи, то, будьте ласкаві, користуйтеся ним.

— Ловлю тебе на слові, друже Моул, — підхопив останні слова теслі власник сімох башточок з усмішкою, — твоя спадкова досада, маєш ти рацію чи ні, може мати вплив на мої справи. Ти, гадаю, чув, що рід Пінчонів від часів мого діда досі доводить невизнане право на великі землі на сході?

— Чув не раз, — визнав Моул, і, кажуть, на його обличчі майнула усмішка. — Часто чув від батька.

— Це право мали визнати перед смертю мого дідуся, — правив далі пан Пінчон, помовчавши з хвилину, ніби розмірковуючи, чого вартує усміх теслі. — Люди, знайомі з ним близько, знали, що не такий він був чоловік, щоб затягувати справу, зустрівши якийсь опір. Навпаки, полковник Пінчон був цілком практичний, дуже добре ознайомлений із суспільними й приватними справами, тож не міг спокушати себе безпідставними надіями або зважитися на план, який було б неможливо реалізувати. Тому, мабуть, він мав підстави, невідомі його спадкоємцям, домагатися з такою певністю успіху в претензії на східні землі. Словом, я впевнений, і мої радники-юристи погоджуються з моєю думкою, яка до того ж підтверджується певною мірою нашими родинними переказами, що мій дід мав якийсь акт, потрібний для вирішення цієї справи. Однак цей документ кудись зник.

— Можливо, — завважив Метью Моул, і знову, кажуть, на його обличчі промайнула похмура усмішка. — Проте, що спільного може мати тесля з великими справами будинку Пінчонів?

— Ачей, нічого, — відповів пан Пінчон. — А може, й багато спільного!

Вони довго спілкувалися між собою про предмет, який зацікавив власника Будинку із сімома башточками. Народний переказ запевняє (хоч пан Пінчон не вдавався, мабуть, до таких безглуздих оповідок), що ніби між родом Моула й цими великими, недоступними ще для Пінчонів, східними землями був якийсь зв’язок і взаємна залежність. Зазвичай торочили, що старий чаклун, попри те, що опинився на шибениці, у боротьбі з полковником Пінчоном взяв над ним гору, бо замість одного чи двох акрів землі захопив у свої руки право на великі східні землі. Одна дуже стара жінка, яка нещодавно померла, під час вечірніх посиденьок часто вживала метафоричний вислів, що безліч миль пінчонівських земель поховані в могилі старого Моула, хоч ця могила й займала маленький куточок між двома скелями біля вершини Пагорба шибеників. Крім того, коли юристи шукали слід втраченого документа, у народі поширилися чутки, що цей документ знайдуть лише в руці чаклуна, який уже давно перетворився на кістяк. Цій безглуздості проникливі юристи надали такої важливості (втім, пан Пінчон не сказав про це теслі), що зважилися нишком відкопати могилу старого Моула, проте нічого не знайшли, хіба побачили відсутність у скелета правої руки взагалі.

Цікаві, однак, були в народних переказах натяки — утім, сумнівні та невизначені, на причетність до зникнення документа сина чаклуна Моула, батька молодого теслі. Цей факт сам пан Пінчон міг частково підтвердити власним свідченням. Щоправда, тоді він був іще дитиною, проте пам’ятав — чи йому здавалося, що пам’ятає, що батько Метью Моула в день смерті полковника щось лагодив у тій самій кімнаті, де він тепер балакав із теслею. Він навіть пригадував, що деякі папери, які належали полковнику, були розкидані по столу.

Метью Моул збагнув висловлену цим спогадом підозру.

— Мій батько, — промовив він зі загадковою та похмурою усмішкою, — був порядною людиною! Він не забрав би жодного з цих папірців, навіть якби міг цим повернути свої втрачені права!

— Я не перекидатимуся з тобою словами, — завважив вихований за кордоном пан Пінчон із пихатим спокоєм, — мені не личить сердитися на тебе за якусь грубість у ставленні до мого діда чи до мене. Джентльмен, бажаючи мати справу з людиною твого статусу й освіченості, має наперед розрахувати на певну кількість неприємностей.

Потім він відновив бесіду й пропонував теслі значні суми грошей, якщо той йому надасть свідчення, які допоможуть знайти документ, пов’язаний з володінням східними землями. Метью Моул, кажуть, якийсь час байдуже вислуховував ці пропозиції, аж нарешті якось дивно засміявся й запитав, чи згоден пан Пінчон віддати йому за цей такий важливий документ землю, що належала старому чаклунові, на якій тепер стоїть Будинок із сімома башточками.

Тут дивний прикоминковий переказ, якого я дотримуюся у своїй оповідці, не передаючи всіх його химер, свідчить про дуже дивну поведінку портрета полковника Пінчона. Ця картина, маю вам сказати, була, на загальну думку, так тісно пов’язана з долею будинку й просто магічно прикріплена до стіни, що якби її зняти, то тієї ж самої миті вся будівля впала б і перетворилася на купу запорошених руїн. Під час попередньої розмови між паном Пінчоном і теслею він супився, стискав п’ястук і демонстрував інші подібні знаки надзвичайного роздратування, не привертаючи до себе уваги жодного співрозмовника. Нарешті за зухвалої пропозиції Метью Моула поступитися йому семишпильним будинком, він утратив будь-який терпець і висловив явну готовність вистрибнути з рами. Та про такі неймовірні пригоди йдеться хіба в прикоминкових казках.

— Віддати будинок! — вигукнув пан Пінчон, здивований такою пропозицією. — Якби я це зробив, то мій дід не лежав би спокійно у своїй труні!

— Та він і так не лежить, якщо правду кажуть у народі, — спокійно завважив тесля. — Проте ця справа стосується більше його онука, ніж Метью Моула. Іншої інформації я не маю.

Хоч пан Пінчон спершу вважав за неможливе погодитись на пропозицію Моула, однак, задумавшись на хвилину, погодився, що це можна принаймні обміркувати. Сам він не мав особливої прихильності до будинку, і проведене тут дитинство не було для нього пов’язане з приємними спогадами. Навпаки, через тридцять сім років присутність його покійного діда все ще ніби затьмарювала стіни будинку, як того ранку, коли він ще хлопчиком із жахом побачив похмурого стариганя, який сидить у фотелі мертвим. Понад те, тривале перебування пана Пінчона за кордоном і знайомство з багатьма спадковими замками в Англії та мармуровими італійськими палацами змусили його із зневагою сприймати Будинок із сімома башточками як щодо пишноти, так і щодо зручності. Це було житло, яке не відповідало способу життя, яке мріяв вести пан Пінчон, отримавши свої поземельні права.

Його управитель міг погодитися тут оселитися, але сам власник величезного маєтку — в жодному разі. Він планував у разі успіху повернутися до Англії, та навіть тепер, правду кажучи, не наважився б затриматися в Будинку із сімома башточками, якби його власний стан, а до того покійної дружини не подавали б ознак виснаження. Якби вдалося завершити справу щодо східних земель, доведену колись майже до остаточного виграшу, тоді власність пана Пінчона (яку треба було б міряти не акрами, а милями) зрівнялася б з іншим графством і дала б йому право клопотати про титул. Лорд Пінчон чи граф Вальдо! Яким чином могла б така людина ув’язнити себе в жалюгідному просторі старого будинку?

Словом, коли пан Пінчон кинув на цю справу ширший погляд, умови теслі здалися йому такими помірними, що він заледве зміг утриматися від сміху. Йому було навіть соромно після попередніх роздумів пропонувати якесь скорочення такої помірної винагороди за величезну послугу, яку йому надавали.

— Гаразд, я погоджуюся на твою пропозицію, Моуле, — оголосив він. — Принеси мені документ, який допоможе мені виграти позов, і Будинок із сімома башточками твій!

За одними оповідками про цю подію, між паном Пінчоном та онуком чаклуна юрист склав формальний контракт, який підписали в присутності свідків. Дехто запевняє, що Метью Моул задовольнився приватним письмовим зобов’язанням, у якому пан Пінчон заприсягався своєю честю та добрим ім’ям дотриматися укладеної між ними умови. Після цього господар будинку наказав подати вина й випив чарку зі своїм гостем на підтвердження угоди.

Протягом усієї попередньої розмови портрет старого пуританина так само виявляв ознаки свого невдоволення, проте без жодного впливу на присутніх, крім хіба того, що коли пан Пінчон ставив на стіл порожню чарку, йому здалося, що його дід насупився.

— Цей херес для мене надто міцний; він завжди туманить мою голову, — завважив він, зиркнувши з певним подивом на картину. — Коли повернуся до Європи, то обмежуся найкращими італійськими та французькими винами; найкращі з них не можна перевозити.

— Мілорд Пінчон зможе тоді пити якесь вино скрізь, де йому заманеться, — відповів тесля, ніби він був радником у справах пана Пінчона. — Та, по-перше, сер, якщо бажаєте отримати звістку про цей втрачений документ, то я маю просити у вас дозволу побалакати трохи з вашою чарівною донькою Алісою.

— Ти з глузду з’їхав, Моуле! — вигукнув пан Пінчон пихато, і тепер уже до його гордості приєднався гнів. — Що може мати спільного моя донька з такою справою?

Справді, це нове прохання теслі вразило власника семи шпилів навіть дужче, ніж спокійна пропозиція поступитися йому домівкою. Для першого бажання тесля принаймні мав цілком зрозуміле спонукання, проте для другого, здавалося, у нього не було жодних підстав. Попри це, Метью Моул завзято наполягав, щоб до нього привели молоду леді, і навіть дав зрозуміти її батькові таємним натяком, що отримати путній висновок можна хіба через посередництво такого чистого незайманого розуму, яким була наділена чарівна Аліса. Не розповідатимемо про вагання пана Пінчона, пов’язані з гордістю чи батьківською любов’ю. Скажемо тільки, що він нарешті звелів закликати доньку до себе. Знав, що вона перебуває у власному покої й зайнята справою, яку не можна відкласти миттю, адже коли було вимовлене ім’я Аліси, її батько й тесля почули сумну й солодку музику її клавікорду та меланхолійне звучання її ніжного голосу. Проте Аліса Пінчон усе-таки прийшла до батька негайно.

Розповідають, що портрет цієї молодої леді, написаний одним венеційським художником, який її батько залишив в Англії, дістався теперішньому герцогу Девонширському й зберігається в Честворті. І не тому, що його оригінал мав якесь особливе значення, а завдяки досконалості самого живопису та зображеної на ньому краси. Якщо колись і була народжена леді, відокремлена від натовпу звичайних людей якоюсь ніжною й холодною величністю, то це Аліса Пінчон. Та в ній було багато суто жіночого; багато ніжності або принаймні багато ніжних поривів. Заради цих достойних чеснот великодушний чоловік пробачив їй усю її гордість; ба більше, він, можливо, навіть був би готовий лягти на її шляху й дозволив би легкій ніжці Аліси наступити на його серце, а за цю самопожертву забажав би від неї, можливо, лише простого визнання, що він насправді чоловік і створений із тієї ж плоті, що й вона.

Коли Аліса увійшла до кімнати, її погляд насамперед упав на теслю, який стовбичив посеред кімнати у своїй зеленій вовняній жакетці, широких штанах, відкритих на колінах, і з глибокою кишенею для теслярського аршина, кінець якого стирчав назовні. Він носив на собі такі зрозумілі ознаки свого ремесла, як і пан Пінчон своєї джентльменської достойності. На обличчі Аліси Пінчон блиснуло почуття легкого схвалення. Вона була вражена, й анітрохи цього не приховувала, вродою, силою й енергією, якими вирізнялася зовнішність Моула. Проте тесля ніколи не зміг пробачити їй цього здивованого погляду, хоч багато знайшлося б людей, які все життя зберігали б про нього солодкий спогад. Далебі, сам нечистий зробив думки Метью Моула витонченими й допоміг йому проникнути у вираз її очей.

«Що вона вилупилася на мене, ніби я якась дика рослина? — подумав він, стиснувши зуби. — Нехай спершу дізнається, чи є в мені душа, і горе їй, якщо зустріне в мені душу міцнішу за власну!»

— Татку, ви мене кликали, — промовила Аліса голосом солодким, як звуки клавікорда. — Проте якщо маєте якісь справи з цим молодим хлопцем, дозвольте мені піти. Ви ж знаєте, що я не люблю цієї кімнати, хоч ви й прикрасили її Клодом Лорреном[13], щоб пробуджувати приємні спогади.

— Зачекайте, будь ласка, хвилинку, молода леді, — втрутився Метью Моул. — Я закінчив справу з вашим батьком. Тепер треба розпочати з вами.

Аліса поглянула на свого батька з подивом.

— Атож, Алісо, — озвався пан Пінчон із певним збентеженням. — Цей молодий хлопець — його звуть Метью Моул — каже, як я розумію, що може за твого посередництва добути певний документ, який був загублений задовго до твого народження. Його важливість змушує мене не нехтувати жодним можливим засобом, крім найнеймовірніших, щоб знайти його. Бо ти зробиш мені послугу, люба моя Алісо, якщо погодишся відповісти на запитання цього чоловіка, які стосуватимуться справи. Позаяк я залишаюся з тобою в кімнаті, можеш не очікувати жодного брутального звертання з боку молодика, і за твоїм найменшим бажанням, розслідування, або хай як ми назвемо цю розмову, буде відразу закінчене.

— Містрис Аліса Пінчон, — зронив Метью Моул із величезною повагою, проте з невміло прихованим сарказмом у погляді й у виразі голосу, — безперечно, почуватиметься цілковито безпечною в присутності свого батька та під його заступництвом.

— Природно, я не можу відчувати жодного страху біля мого батька, — визнала Аліса з гідністю. — Я навіть не розумію, як може леді, вірна самій собі, відчувати страх від будь-кого або в якихось обставинах.

Бідолашна Аліса! Яке нещасне спонукання змусило тебе протиставити себе в такий спосіб — у сенсі виклику на боротьбу — силі, якої ти не в змозі була осягнути?

— У такому разі, містрис Алісо, — сказав Метью Моул, подаючи їй крісло вельми граційно як для ремісника, — чи не захочете присісти й зробити мені ласку, хоч я і не заслуговую на цю честь, зазирнути мені в очі?

Аліса погодилася. Вона була дуже горда. Не кажучи про всі переваги її становища, чарівна дівчина усвідомлювала в собі силу, що складалася з краси, чистої непорочності та запобіжного почуття жіночності, — силу, що мала зробити її сферу непроникною, якщо не зрадить саму себе в глибині душі. Панночка, можливо, знала інстинктивно, що якась зла сила прагне вдертися в її огорожу й не ухилялася від боротьби з нею. Аліса протиставила могутність жінки могутності чоловіка — порівняння не завжди на користь жіночої статі.

Тим часом її батько відвернувся й, здавалося, занурився в споглядання краєвиду Клода Лоррена, на якому туманна, сповнена сонця далечінь так заглиблювалася в старий ліс, що нічого не було б дивного, якби його фантазія загубилася в чарівних звивинах картини. Та насправді картина займала його так само мало цієї хвилини, як і почорніла стіна, на якій вона висіла. Його розум був наповнений безліччю дивних оповідок, які він чув у дитинстві, і які приписували таємничі уміння цим Моулам, один із яких стояв тепер перед ним. Тривале перебування пана Пінчона в чужих краях і стосунки з розумними та модними людьми — придворними, світськими й освіченими — достатньо згладили в ньому грубі пуританські забобони, від яких не міг бути вільний ніхто з народжених у Новій Англії в ранній період її історії. Та хіба не все пуританське суспільство вважало, що дід Моула був чаклуном? Хіба не довели його провину? Хіба чаклун не був страчений за неї? Хіба не він заповів ненавидіти Пінчона своєму єдиному онуку, який у цю хвилину був готовий вплинути на доньку ворога його будинку? І чи не був цей вплив тим, що називають чаклунством?

Обернувшись, добродій охопив одним поглядом постать Моула в дзеркалі. Стоячи за кілька кроків від Аліси з піднятими руками, тесля жестом ніби спрямовував на дівчину величезний і невидимий тягар.

— Зупинися, Моуле! — вигукнув пан Пінчон, підійшовши до нього. — Я забороняю тобі такі дії!

— Будь ласка, татку, не заважайте парубку, — сказала Аліса, не змінивши пози. — Його зусилля, запевняю, зовсім нешкідливі.

Пан Пінчон знову задивився на Клода Лоррена. Донька, на противагу його обережності, сама хоче піддатися таємничому досвіду: він не силував її. І чи не для неї він бажає успіху у своїх планах? Якщо тільки знайдеться втрачений документ, то чарівна Аліса Пінчон з неабияким посагом, який він їй призначить, може вийти за англійського герцога або за німецького барона замість якогось новоанглійського священника або юриста. Ця думка змусила честолюбного батька в душі змиритися з тим, що коли чарівна сила необхідна для виконання цієї справи, то нехай Моул її викличе. Чистота Аліси буде їй охороною.

Ці його думки перервав ледь чутний вигук доньки. Він був такий слабкий і неясний, що здавався лише примарним бажанням промовити кілька слів, до того ж у такому невизначеному сенсі, що неможливо було б їх второпати. Проте це був поклик про допомогу! Він в цьому навіть на дрібку не сумнівався. І хоч це був тільки шепіт, та він відгукнувся в його серці гучною, болючою луною, що багато разів повторилася. Найдивовижнішим було те, що цього разу батько до доньки не обернувся.

Після певної павзи Моул першим урвав мовчанку.

— Погляньте на свою доньку! — закликав він.

Пан Пінчон шпарко кинувся вперед. Тесля стояв, випроставшись навпроти крісла Аліси, і вказував пальцем на дівчину. Аліса перебувала в глибокому сні, її довгі чорні вії були опущені на очі.

— Ось вона вам! — промовив тесля. — Розмовляйте з нею.

— Алісо! Доню моя! — вигукнув пан Пінчон. — О, моя Алісо!

Та не рухалася.

— Гучніше! — закликав Моул з усмішкою.

— Алісо! Прокинься! — вигукнув батько. — Мені страшно бачити тебе в такому стані. Прокинься!

Він гукав гучно, з виразом жаху в голосі, і промовляв біля цього ніжного вуха, яке завжди було таким чутливим до будь-якої дисгармонії. Але його лемент, вочевидь, не сягав слуху доньки. Неможливо описати, яке почуття віддаленого, туманного, недосяжного простору між ним та Алісою стиснуло душу батька, коли він побачив, що не може дістатися до її свідомості власним голосом.

— Краще торкніться її! — сказав Моул. — Потрясіть її добряче! Мої руки надто огрубіли від вправляння із сокирою, пилкою та рубанком, інакше я б вам допоміг.

Пан Пінчон узяв доньку за руку і схвильовано потис її. Він поцілував її так завзято, що, здавалося, вона не могла його не відчути. Потім, у якійсь досаді на її байдужість, батько потряс її тіло з такою силою, що за хвилину навіть боявся згадати про це. Він розтиснув руки, й Аліса, тіло якої, за всієї своєї гнучкості, було наче неживим, повернулося до того стану, в якому перебувало до його спроб пробудити доньку. Тим часом Моул ступив кілька кроків, й обличчя дівчини обернулося до нього — трохи, правда, проте так, начебто її сон залежав від його влади.

Жахливо було бачити, як пан Пінчон, обережний і величний джентльмен, цілком забув про свою гідність; його обшитий золотом камзол тремтів і виблискував у блиску вогню від конвульсивного роздратування, від жаху й горя, що мордували прикрите ним серце.

— Негідник! — вигукнув пан Пінчон, погрожуючи Моулу п’ястуком. — Ти разом із нечистим забрав у мене доньку! Віддай мені її, зневіро старого чаклуна, або потягнемо тебе на Пагорб шибеника, слідами твого діда!

— Тихіше, пане Пінчон, — спокійно промовив тесля. — Тихіше. Хіба я винен, що ви покликали сюди свою доньку, сподіваючись добути аркуш пожовклого пергаменту? Ось перед вами сонна містрис Аліса, дозвольте тепер спробувати Метью Моулу випробувати, чи вона так само буде покірна мені, як і вам.

Він звернувся до панночки, і вона відповіла йому тихим, покірним голосом, схиливши до нього голову, як полум’я смолоскипа, що вказує на напрямок вітру. Молодик махнув їй рукою, і Аліса, піднявшись із крісла, навмання, але без жодної нерішучості, ніби прагнучи до свого неминучого центру тяжіння, підійшла до нього. Він махнув ще раз, і Аліса відступилася й упала у своє крісло.

— Зроблено, — заявив Метью Моул. — Дізнатися ми нічого не можемо.

Казка про чари теслі, якщо їх можна так назвати, які він застосував для пошуку втраченого документа, стає дивною й інколи жахливою розповіддю. У стані сну Аліса описала три образи, які вона побачила. Один був літній джентльмен із гідністю в поставі та суворим обличчям, одягнений ніби для якоїсь урочистої нагоди в гарнітур із темної, дорогої матерії, але з великою кривавою плямою на багато вишитому комірі. Другий теж був у літах, одягнений просто, з похмурою і злісною пикою та з розірваною мотузкою на шиї. Третій — молодший за перших двох, але старший за середні роки; він носив товсту вовняну туніку, шкіряні штани, і з його бокової кишені також стирчав теслярський аршин. Ці три примари вкупі знали, де шукати втрачений документ. Один із них — той, що з кривавою плямою на комірі, здавалося, якщо тільки не обманювали його рухи, мав документ у своєму безпосередньому зберіганні, але два його таємничі товариші не давали йому показати його. Нарешті, коли він виявив намір оголосити про свою таємницю так гучно, щоб бути почутим у світі смертних, його товариші стали боротися з ним і затуляти йому рота руками, і тоді на його комірі з’являлася свіжа кривава пляма. Після цього дві просто одягнені постаті безсоромно реготали та кепкували над старим джентльменом, вказуючи на пляму пальцями.

Тут Моул звернувся до пана Пінчона.

— Він ніколи не буде викритий, — сказав він. — Зберігання цієї таємниці, яка за оприлюднення збагатила б потомство вашого діда, є частиною його покарання в загробному житті. Він повинен таїтися з нею доти, доки вона втратить будь-яку ціну, тому Будинок із сімома башточками залишається за вами. Ця спадщина придбана так дорого, що її небезпечно прийняти від потомства полковника.

Пан Пінчон намагався щось сказати, але — від страху та потрясіння почуттів! — з його горла почулося лише якесь бурчання. Тесля засміявся.

— Ага, шановний пане! То це ви п’єте кров старого Моула! — сказав він глузливо.

— Чаклун! Навіщо ти заволодів моєю донькою? — вигукнув Пінчон, отримавши здатність говорити. — Віддай мені її назад і йди собі своєю дорогою, і щоб ми ніколи більше не зустрічалися!

— Ваша донька! — сказав Метью Моул. — Та вона й моя також. Щоб не бути занадто грубим із чарівною містрис Алісою, я віддаю її вашій опіці; утім, не запевнятиму, що вона не матиме більше нагоди згадати про теслю Моула.

Чарівна Аліса Пінчон отямилася від своєї дивної непритомності. Вона не зберегла жодного спогаду про свої видіння; дівчина ніби забулася тільки у хвилинній дрімоті й повернулася до справжнього життя майже за такий короткий проміжок часу, коли пригасле полум’я в коминку спалахує з колишньою жвавістю після миттєвого згасання. Упізнавши Метью Моула, вона набула вигляду трохи холодної, але лагідної гідності, до того ж з обличчя теслі ще не зникла остаточно якась особлива посмішка, що пригнічував природну гордість Аліси. Так цього разу скінчились пошуки документа на східні пінчонівські землі, і хоч вони часто поновлювалися згодом, але жодному Пінчону так і не вдалося кинути погляд на такий цінний пергамент.

А тим часом чарівна, ніжна Аліса дуже постраждала від експерименту. Жорстока сила чужої людини негативно вплинула на панночку. Батько пожертвував своїм бідним дітям заради своєї примхи міряти свої землі милями замість акрів. Тепер Аліса до кінця свого життя була підкорена волі Моула. Вона почувалася надзвичайно приниженою.

Одного пізнього вечора тесля змусив її йти до свого убогого житла, щоб узяти участь у весільному бенкеті (але не її, бо, втративши над собою владу, дівчина вважала б гріхом вийти заміж). Метью Моул одружився з донькою іншого ремісника й покликав горду Алісу Пінчон у дружки до своєї нареченої. Бідолашна дівчина була змушена йти вулицею у своїй білій ситцевій сукні й атласних черевичках до убогого житла ремісника. Вона йому корилася в усьому, бо коли прокинулася від зачарованого сну вже не була гордою леді. В оселі лунав сміх і весела говірка. Аліса смиренно, з вимученою усмішкою поцілувала дружину Моула й подалася додому.

Уже настала ніч, здійнявся холодний вітер, почалася злива. Аліса миттєво змокла до нитки, а шлях додому був неблизький. Наступного дня вона злягла із застудою. Незабаром кашель став постійним, дівчина худла, а коли знаходила в собі сили сісти за клавікорд, будинок наповнювався такою сумною музикою, в якій чулися голоси небесних хористів...

Пінчони пишно поховали Алісу. На похороні була вся міська знать. Останнім у процесії ступав Метью Моул. Це був найпохмуріший чоловік, який будь-коли проводжав труну.

Розділ XIV. Прощання Фібі

Захопившись своїм читанням із запалом, властивим молодому автору, Гоулґрейв несвідомо допомагав собі ще й мовою жестів. Проте дочитавши до кінця, він помітив, що слухачка не поділяє його емоцій, ба більше: схоже, ця історія у викладі автора подіяла на неї як снодійне.

— Ви мене просто засмучуєте, люба панно Фібі! — вигукнув він, почасти саркастично сміючись. — Моя бідна історія — це ж очевидно! — ніколи не буде прийнята Годеєм і Гремом! Заснути над тим, що, на мою думку, газетні критики мали б проголосити найбільш блискучим, витонченим, патетичним та оригінальним! Нічого не вдієш, нехай цей рукопис іде на запальнички для ламп. Просочений моєю тупістю, він не так хутко горітиме, як звичайний папір.

— Я заснула? Як ви можете таке казати? — заперечила Фібі. — Ні-ні! Я була дуже уважна, і хоч не можу пригадати всіх обставин, проте ідею про неабиякі страждання й лиха я запам’ятала, а тому ваша повість неодмінно повинна бути цікавою для всіх.

Тим часом сонце зайшло й насамкінець пофарбувало хмари яскравими кольорами, які з’являються на них лише після заходу сонця, коли обрій втрачає весь свій розкішний блиск. Місяць також довго насичувався сонячним світлом і губився в небесній блакиті, а тепер почав яскраво сяяти на половині свого нічного шляху. Його сріблясті промені були такими сильними, що вони пом’якшили й дещо покращили вигляд старого будинку, хоч тінь запала дужче в кутах шпилів і лежала непроникною масою під виступом горішнього поверху та в просторі напіввідчинених дверей. Щомиті сад робився мальовничішим, хоч у проміжках між плодовими деревами, кущами, квітами теж залягла темінь. Звичні обриси саду тепер були наповнені романтичною чарівністю. Сотні таємничих років шепотіли між листям щоразу, коли між ними пробігав легкий морський вітерець. Місячне сяйво пробивалося тут і там крізь листяний покрив альтанки й падало сріблясто-білими плямами на її темну підлогу, стіл, лавки, що її оточували, безперестанку змінюючи форми цих плям, оскільки прогалини між листям то відкривалися, то знову закривалися.

Повітря було таким приємно холодним після спекотного дня, що літній вечір, здавалося, був створений із роси й місячних променів. Там і тут кілька крапель цієї свіжості падало на людське серце й повертало йому його молодість та любов до вічної краси природи. Одним із таких сердець було серце нашого дагеротипіста. Парубок раптом відчув, який він іще молодий, про що часто сливе забував.

— Мені здається, — промовив молодик, — що я ще ніколи не бачив такого прекрасного вечора та зроду не відчував нічого такого схожого на щастя, як цієї хвилини. В якому доброму світі ми живемо, що не кажіть! В якому доброму та прекрасному! І який він іще молодий! Цей старий будинок, приміром, іноді вкрай пригнічував мою душу запахом гнилих колод, а в цьому саду чорнозем завжди так липнув до мого заступа, наче я трунар, який копає могилу на цвинтарі. Та якби я назавжди зберіг почуття, що тепер заволоділо мною, то сад щодня здавався б мені незайманим ґрунтом і запах його бобів і гарбузів повідомляв би мені про свіжість землі. А будинок! Він би здавався мені альтанкою в Едемі, що квітне першими трояндами, створеними Богом. Місячне сяйво та почуття людського серця, йому відповідне, — найбільші відновники та перетворювачі.

— Раніше я була щасливішою, ніж нині. Принаймні набагато веселішою, — промовила в задумі Фібі, — проте теж відчуваю принадність цього тихого сяйва. Люблю спостерігати, як неохоче вирушає на спочинок стомлений день і як йому прикро, що він повинен піднятися завтра так рано. Раніше я ніколи не звертала уваги на сонячне сяйво й дивуюся, що в ньому сьогодні такого привабливого!

— І ви ніколи раніше цього не відчували? — не повірив дагеротипіст, пильно споглядаючи на дівчину крізь сутінки.

— Зроду, — відповіла Фібі, — і саме життя мені тепер здається іншим, коли я так міцно його відчуваю. Мені здається, ніби досі я на все дивилася за денного світла... Або, краще сказати, за яскравого світла веселого вогнища, що спалахує та танцює по кімнаті. Бідолаха! — додала вона зі сміхом, в якому відчувалася меланхолія. — Я вже ніколи не буду такою веселою, як тоді, коли ще не знала кузини Гепсиби та бідного кузена Кліффорда. За цей короткий час я дуже постаріла. Постаріла й, гадаю, порозумнішала... І не те щоб стала сумнішою, тільки вже немає й половини колишньої світлості в моїй душі. Я віддала їм своє сонячне світло й дуже тішуся, що віддала його, проте все-таки не можу і віддати, і зберегти його водночас. Попри це, я дуже рада, що з ними зблизилася.

— Ви, Фібі, не втратили нічого, що варто зберігати або що можна зберегти, — завважив Гоулґрейв після певної павзи. — Нашої першої молодості ми не усвідомлюємо доти, доки вона не мине. Проте іноді, мені здається, навіть завжди, якщо тільки хтось не надто нещасливий, ми набуваємо відчуття другої молодості, що виривається із серця в пору кохання; або, можливо, воно приходить до нас для того, щоб прикрасити якесь інше велике свято життя, якщо тільки воно є. Це сум, як у вас тепер, за колишніми безтурботними веселощами минулої юності, і це глибоке щастя від усвідомлення набутої юності, незрівнянно дужчої та розкішнішої, ніж та, яку ми втратили. Це потрібно для розвитку людської душі. У деяких випадках ці обидва стани виникають майже одночасно і змішують смуток і захоплення в одне таємниче хвилювання.

— Я навряд чи вас розумію, — визнала Фібі.

— Не дивно, — відповів Гоулґрейв сміючись, — бо я висловив вам таємницю, яку допіру сам почав розуміти. Та все-таки запам’ятайте її, а коли істина моїх слів стане зрозумілою для вас, згадайте тоді про цю місячну картину.

— Уже все небо осяяне місячним сяйвом, крім цього невеликого шматочка слабкого червоного світла на заході між цими будівлями, — звернула увагу Фібі. — Я мушу повернутися до будинку. Кузина Гепсиба не надто тямить в арифметиці й дуже важко дає собі раду з денною касою, якщо я їй не допоможу.

Проте Гоулґрейв затримав її ще трохи.

— Панна Гепсиба мені сказала, що за кілька днів ви повернетеся в село.

— Авжеж, але тільки на короткий час, — відповіла Фібі, — прецінь цей будинок тепер вважаю за своє житло. Я їду залагодити деякі справи та попрощатися не так квапливо, як раніше, з матір’ю та друзями. Приємно там жити, де нас більше хочуть бачити і потребують нашого піклування. Я вважаю, що саме тут я і бажана, і корисна гостя.

— Ви цілком можете бути цього певні. Ви навіть не уявляєте, як ви тут потрібні, — промовив дагеротипіст. — Якщо згадувати про такі поняття, як здоров’я, зручність і природний порядок життя щодо цього будинку, то все це уособлене у вашій особі. Благословенні Божі дари сходять на цей дім разом із вами й одразу покинуть його, тільки-но ви переступите через його поріг. Панна Гепсиба своїм відчуженням від суспільства втратила будь-яке справжнє ставлення до нього й раптом ніби померла живцем, хоч вона відтворює в собі подобу життя й стоїть за лядою, суплячись на світ із невблаганним виглядом. Ваш бідолашний кузен Кліффорд теж помер і давно похований. Я нітрохи не здивувався б, якби він одного чудового ранку після вашого від’їзду гепнувся на землю та перетворився на купу пороху. Панна Гепсиба принаймні втратить і той залишок гнучкості, який іще має. Вони обоє існують завдяки вам.

— Мені було б сумно так думати, — відгукнулася Фібі. — Проте це правда, що моє природне обдарування таке важливе для них, і я беру дієву участь у їхньому щасті. Сподіваюся, ви не сміятиметесь, коли зізнаюся, що маю до них якесь дивне материнське почуття. Дозвольте мені розмовляти з вами відверто, пане Гоулґрейв, мені іноді дуже хочеться дізнатися: ви бажаєте їм добра чи зла?

— Поза сумнівом, — відповів дагеротипіст, — я співчуваю цій пригніченій бідністю старій леді й цьому приниженому, скорботному джентльменові, так би мовити, шанувальнику прекрасного; я ніжно цікавлюся цими старими, безпорадними дітьми. Проте моє серце зовсім не схоже на ваше. Тож скажу відверто: я не маю бажання ні допомагати цим людям, ні в чомусь перешкоджати їм; мені тільки хочеться дивитися на них, аналізувати їх, пояснювати самому собі предмет та осягати драму, яка впродовж чи не двохсот років відбувалася повільно на цій території. Якщо тільки дозволено зазирати за чужу огорожу, то я, споглядаючи на них, отримую моральну насолоду, що б із ними не сталося. У мене є передчуття, що кінець драми близький. Тобто якщо вас Провидіння послало сюди допомагати їм, то я тут тільки випадковий спостеріг. Проте я готовий надати цим нещасним істотам підтримку, яку тільки зможу.

— Я хотіла б, щоб ви балакали простіше, — сказала Фібі збентежено та невдоволено. — А ще дужче хотіла б, щоб ваші почуття були людяніші. Як можна бачити людей у нещасті й не мати бажання заспокоїти та втішити їх? Ви торочите так, ніби цей старий будинок — театр, і, либонь, спостерігаєте за негараздами Гепсиби й Кліффорда, а також бідами попередніх поколінь, як за трагедією, яку в нашому селі показували в генделику. Так і тутешня трагедія для вас тільки забава. Це мені не подобається. Вистава коштує акторам надто дорого, а глядачі надто несимпатичні.

— Ви надто суворі до мене, — завважив Гоулґрейв, змушений зізнатися, що в цьому глибокому міркуванні про його душу є певна правда.

— І ще, — вела далі Фібі, — що ви хочете сказати цим вашим висловом, що кінець п’єси близький? Хіба ви щось знаєте про якесь нове горе, що загрожує моїм бідним родичам? Якщо знаєте, то скажіть мені, і я нині нікуди не поїду.

— Даруйте, Фібі! — вибачився дагеротипіст, простягаючи їй руку, на що дівчина була змушена відповісти тим самим жестом. — Я дещо загадковий, мушу в цьому зізнатися. У моїй крові є те, що за старих добрих часів привело б мене просто на Пагорб шибеника. Повірте, якби я знав таємницю, корисну для ваших родичів, які для мене є друзями, то відкрив би вам її ще до вашого від’їзду. Але я нічого такого не знаю.

— У вас, однак, є якась таємниця! — наполягала Фібі.

— Жодної, крім моєї власної, — відповів Гоулґрейв. — Щоправда, я бачу, що суддя Пінчон постійно стежить за Кліффордом, нещастю якого він неабияк посприяв, проте його спонукання та наміри залишаються для мене таємницею. Він рішучий і невблаганний чоловік, справжній інквізитор, і якби тільки мав якусь вигоду в тому, щоб заподіяти Кліфорду шкоду, то був би готовий розібрати його на суглоби. Однак, не маю уявлення, чого такий багатій, такий сильний сам по собі й впливовий у суспільстві суддя Пінчон може боятися божевільного, майже мертвого Кліффорда?

— Тим часом ви казали так, ніби йому загрожує якесь нове лихо, — не здавалася Фібі.

— Це тому, що я хворий, — пояснив дагеротипіст. — У моїй свідомості є своя виразка, як і в будь-якій іншій, окрім вашої. Понад те, для мене це неабияка дивина — стати мешканцем цього старого будинку Пінчона й працювати в цьому старому саду — послухайте, як дзюркоче джерело Моула! Усе це не дає мені позбутися думки, що Доля визначила п’ятий акт для катастрофи тутешньої драми.

— Знову! — вигукнула Фібі з обуренням, що одразу охопило її, бо вона за своєю природою не сприймала таємничість, як сонячне світло темряву. — Ви бентежите мене дужче, ніж будь-коли.

— Тоді розлучімося друзями, — запропонував Гоулґрейв, тиснучи їй руку, — або якщо не друзями, то розійдімося раніше, ніж ви остаточно мене зненавидите — ви, яка любить усіх інших людей!

— Прощавайте, — зронила рівним голосом Фібі. — Не впевнена, щоб я сердилася на вас довго, і мені дуже було б шкода, якби ви так думали. Ось кузина Гепсиба стоїть уже з чверть години в тіні дверей. Вона думає, що я надто довго перебуваю в росистому саду, а тому на добраніч і бувайте!

Наступного ранку Фібі прощалася з Гепсибою та Кліффордом. У своєму солом’яному капелюшку, з шаллю на одній руці та невеликим дорожнім мішечком у другій, вона готова була вирушити на потяг, який повезе її миль за дванадцять до її рідного села.

Очі Фібі наповнилися сльозами, а усмішка, яка більше видавала горе від розлуки, застигла на її вустах. Панночка дивувалася, як це так сталося, що, проживши кілька тижнів у цьому старому будинку з важким комином, вона так прикипіла до нього, так перейнялася його інтересами, що тепер він став для неї набагато важливішим, ніж будь-яке інше місце. Як могла похмура й мовчазна Гепсиба навіяти їй стільки любові до себе? Як Кліффорд, у своєму моральному руйнуванні, з таємницею жахливого злочину, що лежав на ньому, і з важким тюремним повітрям, що віяло ще в його диханні, як він перетворився для неї на простодушну дитину, за якою вона вважала себе зобов’язаною доглядати, про яку вона мала піклуватися у хвилини її несвідомого стану? На ці думки дівчину надихнула наступна розлука. Куди б вона не поглянула, до чого б не торкнулася, кожен предмет відповідав її душі, ніби в ньому билося живе серце.

Панночка визирнула з вікна в сад і зрозуміла, що відчуває більше суму від того, що залишає цей шматок чорнозему, вкритий давніми рослинами, ніж радості, що знову побачить свої соснові ліси та зелені луки. Вона покликала Горлодзвона, обох його курей і курча, кинула їм жменю крихт, що залишилися на столі після сніданку. Кури поспішно клювали їх, а курча розпустило свої крила, злетіло до Фібі на вікно й, уважно зазираючи їй в очі, висловило свої почуття цвіріньканням. Фібі попросила його за її відсутності бути добрим курчам і пообіцяла привезти йому невеликий мішечок гречки.

— Ах, Фібі! — завважила Гепсиба. — Ти вже не смієшся так від душі, як тоді, коли до мене приїхала! Тоді сміх сам собою у тебе виривався, а тепер ти смієшся, лише коли захочеш. Добре, що ти їдеш на якийсь час подихати своїм рідним повітрям. Тут усе надто важко діє на твою душу. Наш будинок занадто похмурий і порожній, крамничка дуже неспокійна. Щодо мене, то я зовсім не знаю, як щось уявити у світлішому вигляді, ніж є насправді. Милий Кліффорд був єдиною твоєю втіхою.

— Підійдіть сюди, Фібі! — раптом закликав її кузен Кліффорд, який дуже мало белькотів цього ранку. — Ближче, ближче! І погляньте мені в обличчя.

Фібі сперлася руками на бильця його фотелю й нахилилася до чоловіка, тож могла розглядати його якомога пильніше. Імовірно, внутрішнє хвилювання від розлуки, що чекала на нього, оживило певною мірою його отупілі й ослаблі здібності, тільки Фібі небавом відчула, що дідуган проникає в її серце своїм поглядом із почуттям, не схожим на делікатну цікавість. Хвилину тому вона не знала за собою нічого, що б хотіла від нього приховати, тепер ніби чоловіча думка нагадала їй самій щось таємне, і юнка була готова опустити погляд перед Кліффордом. Її обличчя почало вкриватися рум’янцем, який став іще яскравішим від її зусилля його приховати, і нарешті він виступив у неї навіть на чолі.

— Годі, Фібі, — сказав Кліффорд із меланхолійною усмішкою. — Коли я побачив вас уперше, ви були найпрекраснішою у світі молоденькою дівчинкою, а тепер розквітли до повної краси. Дівоцтво перейшло в жіночність: квіткова брунька стала квіткою. Ідіть же, бо тепер я ще самотніший, ніж раніше.

Фібі попрощалася зі своїми сумними родичами й пройшла через крамничку, склепивши повіки, щоб струсити сльози, що виступили на очах, бо, розуміючи, що хоч і короткою буде її відсутність і не варто через це віддаватися горю, не вважала свої сльози вартими того, щоб обтирати їх хустинкою. У дверях панночка зустріла хлопчика, дивовижні гастрономічні подвиги якого були описані нами на початку нашої повісті. Вона простягнула руку до підвіконня-вітрини й дістала якусь їстівну фігурку з природознавчої історії (її очі були затуманені сльозами, тож вона не могла розгледіти, це був кролик чи гіпопотам), віддала її хлопчику на знак прощання й пішла далі. Саме тоді дядько Веннер вийшов зі своїх дверей із дерев’яною чотириногою для пиляння дров та пилкою на плечах і рушив із Фібі вулицею, поки збігалася їхня дорога, а вона зі свого боку, попри його залатаний фрак, поруділий капелюх і полотняні штани, анітрохи не соромилася цього товариства.

— Ось уже вас і не буде з нами на обіді наступної неділі! — зронив вуличний філософ. — Незбагненно, як мало потрібно часу, щоб людина так звикла до такого зібрання, як до власного дихання, а, з вашого дозволу, панно Фібі, бо старий дід може сказати вам це без будь-якої образи, я так звик саме до вас. Мої роки полічені вже дуже давно, а ваше життя щойно починається, однак ви для мене стали такою незамінною, ніби я знайшов вас в оселі моєї матері й відтоді ви, як гнучка виноградна лоза, супроводжували мене всім моїм життєвим шляхом. Повертайтеся до нас якнайшвидше, а я віддалюсь на свою ферму, бо ці дерев’яні козли починають ставати заважкими для моєї спини.

— Незабаром повернуся, дядьку Веннере, — пообіцяла Фібі.

— А ще покваптесь заради тих бідних людей, — правив далі її супутник. — Тепер з ними без вас не впоратися, ніяк не впоратися, Фібі, все одно, ніби Божий янгол жив досі з ними й робив їхній сумний дім веселим і спокійним. Як гадаєте, що відчули б вони, якби такого прекрасного осіннього ранку, як сьогодні, він розпустив свої крила та відлетів від них туди, звідки з’явився? Саме це вони тепер відчуватимуть, коли ви поїдете залізницею. Вони цього не витримають, панно Фібі, тому поспішайте назад.

— Я не янгол, дядьку Веннере, — заперечила Фібі, подаючи йому з усмішкою руку на закруті вулиці, — але, гадаю, що люди ніколи не бувають такими схожими на янголів, як тоді, коли роблять для ближнього те, на що спроможні. Я неодмінно сюди повернуся.

Так розлучився старий дідуган із прекрасною дівчиною, а Фібі згодом полинула до свого села залізницею з такою швидкістю, ніби була обдарована крилами повітряної істоти, з якою дядько Веннер так поетично її порівнював.

Розділ XV. Насуплені брови та усмішка

Тим часом під сімома шпилями було вельми важко й холодно кілька днів. Щоб не приписувати всій похмурості неба й землі лише відсутності Фібі, скажемо, що в цей час зі сходу налетіла буря й вирувала невтомно, щоб додати почорнілій покрівлі й стінам старого будинку ще похмурішого вигляду, ніж той, якого вони вже набули. Але його начинка була ще похмурішою за зовнішню. Бідолашний Кліффорд раптом утратив усі свої слабкі ресурси для радощів. Фібі не було, а сонячне сяйво не вигравало на підлозі. Сад — зі своїми хащами й потьмянілим листям — додавав йому сум’яття, ніщо не цвіло в холодній, вологій, безжальній атмосфері, що тремтіла від поривів морського вітру. Зеленіли тільки мохові плями на гонтовому даху, густі кущі очерету, кут між двома шпилями.

Щодо Гепсиби, то вона не тільки піддалася впливу східного вітру, а й уособлювала іншу фазу цієї сірої, похмурої негоди. Вона й сама була справжнім східним вітром, різким і похмурим, у грубій шовковій сукні, з хмарою складок тюрбана на голові. Торгівля в крамничці впала, бо розійшлася чутка, ніби Гепсиба квасила своїм похмурим поглядом пиво й різні харчі. Покупці, либонь, мали рацію, скаржачись на її поведінку, але щодо Кліффорда вона не була ні буркотливою, ні суворою, і в серці бабусі було стільки ж теплоти до брата, як і раніше, якби тільки ця теплота могла його торкнутися. Проте марність її найкращих зусиль паралізувала бідну стару леді. Вона не могла вигадати нічого кращого, ніж сидіти мовчки в кутку покою й несвідомо згущувати своїм сумним виглядом сутінки кімнати, яка й без того вже опівдні поринала у вечірню імлу через гілки, які густо нависали над маленькими вікнами. Гепсиба в цьому була не винна. Усі в будинку, навіть старі крісла й столи, знайомі з негодою втричі краще, ніж вона сама, лупали так похмуро й холодно, наче справжня буря була жорстокішою, ніж усі, яких вони зазнавали раніше. Портрет пуританського полковника тремтів на стіні. Сам будинок весь болісно стискався, від своїх семи шпилів до величезного кухонного каміна, який будувався для тепла й раніше був наче серцем будинку, а тепер стояв цілком холодний і порожній.

Гепсиба намагалася повернути його до життя, розвівши вогонь у коминку. Але буря стерегла його, і коли полум’я спалахнуло, дим погнав назад, наповнивши закіптюжене горло коминка власним диханням. Попри це, упродовж чотирьох днів цієї нудної негоди Кліффорд не залишав свого фотеля, закутавшись у старий плащ. Уранці п’ятого дня, коли сестра закликала його до сніданку, дідуган відгукнувся лише болючим бурчанням, що виражало рішучий намір не вставати з ліжка. Гепсиба навіть не намагалася змінити його рішучість. За всієї любові до брата, вона ледве могла виконувати свій сумний обов’язок, тобто шукати забави для чутливого, але пошкодженого розуму, критичного та примхливого, проте позбавленого сили та певного прагнення. Принаймні цього дня вона відчувала щось трохи легше від повного відчаю, бо могла сидіти й тремтіти від холоду сама, без марних мук докорів сумління за кожного неспокійного погляду товариша її страждань.

Тим часом Кліффорд, попри те, що не виходив зі своєї кімнати на горішньому поверсі, все-таки намагався знайти собі якусь забаву. Післяобідньої пори Гепсиба почула звуки музики. Вона, імовірно, лунала з клавікорда Аліси Пінчон, позаяк в обійсті не було більше жодного іншого інструмента. Сестра знала, що Кліффорд замолоду мав чудовий музикальний смак та міг вправно виконувати твори будь-якої складності. Проте важко було збагнути, як він міг зберегти це мистецтво, для якого потрібні постійні вправи, такою мірою, щоб виводити ці солодкі, повітряні й ніжні, хоч і дуже сумні ноти, що долинали тепер до її слуху. Не менш дивним було й те, що довго безмовний інструмент був здатен на таку мелодію. Гепсиба мимоволі подумала про незрозумілу музику, яка щоразу чулася перед чиєюсь смертю в родині, і яку приписували уславленій легендами Алісі. Та доказом, що на клавікорді грали невмілі пальці, могла слугувати й та обставина, що струни, видавши кілька гармонійних звуків, раптом ніби порвалися й усе стихло.

Тим часом останні відлуння музики Аліси Пінчон (або Кліффорда, якщо ми можемо приписати йому цю музику) були перервані звичайнісінькою дисгармонією — дзеленчанням дзвіночка. На порозі крамнички почувся шурхіт чобіт, а потім хтось важко ступив на скрипучу підлогу. Гепсиба зволікала хіба хвилину, упродовж якої лише накинула вилинялу шаль, що слугувала їй захисними обладунками проти східного вітру впродовж сорока років. Характерний, знайомий їй звук — не кашель і не крякання, а щось на кшталт спазматичного бурчання в чиїхось широких грудях — змусив її кинутися вперед із тим виглядом лютого переляку, що властивий жінці у разі нагальної небезпеки. Небагато представниць її статі за таких обставин мали б такий жахливий вигляд, як наша бідна, насуплена Гепсиба. Тим часом відвідувач спокійно зачинив за собою двері, поклав свого капелюха на ляду й зустрів її жах і гнів, спричинені його появою, із найприхильнішим виразом обличчя.

Передчуття Гепсиби її не обдурило. Перед нею стояв не хто інший, як суддя Пінчон, який, спробувавши без успіху пройти до будинку крізь парадні двері, зважився проникнути в нього через крамничку.

— Як ся маєте, кузино Гепсиба? І як витримує цю жахливу погоду наш бідний Кліффорд? — почав було суддя й, хоч це здасться дивним, східна буря була присоромлена або принаймні трішки присмиріла від його лагідної прихильної усмішки. — Я не міг утриматися, щоб не спитати вас іще раз, чи не можу чимось прислужитися для нього чи для вашого спокою.

— Ви нічого не можете для нього зробити, — відрубала Гепсиба, намагаючись з усіх сил приховати своє хвилювання. — Я сама подбаю про Кліффорда. Він має все, що йому потрібно в його становищі.

— Однак дозвольте мені сказати вам, люба кузино, — заперечив суддя, — що ви помиляєтеся, за всієї вашої любові та ніжності, звісно, і з найкращими намірами, та все-таки ви помиляєтесь, тримаючи свого брата замкненим. Навіщо віддаляти його в такий спосіб від будь-якого співчуття та ніжності? Кліффорд, на жаль, і без того прожив надто довго на самоті. Дайте йому тепер зблизитися із суспільством — з товариством рідних і старих друзів. Дозвольте, до прикладу, хоча б мені бачити Кліффорда й, запевняю вас, що наше побачення справить на нього приємне враження.

— Вам не можна бачити його, — вперлася Гепсиба. — Кліффорд від учорашнього дня не підіймався з ліжка.

— Як?! Що? Він хворий? — вигукнув Пінчон, як здавалося, з досадою та переляком, бо коли він базікав, ніби похмурий погляд самого пуританина-полковника затьмарив кімнату. — О, в такому разі я мушу, я хочу бачити його! А що, коли він помре?

— Йому нема чого боятися смерті, — сказала Гепсиба й додала зі шпилькою, якою вона не могла довше пригнічувати в собі: — Якщо тільки його не переслідуватимуть і не засуджуватимуть на смерть із милості людини, яка колись давно цим перейнялася!

— Кузино Гепсибо, — промовив суддя, надавши своєму голосу слізного пафосу впродовж його монологу, — невже ви не усвідомлюєте усю свою несправедливість, ворожість та немилосердність до мене у своєму постійному обвинуваченні за те, що я був змушений виконувати свій обов’язок за силою закону і з небезпекою для себе? Як би могли ви, його сестра, надати йому більше любові в цьому разі? Невже ви гадаєте, кузино, що це не коштувало мені жодної муки? Що це не залишило в моїх грудях ніякої прикрості відтоді й до сьогодні, посеред усього благоденства, яким благословило мене небо? Або що я не радів би, якби це було згідно з боргом справедливості і з добробутом суспільства, щоб наш милий родич, приятель моєї юності, ця ніжна натура, чоловік такий нещасний і, маю сказати, такий злочинний, щоб, одним словом, наш Кліффорд був повернутий до життя та насолоджувався ним? Ах, як мало ви мене знаєте, кузино Гепсибо! Ви мало знаєте це серце! Воно зараз тремтить за однієї тільки думки зустріти його! Немає на світі іншої людини, за винятком вас, та й ви не перевершили мене в цьому, яка пролила б стільки сліз за Кліффорда. Ви бачите їх і тепер. Ніхто б не переживав так за його щастя! Випробуйте мене, Гепсибо! Випробуйте мене, кузино! Випробуйте чоловіка, якого ви вважали ворогом своїм і ворогом Кліффорда! Випробуйте Джеффрі Пінчона, і ви визнаєте його вірним аж до глибини його серця!

— В ім’я неба, — вигукнула Гепсиба, в якій цей потік ніжностей із боку надзвичайно жорсткого чоловіка викликав хіба бурхливе обурення, — заради самого неба, яке ви ображаєте і яке дивує мене своїм довготерпінням, облиште ці запевнення в прихильності до вашої жертви! Ви ненавидите Кліффорда! Скажіть це прямо, як чоловік! У цю саму хвилину ви плекаєте проти нього у вашому серці якийсь похмурий задум! Висловіть його одразу! Або, якщо ви сподіваєтесь досягти в ньому успіху, приховайте доти, доки не переможете! Але ніколи не згадуйте знову про вашу любов до мого бідного брата! Я не можу цього витримати! Це змушує мене забути межі будь-якої пристойності! Це зведе мене з розуму! Утримайтеся! Ні слова більше! Інакше я кинуся на вас!

Цього разу гнів Гепсиби надав їй сміливості, і вона висловила свої почуття. Та чи була ця непереможна недовіра до великодушності судді Пінчона і це, либонь, уже надміру рішуче відкидання в ньому будь-якої людської симпатії? Почуття Гепсиби ґрунтувалися на справедливому розумінні його характеру чи це були лише наслідки жіночих упереджень, без будь-якого опертя?

Поза сумнівом, суддя був високоповажним добродієм. Ніхто цього не відкидав. Серед широкого загалу, який знав його як посадовця чи приватну особу, не було нікого, крім Гепсиби та якогось дивака на кшталт нашого дагеротипіста, хто б серйозно мріяв про заперечення його права на високе та почесне місце, яке він посідав у свідомості суспільства. Та й сам суддя Пінчон (треба віддати йому належне) не дуже часто сумнівався, що його бездоганна репутація не узгоджується з його заслугами. Однак, якими б сильними не були такі свідчення, ми не наважуємося наразити на небезпеку нашу власну совість, стверджуючи, що суддя й прихильний до нього світ мали рацію, а бідна Гепсиба зі своїми забобонами помилялася. Цілком можливо, що в ньому ховався якийсь злий та огидний намір, невидимий для людей, забутий навіть ним самим або похований так глибоко під чудовими стовпами його пихатих подвигів, що він був зовсім непомітний на тлі його повсякденного життя. Наважимося навіть сказати, що він міг щодня чинити щось лихе, і що міг безперервно відновлювати справедливість.

Люди сильного розуму, твердого характеру та розвиненої чутливості здатні впадати в подібні помилки. Це зазвичай ті люди, для яких форми важливі найбільше. Поле їхньої дії лежить у сфері зовнішніх явищ життя. Вони наділені чудовим мистецтвом схопити, влаштувати та звернути у свою власність такі грубі, важкі, міцні ознаки надбання, як золото, земля тощо. З цих матеріалів і з пристойних справ, вчинених перед очима світу, істота такої породи зазвичай будує високу й величну будівлю, яка в очах інших людей, як і у її власних, є нічим іншим, як характером людини або самою людиною. І що це за чудова споруда! Її розкішні зали й численні просторі покої вимощені мозаїкою з дорогих ґатунків мармуру, вікна на всю висоту кімнат пропускають сонячне світло крізь прозорі дзеркальні шибки, високі карнизи позолочені, стелі чудово розмальовані, а піднесений купол, крізь скляну стелю, не відокремлену від вас жодною перепоною, увінчує все.

Якою ж кращою та шляхетнішою емблемою може хтось побажати висловити свій характер? Але, на жаль! В якомусь низькому й темному закутку, в якомусь вузькому проміжку нижнього настилу підлоги або в калюжі, прикритій зовні витонченою мозаїкою, може лежати труп, що майже зогнив і досі гниє та наповнює всю будівлю своїм мертвим запахом. Мешканець прекрасного будинку не помічатиме цього запаху, бо він тривалий час дихав ним повсякденно. Не помітять його й гості, бо нюхатимуть лише вишукані аромати, якими господар спокусливо наповнює свої кімнати. Зрідка тільки може побувати в цьому будинку той, хто відчуває глибоко, перед обдарованим сумним даром очима якого вся будівля розтане в повітрі, залишивши після себе лише прихований закуток, замкнену засувами конуру з павутиною, що висить фестонами на її забутих дверях, або потворну ямку під помостом, і труп, що гниє в ній. Тут маємо шукати справжню основу характеру людини і її справи, що надає справжньої дійсності її життю; а ця калюжа застояної води, прикрита мармуровою підлогою, заражена нечистотами й, можливо, колись навіть зрошена кров’ю, — це його жалюгідна душа!

Застосуймо ці зауваги до Пінчона. Можемо сказати (зовсім не звинувачуючи в злочині цю поважну особу), що в його житті було достатньо блискучого сміття, щоб завалити та паралізувати набагато діяльнішу й чутливішу совість, ніж та, що його турбувала. Чистота його суддівських дій під час засідань; вірність громадській службі; відданість його партії й сувора точність, з якою дотримувався її правил, чи хоча б узгоджувався з її організованими рухами; його надмірна ревність як голови одного людинолюбного товариства, його бездоганна чесність як скарбниця вдовиної та сирітської сум пожертв; його заслуги в садівництві, для якого він виростив два особливих сорти груш, та в сільському господарстві, за допомогу у виведенні відомого бугая Пінчонів; чистота його поведінки впродовж багатьох років життя; суворість, з якою він сварив і нарешті викинув зі свого життя розпусного сина; його турботи про успіхи суспільства в помірності; обмеження себе відтоді, як у нього виявилася подагра, п’ятьма чарками на день старого хересу; сніжна білизна його спіднього; лак його чобіт, краса його ціпка із золотою голівкою; просторий крій його фрака й тонкість його матерії та загалом вишукана охайність його гарнітура; скрупульозність, з якою він дотримувався правил чемності на вулицях, кланяючись, знімаючи капелюха, киваючи головою або вітаючи рукою всіх своїм знайомим, як заможних, так і бідних; в його обличчі сяяла прихильність, якою він постійно намагався втішити весь світ, — ось риси характеру судді, на думку світу, і чи можна знайти місце для чорних фарб у портреті, що складається з таких рис? Пінчон щодня бачив у дзеркалі свою світлу фізію та постійно усвідомлював своє напрочуд улаштоване життя. Чи міг він не вважати себе результатом і сумою всіх його підсумків і не казати подумки самому собі та суспільству: «Ось який суддя Пінчон!»

Якщо припустити, що він багато-багато років тому, у своїй ранній і безтурботній молодості, вчинив якусь темну справу або навіть і тепер неминуча сила обставин могла б змусити його здійснити одну злочинну справу між тисячею позитивних або принаймні справ, що не підлягають осуду, то невже ви стали б визначати характер судді Пінчона лише за цією єдиною справою, за цим майже забутим злочином і через це не поважали б прекрасні здобутки всього його життя? Що в лихій справі такого важкого, щоб її гніт переважив усю масу добрих справ, які треба покласти на другу шальку терезів? Ця система рівноваги у великому ходу у людей ґатунку Пінчона. Жорстка й холодна людина, поставлена в скрутне становище нашого судді, що майже ніколи не дивиться всередину себе й однозначно зважає на відображення своєї особистості в дзеркалі громадської думки, — така людина зрідка може прийти до самопізнання іншим шляхом, крім випадкової втрати багатства та репутації. Хвороба не завжди буває в змозі обдурити його, та й не завжди навіть сама година смерті. Проте зараз ми маємо справу з суддею Пінчоном, який непохитно протистоїть гніву Гепсиби. На свій подив, зовсім ненавмисно, вона раптом висловила йому всю закорінену ненависть, яку плекала впродовж тридцяти років.

Досі обличчя судді виказувало лагідне терпіння й мало не ніжний закид кузині за її шаленство, добровільне прощення образи, якої він зазнав від її слів. Та коли ці слова були вимовлені незворотно, його погляд набув виразу суворості, усвідомлення сили та непохитної рішучості, й уся ця зміна відбулася так природно й непомітно, що здавалося, ніби залізний чоловік стояв на цьому місці від самого початку, а м’якого зроду не було. Враження, справлене суддею Пінчоном, було таким, ніби туманні хмари зі своїми ніжними квітами раптом злетіли з кам’яного чола крутої гори та залишили її спохмурнілою; ви бачите і з першого погляду відчуваєте, що вона супилася й супитиметься вічно. Гепсиба була сливе готова допустити навіжену думку, що перед нею стоїть її предок, старий пуританин, а не її сучасник суддя, на якого вона допіру вилила всю злість свого серця. Ніколи ще людина не уявляла найсильнішого доказу приписуваної йому спорідненості, як суддя Пінчон у цьому разі, своєю разючою схожістю з портретом, що висів у вітальні.

— Кузино Гепсибо, — промовив він дуже спокійно, — настав час усе це покинути.

— Від щирого серця, — відповіла вона. — Чому ж ви не перестаєте нас переслідувати? Дайте спокій бідному Кліффорду й мені. Ніхто з нас не бажає від вас нічого більшого.

— Я маю намір бачити Кліффорда, перш ніж вийду з цього будинку, — наполягав суддя. — Годі поводитися, як схиблена, Гепсибо! Я його єдиний товариш. Невже ви такі сліпі, бо не бачите, що не лише без моєї згоди, а й без моїх старань, без мого політичного, офіційного й особистого впливу Кліффорд ніколи не був би, як ви це називаєте, вільним? Невже ви вважаєте його звільнення з в’язниці тріумфом наді мною? Зовсім ні, моя добра кузино, зовсім ні, в жодному разі! Це було результатом мого давнього наміру. Я повернув йому волю!

— Ви! — відповіла Гепсиба. — Я ніколи цьому не повірю! Він завдячує вам лише своїм перебуванням у буцегарні, а своєю свободою — Провидінню Божому!

— Я повернув йому волю! — повторив суддя Пінчон зі стоїчним спокоєм. — І я з’явився сюди вирішити, чи повинен він і надалі нею користуватися. Все залежатиме від нього самого. Ось навіщо я хочу його бачити.

— Ніколи! Це звело б його з розуму! — вигукнула Гепсиба, але вже з нерішучістю, достатньо помітною для проникливих очей судді, бо зовсім не вірячи в його добрі наміри, вона не знала, що небезпечніше — поступитися чи чинити опір? — І навіщо вам бачити цю жалюгідну, зруйновану нещастями людину, яка ледве втримала частину свого розуму й хоче приховувати хоча б цей залишок від людей, які його не люблять?

— Він побачить у мені достатньо любові, якщо тільки її потребує! — заявив суддя з тренованою впевненістю у прихильності свого погляду. — Але, кузино Гепсибо, зізнайтеся у важливій обставині. Вислухайте мене: я хочу вам докладно пояснити причини, які змушують мене наполягати на цьому побаченні. Тридцять років тому, після смерті нашого дядька Джеффрі, виявилося — не знаю, чи звернули ви увагу на цю обставину серед сумніших зацікавлень, що об’єдналися навколо нього, — тільки виявилося, що його розмаїте майно було набагато меншим, ніж усі гадали. Він мав славу надзвичайно заможного чоловіка. Ніхто не сумнівався в тому, що він належав до перших капіталістів свого часу. Проте одним із його дивацтв — якщо не дурниць — було бажання приховувати справжню кількість своєї власності за допомогою закордонних банківських білетів — можливо, навіть виписаних не на його ім’я — і різними іншими засобами, добре відомими капіталістам, але про які немає потреби тепер згадувати. За духовним заповітом дядька Джеффрі, як ви знаєте, все його майно перейшло до мене, за єдиним винятком — щоб вам надали в довічне користування цей старий будинок і невелику ділянку спадкової землі, яка до нього прилягає.

— Невже ви хочете позбавити нас і цього? — запитала Гепсиба, не маючи сил придушити гіркого докору. — То ось ціна, за яку ви готові перестати переслідувати бідного Кліффорда?

— Певна річ, ні, моя люба кузино, — відповів суддя з прихильною усмішкою. — Навпаки, ви й самі повинні визнати за мною справедливість, що я постійно висловлював готовність подвоїти чи потроїти ваші кошти, якщо ви вирішите прийняти цей знак любові від вашого родича. Ні-ні! Річ ось у чому. З безперечно величезного статку мого дядька, як я вам сказав, після його смерті не залишилося й половини. Та де там! Навіть третини, як я цілком переконався в цьому. Тепер маю дуже ґрунтовні причини вважати, що ваш брат Кліффорд може дати мені ключ до пошуку решти.

— Кліффорд!.. Кліффорд знає про приховане багатство? Від Кліффорда залежить можливість збагатити вас? — вигукнула стара леді, вражена дивністю цієї ідеї. — Це неможливо! Ви помиляєтесь! Над цим варто лише посміятися.

— Це так само правда, як і те, що я стою на цьому місці, — завважив суддя Пінчон, вдаривши своїм ціпком із золотою голівкою об підлогу й водночас тупнувши ногою, ніби для того, щоб іще дужче висловити своє переконання. — Кліффорд мені про це казав!

— Ні, не може бути! — не повірила Гепсиба. — Це вам наснилося, кузене Джеффрі.

— Я не належу до людей, які марять, — спокійно промовив суддя. — За кілька місяців перед смертю мого дядька Кліффорд мені вихвалявся, що знає таємницю незліченного багатства. Він хотів цим узяти мене на кпини й підбурити мою цікавість. Я це добре розумію. Однак, пригадуючи певні обставини нашої бесіди, я достеменно переконуюсь, що в його словах була частка істини. Тепер, якщо завгодно Кліффорду, а йому має бути завгодно, він може мені розповісти, де знайти список, документи чи інші атрибути, в якій формі вони б не існували, за якими можна було б знайти величезне втрачене багатство дядька Джеффрі. Він знає таємницю. І недаремно хизувався. У його словах були прямота, переконливість і щось таке, з чого я висную, що під таємничістю його фраз ховалася певна думка.

— Але навіщо Кліффорду приховувати її так довго? — не зрозуміла Гепсиба.

— Це було одне зі спонукань його занепалої натури, — відповів суддя, звівши погляд догори. — Він глипав на мене, як на свого ворога. Вважав мене винуватцем свого жахливого лиха, своєї смертельної небезпеки, своїх незворотних втрат. Тому було б неймовірно, якби він відкрив мені у в’язниці таємницю, що звела б мене ще вище на щаблях пошани. Та тепер настав час, коли він повинен відкрити мені цей секрет.

— А якщо він не захоче? — запитала Гепсиба. — Чи, я в цьому впевнена, якщо він зовсім нічого не знає про зникле багатство?

— Мила моя кузино, — зронив суддя Пінчон зі спокоєм, який у нього був жахливішим за шаленство, — від самого повернення вашого брата я взяв собі за правило обережність — дуже природну в близькому родичі та натуральному опікуні людини в такому становищі — спостерігати постійно й уважно за його поведінкою та звичками. Ваші сусіди були свідками того, що діялося в саду. Різник, пекар, продавець риби, деякі з покупців вашої крамнички та багато старих бабусь розповідали мені різні таємниці вашого домашнього життя. Ще ширше коло осіб, і я сам зокрема, може засвідчити про його безглуздий вчинок в арковому вікні. Тисячі людей бачили його тиждень чи два тому, готового кинутися на бруківку. З усіх цих свідчень я висную — з огидою й глибоким сумом, природно, — що нещастя Кліффорда так вплинули на його розум, який зроду не вирізнявся силою, що він не може безпечно жити на волі. Отже, для вас це також має бути зрозуміло, що від того, яке я прийму рішення, залежатиме чи проведе він залишок свого життя в публічному притулку для людей, які перебувають у такому самому стані розуму.

— Неможливо, щоб у вас був такий намір! — вигукнула Гепсиба.

— Якщо мій кузен Кліффорд, — вів далі Пінчон із неймовірним спокоєм, — просто від злості та ненависті до людини, інтереси якої мають бути для нього дорогими — вже сама ця пристрасть так само часто, як і будь-яка інша, демонструє розумову недугу, відмовиться повідомити мені таку важливу для мене інформацію, якою він, поза сумнівом, володіє, то для мене буде достатньо навіть найменшого свідчення, щоб переконатися в його шибанутості. А щойно моя совість буде заспокоєна щодо моїх намірів, то ви знаєте мене так добре, кузино Гепсиба, що не можете сумніватися в моїй рішучості.

— О, Джеффрі, кузен Джеффрі! — вигукнула Гепсиба сумно, але вже без роздратування. — Ви самі хворі на голову, а не Кліффорд! Ви забули, що ваша мати була жінкою, що у вас були сестри, брати та діти! Ви забули, що між людиною й людиною існує прихильність, що одна людина має жалість до другої в цьому сумному світі! Інакше як би ви могли навіть подумати про такий вчинок? Ви вже немолоді, кузене Джеффрі! Ви вже й не середнього віку, ви старий! На голові у вас сиве волосся! Скільки років ви сподіваєтеся ще прожити? Невже ви недостатньо заможні на цей недовгий час? Невже терпітимете голод? Невже матимете потребу в одязі чи в притулку між нинішнім днем і смертю? Та тільки з половиною того, чим ви володієте, ви можете пересичуватися дорогими стравами та винами, спорудити будинок удвічі кращий за той, у якому живете, бути незрівнянно блискучішим в очах світу — і все одно ви залишите своєму єдиному синові таке багатство, що він благословлятиме свою долю. Навіщо ж вам вчиняти цю жорстоку, страшенно жорстоку справу, таку божевільну, що навіть не знаю, чи називати її лиходійством?!

— Зрозумійте, Гепсибо, заради самого неба! — вигукнув суддя з нетерплячкою, властивою розсудливій людині, яка слухає безглуздість на кшталт попередньої розмови про справи. — Я оголосив вам своє рішення. Я не в змозі його змінити. Кліффорд повинен відкрити мені таємницю або опинитися в неволі. Нехай він вирішує негайно, бо в мене є різні справи на сьогоднішній ранок і ще чекає важливий обід із політиками.

— Кліффорд не знає жодної таємниці! — вигукнула Гепсиба. — І Господь не дозволить вам виконати ваш намір.

— Побачимо, — промовив непохитний суддя. — Тим часом зважуйтесь, що вам робити: покликати Кліффорда й мирно залагодити справу побаченням між двома родичами або примусити мене до суворіших заходів, від яких я б із радістю відмовився, якби тільки моя совість була спокійною. Але відповідальність за це перед Богом впаде на вас.

— Ви могутніший за мене, — визнала Гепсиба після коротких роздумів, — і у вашій силі немає жодного жалю. Кліффорд сьогодні хворий, а побачення, якого ви домагаєтеся, засмутить його ще дужче. Попри це, знаючи вас дуже добре, я надаю вам можливість самому переконатися в неймовірності того, щоб він знав якусь важливу таємницю. Я покличу Кліффорда. Будьте милосердними в поводженні з ним! Будьте набагато милосердніші, ніж те, скільки вселяє вам ваше серце, бо очі небесні звернені на вас, Джеффрі Пінчон!

Суддя пішов за своєю кузиною з крамнички, в якій відбувалася розмова, до будинку й важко впав у старий фотель. Багато індивідів із роду Пінчонів відпочивало в цьому просторому кріслі: рожевощокі діти після своїх ігор; молоді люди, які мріяли про кохання; повнолітні, обтяжені турботами; люди похилого віку, згублені літами. Вони замислювалися, спали тут і засинали ще глибшим сном. За старовинним переказом, хоч сумнівно, щоб це був той самий фотель, сидячи в ньому перший із новоанглійських предків судді, той самий, портрет якого досі висів на стіні, прийняв у вигляді мовчазного й нахмуреного мерця своїх знатних гостей. Можливо, відтоді до теперішньої хвилини — ми не знаємо таємниці серця судді Пінчона — не одна втомленіша й сумніша людина опускалася в це крісло, як і суддя Пінчон, якого ми постійно бачили таким невблаганним і рішучим. Без жодного сумніву, йому недешево коштувала ця залізна броня, якою він закував свою душу. Такий спокій є наслідком набагато важчих душевних потрясінь, ніж шаленство слабшої людини. До того ж йому належала ще одна важка справа: через тридцять років він має зустрітися з родичем, який піднявся з могили, і змусити його видати таємницю або ж засудити його знову на поховання живцем.

— Ви щось кажете? — поцікавилася Гепсиба, озирнувшись на нього з порога, бо їй здалося, ніби суддя видав якісь звуки, які вона була рада витлумачити як відтермінування побачення. — Я думала, що ви кличете мене назад.

— Ні-ні! — сердито заперечив суддя Пінчон, суворо насупивши брови, тим часом як його чоло вкрилося майже чорним багрянцем у напівсвітлі кімнати. — Навіщо я кликав би вас назад? Час летить! Ведіть до мене Кліффорда!

Суддя дістав годинник із кишені своєї камізельки й тримав його в руці, відмірюючи час, який має минути до появи Кліффорда.

Розділ XVI. Кімната Кліффорда

Ніколи ще старий будинок не здавався бідній Гепсибі таким пригніченим, як нині, коли вона мала виконати цю сумну місію. Житло набуло якогось дивного вигляду, коли вона, з жахом озираючись на всі боки, проходила витертими від ходіння мостинами коридорів, відчиняла одні за одними хиткі двері, підіймалася скрипучими сходами. Немає нічого дивного, якщо збудженій від хвилювань жінці чувся зусібіч шурхіт суконь покійників або ввижалися бліді обличчя на верхньому майданчику сходів. Нерви старої панни були вражені сценою розмови із суддею Пінчоном, який наче скопіював на себе зовнішність і всі звички засновника роду Пінчонів та викликав зі забуття страшне минуле, що воно всією вагою лягло на душу нещасної. Всі історії, які вона чула від плекальниць легенд — тіток і бабусь — щодо щасливих і нещасних обставин Пінчонів, історії, яскравість яких підтримувалася в її спогаді вогнем коминка, біля якого їх розповідали, спали тепер їй на гадку — похмурі, страшні, холодні. Здебільшого, таким був весь літопис роду Пінчонів, і всі вкупі вони здавались жінці лише низкою лих, що повторювалися в кожному наступному поколінні, мали один і той самий колорит і мало чим урізноманітнювались, крім обрисів. Але тепер Гепсиба відчувала, що начебто суддя, Кліффорд і вона сама — всі троє разом — були готові додати нову подію в родинний літопис, із яскравішим рельєфом лиходійства та прикрощів, що й мало виокремити її від попередніх. Вона не могла звільнитися від передчуття чогось іще небувалого, що ставалося в цю хвилину й має скоро завершитися. Нерви старої панни були на межі. Інстинктивно вона зупинилася біля аркового вікна й визирнула на вулицю, щоб охопити зором її незмінні предмети й закарбувати їх у своїй пам’яті й у такий спосіб вистояти проти вагань, які наповнювали жінку. Вона була вражена, побачивши все в тому самому стані, як було й днем раніше, і в незліченні попередні дні, за винятком невеликого проміжку часу між ясною погодою та бурею. Очі жінки блукали вздовж вулиці від дверей до дверей, вона задивилася на мокрі тротуари з бочками тут і там у западинах, які були зовсім непомітні, поки не наповнилися водою. Стара панна заплющила свої каламутні очі, щоб відтворити вікно, в якому вона щойно бачила кравчиню за роботою. Гепсиба приєдналася до товариства цієї незнайомої жінки навіть на такій відстані. Потім її зацікавила карета, що швидко проїжджала, і вона стежила за її мокрим і блискучим дахом, за бризками багнюки від коліс, поки та не завернула за ріг і відмовилася везти далі її божевільну, налякану й пригнічену свідомість. Коли карета зникла, її погляд зачепився ще за один предмет: на вулиці з’явилася постать доброго дядька Веннера; він плентався абияк з одного кінця вулиці до другого, борючись зі своїм ревматизмом, роз’ятреним східним вітром. Гепсиба хотіла, щоб той ішов іще повільніше, рятуючи її від трепетної самотності. Все, що могло віддалити жінку на якийсь час від сумного сьогодення й помістити людську істоту між нею і тим, що було до неї так близько, все, що відкладало на хвилину неминучу місію, яку вона була змушена виконати, — всі такі завади були для неї втішними.

Гепсиба мала небагато сміливості витримувати власні страждання; як же їй мало бути складно споглядати на страждання Кліффорда! Такий ніжний за природою, зазнавши стільки лих, він міг упасти остаточно, зійшовшись віч-на-віч із жорсткою, безжальною особою, яка все життя була його злим генієм. Якби навіть між ними не було жодного гіркого спогаду й ворожого інтересу, сама лише природна огида духовної натури до натури масивної, важкої та невиразної могла б сама по собі бути тяжкою для першої. Це все одно, що порцелянова ваза, вже й без того надтріснута, зіштовхнулася з гранітною колоною. Ніколи ще Гепсиба не виявляла так слушно сильного характеру свого кузена Джеффрі — сильного розумом, енергією волі, тривалою звичкою діяти в людському суспільстві і, як вона думала, нерозбірливістю, з якою той прагнув досягнути своїх егоїстичних цілей лихими засобами. Він був тим гіршим для Гепсиби, що був в омані щодо таємниці, яку нібито знав Кліффорд. Люди з такою твердістю намірів і тямущістю у звичайних справах, якщо їм трапляється забрати в голову хибну думку про якийсь предмет практичного життя, заганяють цю думку, як клин, між предметами, добре їм знаними, так, що вирвати його з їхнього розуму навряд чи легше, ніж дуб із землі, в яку він уп’явся корінням. Тому суддя вимагав від Кліффорда неможливого, Кліффорд, не в змозі задовольнити його, мав неминуче загинути. Справді, що станеться з м’якою, поетичною натурою Кліффорда, яка не повинна знати більш завзятої справи, як перекладати прекрасні насолоди життя на плинні хвилі музичних розмірів? Вона буде розтрощена, розчавлена й незабаром знищена цілком!

У голові Гепсиби на хвилину майнула думка, а чи й справді Кліффорд знає щось про зникле багатство його покійного дядька, як вважав суддя. Вона пригадала деякі невизначені натяки свого брата, які, якщо це припущення не зовсім безглузде, могли бути витлумачені саме так. У нього іноді з’являлися плани подорожей у чужих краях, він мріяв про блискуче життя на батьківщині й будував чудові повітряні замки, які для свого здійснення вимагали незліченних скарбів. Якби ці скарби були в її руках, з якою б радістю Гепсиба віддала їх своєму бездушному родичу, щоб купити Кліффорду свободу й життя в цьому старому сумному будинку! Але вона була впевнена, що плани її брата так само мало ґрунтувалися на дійсності, як наміри дитини про її майбутнє життя, які вона висловлює, сидячи в маленькому кріслі біля своєї матері. Кліффорд мав у своєму розпорядженні фантастичне багатство, яке не було потрібне судді Пінчону!

Невже цьому ніхто не зможе зарадити? Дивно, як можна бути такими безпорадними посеред міста. Гепсиба могла б відчинити вікно й покликати на допомогу. Кожен поспішив би на поміч, второпавши, що цей страшний крик є криком людської душі, яка перебуває в якомусь жахливому розпачі. «Але як це дико, як це майже смішно, — міркувала Гепсиба, — проте, хто б і з якими би бажаннями не з’явився на допомогу, можна сказати напевно, що вона буде надана сильній стороні!» Суддя Пінчон, поважний добродій в очах світу, який має величезний статок, причетний до всього, що дає людині добру репутацію, буде, поза сумнівом, і в цьому разі в такому світлі, що сама Гепсиба буде практично готова відмовитися від своїх висновків щодо його показної чесності. Суддя з одного боку, а хто з другого? Кримінальник Кліффорд, виконавець незрозумілого злочину!

Однак, попри переконання, що суддя Пінчон залучає всі земні засоби на допомогу собі, Гепсиба була так нездатна діяти сама по собі, що найменша порада могла змусити б її ухилитися від дії. Маленька Фібі осяяла б перед нею всю сцену якщо не якимось корисним навіюванням, то просто теплою жвавістю свого характеру. За її відсутності в Гепсиби промайнула думка про дагеротипіста. Попри його молодість, попри те, що він був простим шукачем пригод, жінка відчувала, що він обдарований силою для боротьби у вирішальну мить. З цією думкою вона відчинила двері, обвішані павутинням, бо їх давно вже ніхто не торкався. За старих часів вони слугували шляхом сполучення між її кімнатами і теперішньою квартирою мешканця. Його не було вдома. Перекинута корінцем догори книжка на столі, рукописний пакунок, майже списаний аркуш, газета, деякі інструменти його теперішнього ремесла й кілька невдалих дагеротипних портретів справили на відвідувачку таке враження, ніби молодик був поряд. Та о цій порі, як Гепсиба могла здогадуватися, дагеротипіст мав бути у своїй майстерні. З цікавістю, що якось дивно домішалася до її важких думок, вона поглянула на один із дагеротипів і побачила суддю Пінчона, який похмуро зиркав на стару панну. Доля зазирнула їй в обличчя. Жінка повернулася зі своїх марних пошуків із відчайдушним відчуттям невдачі. Протягом усього довгого самітництва жінка зроду ще не почувалася такою самотньою, як нині. Їй здавалося, ніби її будинок стояв серед пустелі або завдяки чаклунству був невидимий тим, хто жив навколо або проходив повз, тож у ньому може статися яке завгодно нещастя, сумна пригода чи злочин, і ніхто не матиме змоги допомогти. У своєму горі та зраненій гордості Гепсиба провела все життя, цураючись друзів. Вона добровільно відкинула допомогу, яку Господь заповідав, щоб його створіння підтримували одне одного, і як покарання за це, Кліффорд і вона тепер стали легкими жертвами свого родинного ворога.

Підійшовши до аркового вікна, бідолашна короткозора Гепсиба звела погляд до неба, суплячись на нього, так само як на все на світі, хоч вона хотіла своїм відчайдушним поглядом послати молитву крізь густу завісу хмар. Ці хмари скупчилися на небі, ніби символізуючи величезну масу людських тривог, сум’яття й холодної байдужості, що лежить між землею та найкращими світами. Її розпач був такий потужний, що жінка не могла звернутися до неба: молитва одразу падала на її серце свинцевим тягарем і жахала ще більше. Провидіння розливає своє правосуддя та доброту по всьому світу, як сонячне світло. Але Гепсиба не знала, що так само як теплі сонячні промені світять у вікно кожної хатини, так і промені піклування та милосердя Божого проливаються для кожної окремої потреби.

Нарешті, не знаходячи вже жодної причини відкладати муку, на яку вона мала віддати Кліффорда, і відчуваючи непереборну огиду від голосу судді з нижнього поверху, що змушував її поквапитися, жінка поплелася, як блідий, убитий горем привид, сливе зі закостенілими суглобами, до дверей кімнати брата й постукала.

Відповіді не було. Та хіба вона могла бути? Рука старої панни, що тремтіла від жахливого передчуття, так слабко торкалася дверей, що навіть зовні було ледь чути стукіт. Вона постукала ще раз. Знову жодної відповіді! Але це не було дивно. Вона грюкала з усією силою биття її серця, повідомивши про свій страх своєму поклику. Кліффорд мав уткнутися обличчям у подушку й загорнути голову в ковдру, як перелякана дитина опівночі. Гостя постукала втретє трьома наполегливими ударами, тихо, але зрозуміло. Кліффорд не дав жодної відповіді.

— Кліффорде! Милий брате! — закликала Гепсиба. — Чи можу я увійти?

Мовчання.

Три, чотири і більше разів повторила Гепсиба це ім’я без жодного успіху. Нарешті, вирішивши, що брат спить дуже глибоким сном, вона відчинила двері й, увійшовши до кімнати, побачила, що там порожньо. Як він міг вийти, щоб вона не помітила? Та й куди? Чи можливо, щоб, замкнувшись у своїй кімнаті, чоловік надумав здійснити свою звичну прогулянку садом і тепер тремтів там під сумним листяним покривом альтанки? Вона квапливо відчинила вікно, виставивши назовні голову з тюрбаном і половину своєї худорлявої постаті, озирала весь сад так ретельно, як тільки дозволяла їй короткозорість. Стара панна могла бачити нутро альтанки й коло її ослонів, мокре від дощових крапель, що пробивалися крізь віко. В альтанці нікого не було. Не було видно Кліффорда й в іншому місці, хіба він сховався, як це здалося на якусь хвилину Гепсибі, в мокру масу гарбузового бадилля, що безладно збігло вгору по дерев’яній драбинці, приставленій випадково навскіс до стіни. Проте його й там не було. Тим часом стара кішка, дивна на вигляд, обережно вийшла з-під цього навісу й стала продиратися крізь сад. Вона двічі зупинялася понюхати повітря й рухалася далі, щоб, як здалося старій леді, з властивими її породі хитрощами учинити якусь капость. Тож Гепсиба, попри своє занепокоєння відчула бажання налякати її й кинула в неї віконною підпіркою. Кішка витріщилася на неї, як викритий злодій чи розбійник, і відразу кинулася навтьоки. Більше жодної живої істоти в саду видно не було. Горлодзвін і його родина ще не покинули свого сідала, занепавши духом від нескінченного дощу, або, можливо, розпорядилися набагато розумніше — підкріпилися та повернулися до свого затишку.

Гепсиба зачинила вікно. Де ж Кліффорд? Невже, дізнавшись про те, що на нього чекає, він нишком вибрався сходами, коли суддя Пінчон розмовляв із Гепсибою в крамничці, відсунув засувки зовнішніх дверей і чкурнув на вулицю? Вона вже уявляла його сіру, виснажену, майже дитячу постать у старомодній одежі, яку той носив удома. Ця примара блукала містом, привертаючи на себе загальну увагу, дивуючи й відштовхуючи від себе всіх, як дух, тим більше страшний, що з’явився серед білого дня. Він збуджував глузування молодих людей, які не знали Кліффорда; зазнавав суворої зневаги й обурення небагатьох людей похилого віку, яким колись були знайомі його риси; робився іграшкою хлопчаків, які в тому віці, коли отримують здатність бігати містом, так само мало відчувають поваги до того, що є прекрасним і святим, як і жалю до того, що потребує співчуття. Вони шпигають Кліффорда своїми глузуваннями, своїми різкими вигуками, своїм жорстоким реготом, ображають брудним прізвиськом, яке дав йому світ і яким вони скрізь його проводжають, або навіть, це теж може бути, якщо й ніхто не ображає його нічим, крім необдуманого слова, він буде вражений дивністю свого становища. А якщо йому спаде на гадку якась дивна витівка, яку витлумачать як божевілля? Таким чином, ворожий план судді здійсниться сам собою.

Потім Гепсибі спало на гадку, що місто було сливе з усіх боків оточене водою. Канали, що тягнуться до гавані, в цю бурхливу погоду були безлюдними; вздовж їхніх імлистих ліній чорніли лише кораблі зі своїми стемами та веслами. Що коли її брат спрямував свою безглузду втечу до цього місця й, нахилившись над чорною глибиною води, подумав, що це єдиний доступний для нього притулок й одним рухом він може врятуватися навіки від переслідування свого родича?

Це останнє побоювання сповнило новим жахом душу бідної Гепсиби. Навіть Джеффрі Пінчон може їй тепер допомогти! Вона поквапилася спуститися сходами з лементом:

— Кліффорд утік! Я не знайшла брата! Допоможіть, Джеффрі Пінчоне! З ним трапиться якесь нещастя!

Вона відчинила двері кімнати. Проте гілки, що частково затуляли вікна, стеля, закіптюжена від диму, і темні, обкладені лубом стіни влаштували там таку пітьму, що короткозора Гепсиба не могла ясно бачити суддю. Жінка, однак, була впевнена, що бачить, як той сидить у старому фотелі майже посеред кімнати й, обернувшись до неї трохи боком, визирає у вікно. Нервова система таких людей, як Пінчон, така тверда й спокійна, що суддя ворухнувся, можливо, один раз відтоді, як його покинула Гепсиба, але в грубому спокої свого темпераменту зберіг ту саму позу, яку прийняв випадково.

— Кажу вам, Джеффрі! — нетерпляче заволала Гепсиба, повертаючись від дверей, щоб рушити на пошуки далі. — Брата немає в його кімнаті! Допоможіть мені його знайти!

Та суддя Пінчон був не такою людиною, щоб схопитися з м’якого фотеля з квапливістю, що зовсім не відповідала як гідності його характеру, так і величним розмірам його особи, тому тільки те, що істерична жінка зчинила ґвалт. Утім, якщо взяти до уваги його власну зацікавленість у цій справі, то, здавалося, він мав висловити певний неспокій.

— Чуєте мене, Джеффрі Пінчоне? — вигукнула Гепсиба, знову наближаючись до дверей вітальні після марних пошуків. — Кліффорд пішов!

Цієї хвилини на порозі з’явився, вийшовши з сусідньої кімнати, сам Кліффорд. Його обличчя було надзвичайно блідим, таким блідим, як у мерця. Гепсиба навіть могла розрізнити його риси крізь усю густоту тьмяного світла коридору, ніби воно падало лише на це обличчя. Живий і дикий вираз, здавалося, сам по собі був достатнім для того, щоб осяяти його таким світлом. Це був вираз презирства й глузування, що супроводжувався внутрішнім хвилюванням, яке чоловік висловлював своїми жестами. Стоячи на порозі й трохи обернувшись, він вказав пальцем на вітальню й зробив ним такий рух, ніби закликав не одну Гепсибу, а й увесь світ побачити щось незбагненно кумедне. Цей вчинок, такий невідповідний обставинам, такий дивний, що супроводжувався поглядом, який виказував почуття, схоже на радість, змусив Гепсибу подумати, що зловісні відвідини її родича таки звели брата з розуму. Вона не могла пояснити собі спокою судді інакше, ніж припустивши, що той підступно спостерігає за тим, як Кліффорд виявляє ознаки своєї несамовитості.

— Заспокойся, Кліффорде! — прошепотіла сестра, подаючи рукою знак обережності. — О, заради Бога, заспокойся!

— Нехай він заспокоїться! Йому вже нема чого робити, — відповів Кліффорд ще різкішим жестом вказуючи на кімнату, з якої щойно вийшов. — Щодо нас, Гепсибо, то ми тепер можемо танцювати, можемо співати, сміятися, забавлятися й чинити все, що заманеться. Тяжкість зникла, Гепсибо! Цей старий світ облишив нас, і тепер ми можемо бути такими веселими, як і сама маленька Фібі!

На підтвердження своїх слів він зареготав, проте, як і раніше, показуючи пальцем на предмет у вітальні, невидимий для Гепсиби. І тут її раптом вразила думка про якусь жахливу подію, що сталася в цій кімнаті. Вона прослизнула туди повз Кліффорда, однак майже одразу повернулася із зойком, що застряг у горлі. Кинувши на свого брата злякано-запитальний погляд, жінка побачила, що той тремтить від голови до ніг, але й у цьому сум’ятті почуттів усе ще виказує радісне захоплення.

— Боже милий! Що тепер із нами буде? — заволала Гепсиба.

— Ходімо! — закликав її Кліффорд рішучим тоном, зовсім не властивим його звичній мові. — Ми залишаємося тут надто довго! Покиньмо старий будинок нашому двоюрідному братові Джеффрі! Він про нього подбає!

Тільки тепер Гепсиба помітила, що Кліффорд одягнений у плащ — старий, дуже старовинний, — у який він зазвичай закутувався впродовж останніх бурхливих днів. Старигань махнув рукою, немов говорячи, як Гепсиба могла зрозуміти цей жест, що вони мають вийти разом із будинку. Є такі хаотичні, невиразні, запаморочливі хвилини в житті людей, у яких бракує реальної сили характеру, хвилини випробування, в які раптом може виявитися високою мірою сміливість, але в які ці люди, зациклені на собі, ідуть без мети вперед або довірливо крокують за будь-яким випадковим провідником, хай навіть дитиною. Вони не звертають уваги на безглуздя чи шаленство свого вчинку, сліпо хапаються за зроблену їм пропозицію. Гепсиба була саме в такому стані. Незвична до самостійної дії або виразності у своїх вчинках, кинута в жах представленим їй видовищем і боячись запитати, боячись навіть уявити, як це могло статися, бувши враженою вироком долі, яка, либонь, переслідувала її брата, спантеличена каламутною, задушливою атмосферою страху, що наповнив будинок ніби запахом смерті та затемнив у її голові будь-яку визначеність думки. Сестра корилася без жодного вагання волі, якою підпорядкував її собі брат. Сама по собі вона почувалася ніби вві сні, так була притлумлена її власна воля. Кліффорд, зазвичай позбавлений цієї здатності, знайшов її у напрузі сил, справленій на нього незвичайним видовищем.

— Чому ти так зволікаєш? — вигукнув він різко. — Одягай свого плаща і капелюшок... Або що там хочеш! Байдуже, що б ти не вдягла, ти не будеш красунею ні в чому, моя бідна Гепсибо! Бери свій гаманець із грошима, і рушаймо!

Гепсиба слухалася цих настанов, бо нічого вже не треба було робити, ні про що тепер не треба думати. Правда, вона дивувалася, чому б їй не прокинутися й не переконатися, що насправді нічого страшного не сталося. Не може бути, щоб це було насправді! Цей похмурий, бурхливий день ще не розпочинався; суддя Пінчон ще не спілкувався з нею; Кліффорд ще не реготав, не вказував пальцем, не махав їй рукою, пропонуючи піти з дому; вона просто була засмучена, як це часто буває із самотніми людьми.

«Тепер я неодмінно прокинусь! — міркувала Гепсиба, ходячи туди-сюди й готуючись до від’їзду. — Я не можу витримувати цього довше! Тепер неодмінно маю прокинутися!»

Проте момент пробудження так і не настав; він не настав навіть тоді, коли вже перед самим виходом із оселі Кліффорд нишком підійшов до дверей вітальні й попрощався з особою, яка сиділа в ній.

— Яким нікчемним і безглуздим видається тепер цей старий! — шепнув він Гепсибі. — І саме тоді, коли мріяв, що нарешті впіймав мене у свої лапи! Ходімо, ходімо! Мерщій! А то він схопиться й хапне нас, як кішка мишей!

Коли вони виходили на вулицю, Кліффорд звернув увагу Гепсиби на якісь літери на одному зі стовпів башточки. Це був його власний вензель, який він вирізав у дитинстві з певною витонченістю, що характеризувала всі його дії. Брат і сестра рушили далі, залишивши суддю Пінчона у своєму старому будинку. Він сидів такою важкою і незграбною масою, що ми ні з чим не можемо його порівняти, хіба з домовиком, який помер серед своїх злих витівок і залишив свій бездушний труп на грудях власної жертви.

Розділ XVII. Утеча двох сов

Холодний східний вітер змушував бідолашну Гепсибу цокотіти небагатьма зубами, що вціліли, коли вони разом із Кліффордом ішли вздовж вулиці Пінчонів до центру міста. Вона тремтіла не лише від холоду (хоч, утім, її ноги й особливо руки ще ніколи не були такими зимними, як тепер), усередині, в душі, в неї було таке саме тремтіння, як і в тілі. Холодна атмосфера світла була для неї такою безпритульною! Це відчуває кожен новак у мандрівці світом, навіть якщо кидається в нього тоді, коли найгарячіший потік життя струмує його жилами. Як же було Гепсибі та Кліффордові, водночас старим і схожим на дітей через недосвідченість, вийти у відкритий світ з-під широкої тіні в’яза Пінчона! Вони здійснили тепер таку подорож на край світу, про яку часто мріє дитина з якимось шістьма пенсами й сухарем у кишені. Розум Гепсиби не витримував усвідомлення, що вона мандрує навмання. Вона втратила здатність перебувати в реальності, а, побачивши майбутні труднощі, відчула, що попри зусилля, не має сил опанувати себе.

Вона час від часу косо зиркала на Кліффорда й не могла не помітити, що він перебуває під впливом потужного збурення почуттів, що й дало йому раптово непереборну владу над своїми рухами. Це збудження скидалося на дію, вчинену на людину вином, та ще краще його можна було порівняти з веселою музичною п’єсою, яку з дикою жвавістю грають на ненастроєному інструменті.

Вони зустрічали мало люду навіть тоді, коли вийшли з околиць Будинку із сімома башточками та опинилися в найбагатолюднішій і найгаласливішій частині міста. Дві дивні постаті навряд чи звертали на себе стільки уваги, скільки молода дівчина, яка саме проходила мокрими тротуарами, підхопивши спідницю. Якби їхня втеча сталася сонячного й веселого дня, то вони навряд чи могли б пройти вулицями, не ставши предметом образливої цікавості. Тепер припутні зливалися із сумною негодою, тому двоє стариганів, не надто виділяючись із загальної маси, губилися в сірій барві картини для очей кожного спостерігача.

Чи був це намір Кліффорда, чи допоміг випадок, тільки вони нарешті опинилися під аркою входу до величезної будови із сірого каменю, яка приховувала всередині доволі великий простір, наповнений димом паротяга. Ряд вагонів був готовий негайно рушати з місця. Не міркуючи, з непереборною рішучістю, якщо не з безтурботністю, що так дивно раптом охопила дідугана, а від нього передалася й Гепсибі, Кліффорд одразу підійшов із сестрою до вагона й змусив її увійти у відчинені дверцята. Сигнал подали, машина зафиркала своїм лагідним подихом, потяг рушив, і разом із сотнею інших мандрівників ці двоє полетіли вперед, як вітер.

Так після такого довгого відчуження від усього, що робив чи чим насолоджувався світ, вони нарешті були кинуті у великий потік людського життя й помчали разом із ним ніби під дією самої долі.

Усе ще не звільнившись від думки, що жодна з обставин, що настали після відвідин судді Пінчона, не могла бути реальною, полонянка Будинку із сімома башточками шепотіла на вухо своєму братові:

— Кліффорде! Кліффорде! Невже це не сон?

— Сон, Гепсибо? — повторив він, майже зареготавши. — Навпаки, я досі ніколи ще не прокидався!

Тим часом вони бачили з вікна вагона, як світ пробігав повз них. Іноді вони мчали пустелею, потім навколо них виростало місто, ще хвилина, й воно зникало, ніби поглинуте землетрусом. Зустрічні будинки, здавалося, зривалися зі своїх фундаментів; широкі пагорби ковзали повз. Усе залишало свою вікову нерухомість і мчало вихором у протилежний їхньому лету бік.

Усередині вагона вирувало звичайне внутрішнє життя залізниці, що мало небагато поживи, щоб зацікавити інших мандрівників, проте для двох дивним чином звільнених бранців воно було сповнене новизни. Хоча б тому, що тут було зібрано під одним довгим і вузьким дахом п’ятдесят людських істот, переважна більшість яких була не проти поспілкуватися з ними. Деякі з них, з ярликами на капелюхах (це були мандрівники, які здолали сотню миль на залізниці), поринули в споглядання англійських краєвидів і пригод, які друкували в ілюстрованих виданнях; інші, яким короткий переїзд не давав змоги зайнятися довгим читанням, заповнювали свій час читанням газети за один пенні. Кілька дівчат та один молодик у протилежному кінці вагона визнали своє приміщення достатньо просторим для гри в м’яч. Вони кидали його туди й сюди з такими довгими трелями сміху, що їх можна було вимірювати милями, адже веселі гравці несвідомо мчали вперед швидше за політ м’яча, залишаючи за собою розсипи власного сміху та закінчуючи гру вже не під тим небом, під яким її розпочали. Хлопчики з яблуками, пиріжками та цукерками, які нагадували Гепсибі про покинуту нею крамничку, стовбичили перед вагонами за будь-якої хвилинної зупинки потяга, квапливо продавали свої товари пасажирам або раптом припиняли торгівлю, щоб ривок потяга не захопив їх разом із крамом. Нові мандрівники невпинно прибували. Кількість старих знайомців (у цьому швидкому потоці знайомства швидко стають старими) постійно зменшувалася. Тут і там посеред суєти й гомону хтось засинав. Сон, гра, справи, важливе чи легке читання та загальне неминуче прагнення вперед — що ж це таке, якщо не саме життя?

Кліффорд, з натурою, ніжною від природи, був цілком збентежений. Він, наче губка, поглинав усе, що відбувалося навколо нього, і повертав його більш жвавим, ніж одержав. Гепсиба навпаки — почувалася тут ще далі від людського роду, ніж у своєму ув’язненні, яке допіру покинула.

— Ти не почуваєшся щасливою, Гепсибо? — сказав їй тихцем Кліффорд з інтонацією, яка означала докір. — Ти все ще думаєш про той сумний будинок і про двоюрідного брата Джеффрі, — він сіпнувся, проказавши це ім’я, — який сидить там сам один? Послухай мене: наслідуй мій приклад і забудь про все це. Ми тепер, Гепсибо, серед життя! У юрбі таких самих істот! Тож будьмо обоє щасливими! Такими щасливими, як отой молодик і його подруга зі своєю грою в м’яч!

«Щасливими, — думала Гепсиба, з гіркотою відчувши у своїх грудях серце, обтяжене тяжким холодним горем. — Щасливими! Та він схиблений, і якби я цілком прокинулася, то збожеволіла б також».

Якщо одна нерухома ідея є шаленством, то Гепсиба була неподалік від нього. Її притомні уявлення під час подорожі залізницею були такі самі, якби вона весь цей час їздила з братом туди-сюди вулицею Пінчонів. Перед ними миготіли милі за милями розмаїтих картин, але для неї не було іншої, крім семи старих башточок із вкритим мохом дахом, із дикими заростями на одному з кутів, із вікном крамнички, з покупцями, які відчиняють двері та смикають за дзвінок, що за всієї різкості свого брязкання не будить суддю Пінчона. Цей старий, похмурий будинок пролинав перед нею всюди зі швидкістю, що перевершувала політ вагонів, і флегматично спускався на будь-якому місці, куди тільки вона не погляне. Розум Гепсиби був надто негнучким, він не міг приймати нових вражень так швидко, як розум Кліффорда. А той був обдарований, так би мовити, кри- латою натурою; вона ж навпаки — належала до натур приземлених і навряд чи могла прожити довго, бувши вирваною з коренем зі свого буденного ґрунту. Тому й сталося так, що стосунки, які були досі між братом і сестрою, змінилися. Вдома вона була його берегинею та керівницею; тут Кліффорд заступив її місце і, либонь, тямив усе, що стосувалося їхнього нового становища, з особливою швидкістю розуму. Він раптом вийшов зі свого дитячого стану й набув мужності й розумової сили або принаймні перейшов у такий стан, що їх нагадував, хоч він у будь-якому разі був болісним і минущим.

Кондуктор спитав у них квитки, і Кліффорд, який узяв на себе обов’язки розпоряджатися гаманцем, подав йому банківський білет, помітивши, що так робили інші.

— За вашу леді та за вас? — поцікавився кондуктор. — А як далеко?

— Так далеко, як тільки нам пощастить, — відповів Кліффорд. — Про це нема чого турбуватися. Ми їдемо просто для насолоди.

— Ви обрали для цього дивну погоду, сер! — завважив один літній пан із гострими очима на другому боці вагона, зиркаючи на Кліффорда та його супутницю з особливою цікавістю. — На мою думку, найкраще проведення часу в такий дощ можна знайти у себе вдома перед вогнем коминка.

— Не можу з вами погодитися цілком, — відповів Кліффорд, чемно вклоняючись літньому джентльменові й ухопившись за нитку розмови, яку той йому подав. — Мені здається, навпаки, що це дивовижний винахід — залізниця із вдосконаленнями щодо швидкості та зручності їзди. Мені здається, що вона призначена вивезти геть старовинні застарілі ідеї домашнього вогнища й замінити їх чимось кращим.

— В ім’я здорового глузду, — буркнув старий джентльмен, — що може бути для людини кращим за її кімнату й коминок?

— Ці речі зовсім не мають тієї гідності, яку їм приписують, — відповів Кліффорд. — Мені здається, що наші дивовижно посилені зручності переїзду з місця на місце, що все ще зростають, прагнуть того, щоб знову привести нас до кочового життя. Знаєте, сер, ви ж не могли не побачити цього з власного досвіду, що будь-який людський прогрес укладений в одному колі, або, вживаючи точніший і кращий вираз, спинається спіраллю вгору. Коли ми уявляємо, що прагнемо просто вперед і на кожному кроці досягаємо нового стану справ, то по суті повертаємося тільки до того, що давно було випробуване й забуте, а тепер вважаємо його більш одухотвореним і зведеним до свого ідеалу. Минуле є лише натяком на майбутнє. Докладемо тепер цю істину до предмета, про який міркуємо. У ранні епохи люди жили в тимчасових хижах або наметах із деревних гілок, які будувалися так само легко, як пташині гнізда, серед красивих і рясних плодами та тваринами місць. Це життя мало принадність, що цілком зникла відтоді, коли людина стала жити інакше. Настав тяжкий і мізерний час, людина мучилася у своїх переходах пустелями, у добуванні засобів до життя й різноманітних поневіряннях. Проте, сходячи нашою спіраллю догори, ми уникаємо всього цього. Наші залізниці — якби тільки їхній свист зробити музичним і знищити цей стукіт та брязкіт — реально становлять найбільше добро, яке тільки принесло нам це століття. Вони надали нам крил, знищують піт і пилюку мандрівки, одухотворюють подорож. Якщо перехід із місця на місце такий зручний, то що змусить людину залишатися на місці? Навіщо тепер будувати таке житло, яке не можна взяти із собою? Навіщо замикати себе на все життя в цегляних або в старих, поточених хробаками, зроблених із колод стінах, якщо можна зручно жити скрізь, де краса й користь становлять для нього житло?

Обличчя Кліффорда пашіло, коли він розвивав цю теорію; юнацький характер пробивався з глибини його душі назовні й перетворював зморшкувату та бліду оболонку старості — на прозору маску. Веселі гравці облишили свій м’яч та витріщалися на дідугана з подивом. Можливо, вони в душі вважали, що, коли ще не посивіло волосся цього напівзруйнованого життям чоловіка, а на його обличчі не пролягли зморшки, він залишив відбиток своєї зовнішності в серці не однієї жінки. Та, на жаль, ці жіночі очі не бачили його обличчя, коли воно було чудовим.

— Не можу назвати це вдосконаленим порядком речей, — сказав новий знайомець Кліффорда, — щоб мати можливість жити скрізь і ніде.

— Невже? — вигукнув Кліффорд із незвичайною енергійністю. — Мені здається так само ясним, як і сонячне сяйво, що ці пов’язані вапном купи цегли та каменю або згуртовані маси важких колод, які люди називають своїми будинками та рідними куточками, є каменем спотикання на шляху людського щастя й удосконалення. Для душі потрібне відкрите повітря, потрібні його широкий потік і часті зміни. Болючі впливи в нескінченній різноманітності прагнуть придушити людські серця та затьмарити наше домашнє життя. Немає більш хворого повітря, як у якомусь старому будинку, де воно отруєне одним якимсь покійним предком або родичем. Кажу це з власного досвіду. У моїх родинних спогадах є будинок — одне із цих обійсть зі загостреним догори дахом (на якому є сім гострих башточок), із цим висуненим уперед горішнім поверхом, які вам, певна річ, доводилося бачити в наших старовинних містах, — закіптюжений, осілий, застарілий, справжня стара в’язниця, з одним арковим вікном над входом, із невеликими дверима крамнички збоку та розлогим меланхолійним в’язом перед ним. Щоразу, сер, коли мої думки звертаються до цього семишпильного будинку, мені уявляється образ літнього чоловіка з бездоганно суворою зовнішністю, який сидить у дубовому фотелі. Мерця, кам’яно-мертвого, з огидною цівкою крові на білому комірі та на манішці. Мертвого, але з розплющеними очима. Він заражає весь будинок у моєму спогаді! Я ніколи не міг би бути щасливим у ньому, а також насолоджуватися тим, що Господь мені послав!

Його обличчя затьмарилося, ніби холодна старість у короткий час промайнула рисами стариганя й залишила на них свої спустошливі сліди.

— Ніколи, сер, — повторив він, — ніколи я не міг би дихати в ньому на повні груди!

— Не можу второпати, — промовив літній джентльмен, вдивляючись у співбесідника пильно і з певним переляком, — не можу осягнути, як у вашій голові сформувалася така думка!

— Звісно, не можете, — відгукнувся Кліффорд. — Для мене було б найбільшим полегшенням, якби цей будинок був зруйнований або спалений і щоб місце, на якому він стояв, заросло найгустішою травою. Я б хотів ніколи його вже не бачити, прецінь чим більше від нього віддаляюся, тим більше відчуваю в собі радість, молоду свіжість, биття серця, рух розуму — словом, тим жвавіше молодість, моя молодість, повертається до мене. Не далі, як сьогодні вранці, я був старим. Пригадую, як споглядав у дзеркало й дивувався своєму сивому волоссю, і глибоким зморшкам на чолі, і борознам уздовж моїх щік. Усе минуло надто рано, не можу цього витримати! Старість не мала права підходити до мене! Я ще не жив! Але чи здаюся старим тепер? Якщо здаюся, то мій вигляд дуже оманливий, адже відтоді як мій розум звільнився від жахливого тягаря, почуваюся в щасливій порі моєї молодості — світло й мої найкращі роки ще попереду!

— Вірю, що ви це можете відчувати, — погодився літній джентльмен у певному сум’ятті, жадаючи ухилитися від загальної уваги, яку до них обох привернула захоплена промова Кліффорда. — Бажаю вам цього від щирого серця.

— Заради Бога, милий Кліффорде, стули пельку! — шепотіла його сестра. — Вони вважають тебе причинним.

— Замовкни сама, Гепсибо! — обурився її брат. — Яка мені справа до того, що вони думають? Я не божевільний. Уперше за тридцять років мій розум пробився крізь свою кору й знайшов собі вихід. Я мушу й хочу базікати!

Він знову звернувся до літнього джентльмена й відновив бесіду.

— Авжеж, милостивий пане, — промовив він, — часто людина будує великий похмурий будинок для того, щоб померти в ньому та щоб його потомство бідувало в цьому обійсті. Він кладе свій труп під його зрубом, вішає свій портрет на стіні, обернувши себе в такий спосіб на злу долю для майбутніх мешканців, сподіваючись, що його далеке потомство буде в ньому процвітати! Я не марю, ні! Такий будинок досі стоїть перед моїми очима!

— Проте ви, сер, — зронив літній джентльмен, бажаючи якось урвати розмову, — не винні, що жили в ньому. Ви дуже дивний чоловік, сер! — додав він, вирячивши на нього очі, ніби хотів просвердлити ними Кліффорда наскрізь. — Я вас не розумію!

— Це мене дивує! — вигукнув Кліффорд, усміхаючись. — А тим часом я такий прозорий, як вода в криниці Моулів. Послухай, Гепсибо, ми залетіли достатньо далеко за один сеанс. Нам треба відпочити, як роблять птахи. Опустимося на найближчу гілку та порадимося, куди летіти далі.

Так сталося, що в цей час потяг зупинився на якійсь самотній станції. Скориставшись короткою павзою, Кліффорд покинув вагон і потягнув за собою Гепсибу. Через хвилину потяг — з усім своїм внутрішнім життям, у якому Кліффорд становив найпомітніший предмет, — полетів знову, досягаючи нових і нових пунктів і за хвилину покидаючи їх. Світ відлетів від наших мандрівників. Вони з жахом проводжали його очима. Неподалік від станції стояла дерев’яна церква, почорніла від часу, в сумному стані руйнації, з розбитими вікнами, з великою розщелиною в головному корпусі будівлі та з колодою, що висунулась із чотирикутної покрівлі. Далі була сільська хатинка, збудована в старовинному смаку, так само поважна на вигляд, як і церква, з триярусною покрівлею, що круто спускалася до землі до висоти людського зросту. Вона, либонь, була безлюдною. Щоправда, біля входу лежали обрубки дерева, але з-поміж них уже виросла трава. Дрібні краплі дощу стали сіятися навскіс із неба; вітер не був потужним, але різким і сповненим холодної вологи.

Кліффорд весь тремтів із голови до ніг. Дике запалення його духу, що так легко породжувало думки, фантазії і дивний дар слова, що змушувало його промовляти з простої потреби вилити кипучий потік ідей, вивітрилося. Сильне збурення почуттів викликало в ньому енергію та жвавість, та коли їхній вплив припинився, старигань почав повертатися до свого колишнього стану.

— Тепер ти бери на себе всі турботи, Гепсибо! — промовив він неясною та позбавленою музики вимовою. — Розпоряджайся мною, як хочеш.

Гепсиба схилила коліна на церковному майданчику, якого вони тепер дісталися, і підняла складені долоні до неба. Сіра, важка маса хмар затуляла його, але ця година не могла бути годиною зневіри: вона бачила за цими хмарами небо та Всемогутнього отця, який спостерігав за ними на землі.

— О Боже! — промовила бліда, висхла Гепсиба, а потім помовчала хвилину, щоб обміркувати, за що їй треба молитися. — О Боже, Отче наш! Хіба ж ми не твої діти? Зглянься над нами!

Розділ XVIII. Повернення до Пінчона

Коли родичі судді Пінчона квапливо давали драла, він так само сидів у старій вітальні Гепсиби. Наша історія, що заблукала, як сова в денному світлі, мала тепер повернутися у своє похмуре дупло, у Будинок із сімома башточками, і зосередитися на судді Пінчоні.

Він не змінив своєї пози. Не ворухнув ні рукою, ні ногою й не відвів своїх очей від вікна відтоді, як Гепсиба й Кліффорд, проскрипівши востаннє вздовж старих коридорів, вийшли на вулицю й старанно замкнули за собою вхідні двері. Він тримав у лівій руці годинник, і так стиснув його пальцями, що циферблата не було видно. Ви чуєте цокання його годинника, проте дихання судді Пінчона не чуєте зовсім.

Проте дивно, що джентльмен, який стурбований справами й відомий своєю ретельністю, засидівся у старому порожньому будинку, який він, мабуть, зроду не любив відвідувати. Цього дня він мав зробити багато справ. По-перше, побачитися з Кліффордом. За розрахунком судді, на це потрібно було пів години; та, зважаючи на те, що він спершу мав перебалакати з Гепсибою, яка, як жінка, не могла не уникнути безлічі слів щодо кожної найменшої думки, краще було спланувати на це годину. Пів години? А тим часом він сидить уже дві години за власним хронометром. Час ніби раптово зупинив свій хід.

Невже він забув про всі свої справи на цей день? Скінчивши справу з Кліффордом, суддя мав намір побачитися з маклером, який обіцяв надати йому можливість позичити невелику, не прилаштовану суму в кілька тисяч фунтів під добрі відсотки, потім через пів години встигнути на аукціон, де мали продавати ділянку землі, що прилягала колись до Будинку із сімома башточками — частину власності старого чаклуна Моула. Потім він хотів купити коня, яким намріявся сам правити в кабріолеті, і якби встиг це зробити, то відвідав би ще одне товариство, назву якого, проте, він забув через безліч своїх турбот. Звідти планував заїхати на оглядини надмогильного пам’ятника містрис Пінчон, бо дізнався від муляра, що його лицьовий мармуровий бік обвалився і сам камінь був готовий розпастися надвоє. «Вона була гідною жінкою, — думав суддя, — попри свою знервованість». Тож він не поскупиться, щоб замовити для неї ще один пам’ятник. Наступною справою було виписати для свого саду найкращі й дуже рідкісні фруктові дерева. Потім мав відбутися обід із друзями по партії, на якому планували вирішити одне дуже важливе питання. А ще потім суддя мав намір покликати до себе вдову одного приятеля зі своїх молодих років, яка потерпала від крайньої бідності. Утім, чоловік міг це зробити або не зробити, зважаючи на те, залишиться в нього кілька вільних хвилин часу чи ні.

Залишається усього десять хвилин до обіду, який був дуже важливим. Недарма на нього з’їхалися найвпливовіші політики з усього штату. Вони зібралися в будинку одного з друзів, теж видатного політика, для вирішення важливого питання: кого призначити кандидатом у губернатори на майбутніх виборах.

Проте вже запізно. Гості вирішили призначити такого кандидата без судді. Та якби наш приятель з’явився зараз між ними зі своїми широко розплющеними очима, дикими й водночас нерухомими, його страшний вигляд в одну мить позбавив би їх веселощів. Дивно було б Пінчону також з’явитися до обіду, завжди такому уважному до охайності свого костюма, з цією червоною плямою на манішці.

День загублений для Пінчона! Либонь, він підійметься завтра вдосвіта? Завтра! Завтра! Але чи настане для нього це завтра?

Тим часом сутінки темніють у кутках кімнати, форми масивних меблів стають важчими й спершу позначаються лише помітніше в загальному своєму контурі, потім ніби розширюються й втрачають ясність своїх обрисів у сірому відтінку сутінків, який помалу опановує різні предмети й постать, що сидить між ними. Ця темрява проникає не ззовні; вона таїлася тут весь день і тепер, дочекавшись свого неминучого часу, поширилася по всьому будинку. Щоправда, обличчя судді, суворе й дивно бліде, не хоче зникнути на частині всього видимого. Уже зовсім стемніло, а воно ще трохи помітне з боку вікна. Риси цілком стерлися, залишилася сама блідість. Нарешті вже не видно жодного вікна, жодного обличчя. Непроглядна, безмежна темрява все знищила. Куди ж подівся наш світ? Він зруйнувався, зник із нашого поля зору, і ми посеред хаосу чуємо тільки свист і завивання безпритульного вітру там, де він колись був.

Невже не чути інших звуків? Ні, чути, та ще які жахливі, а саме: цокання годинника, який суддя тримає в руці відтоді, як Гепсиба пішла кликати Кліффорда. Ці маленькі, спокійні удари пульсу часу, що ніколи не зупиняються, повторювалися з ретельною регулярністю в заціпенілій руці судді Пінчона, справляли жах, якого не викликало за цих обставин ніщо інше.

Як завиває вітер! Цієї ночі він особливо розгулявся по будинку, зробивши його справжнім інструментом для своєї дикої музики. Загалом ці старі дерев’яні оселі становлять напрочуд чутливі інструменти під повітряними руками цього природного артиста. Кожна щілина на горищі, кожна рама, кожні нещільно зачинені двері мають свою особливу ноту, не кажучи вже про ті глухі звуки, які видають покручені ребра старої будівлі, коли вітер ударить усією своєю масою в його застарілі боки. Та погляньте, як дивно освітилася зникла кімната зі своїм мешканцем променями місяця, що вийшов на смугу неба, очищену від хмар. Ці промені освітлюють бліді, нерухомі риси його обличчя й сяють на годиннику. Циферблата не видно під рукою того, хто його тримає, та міський годинник пробив уже північ.

Для людини з таким потужним розумом, як у судді, північ такий самий час, як і відповідна йому дванадцята година полудня. Тому його волосся залишиться нерухомим, хоча б і спали йому на гадку історії, які розповідали про цю саму кімнату в часи, коли навколо коминку розставляли лавочки, сидячи на яких, старигани копирсалися в погаслому попелі минулого й вигрібали з нього перекази, як яскраве вугілля.

Щоправда, ці історії такі безглузді, що не налякали б навіть дитину. Який, приміром, сенс, яка ідея полягає в дивній казці, що ніби опівночі всі Пінчони збиралися в цій кімнаті? І навіщо? Для того, щоб побачити, чи на своєму місці висить портрет їхнього пращура на стіні згідно з його заповітом! Чи варто для цього небіжчикам вставати зі своїх могил?

Нам хочеться трохи поміркувати над цією ідеєю. Історії про примар навряд чи можуть розповідати тепер серйозно. Родинні збори покійних Пінчонів, на нашу думку, мали збиратися в такому порядку.

Спершу мав з’являтися сам предок, у своєму чорному плащі, у шапці, що нагадує вежу, підперезаний шкіряним паском, на якому висить шпага зі сталевим руків’ям; у його руці довга патериця, які старі джентльмени в давні часи носили як ознаку своєї гідності, так і для підтримки власної персони. Він дивиться на портрет. Той залишився неторканим. Він висить на тому самому місці, де був повішений за життя полковника. Погляньте: похмурий дідуган простяг руку й мацає раму. Вона нерухома. На його обличчі вираз сильного невдоволення. Старий полковник невдоволений нерухомістю рами. Це дуже помітно в сяйві місяця, яке засвідчує не тільки його похмурі риси, а й освітлює частину стіни, де висить портрет. Щось дуже засмутило предка Пінчонів; він відійшов убік, сердито похитуючи головою.

Услід за ним з’являються інші Пінчони, в якихось шести чи семи поколіннях, штовхаючи одне одного, щоб дістатися до портрета. Ми бачимо людей похилого віку й зовсім стареньких, бачимо духовну особу з пуританською стриманістю в одязі та виразі обличчя, офіцера старої французької армії в червоному мундирі. Ось з’явився і Пінчон, який торгував у крамничці сто років тому, з мереживами, відгорнутими на рукави; а ось у перуці та парчевому каптані джентльмен із легенди дагеротипіста з чарівною та задумливою Алісою, яка встала зі своєї труни, не зберігши жодних слідів того, що з нею сталося. Усі вони мацають раму портрета. Чого шукають усі ці привиди? Мати підіймає до портрета свою дитину, щоб і вона обмацала раму своїми крихітними рученятами. Вочевидь у цьому портреті схована якась таємниця, що порушує могильний спокій Пінчонів.

Тим часом в одному закутку видніється постать літнього чоловіка в шкіряній куртці і таких самих штанах, із теслярським аршином, що стирчить із кишені. Він вказує пальцем на бородатого полковника та його потомство, киваючи й корчачи страшні гримаси.

Давши свободу своїй фантазії, ми вже не можемо ні втримати її, ні обмежити. Ось помічаємо серед примар ще одну постать, досі небачену. Це молодик, одягнений за сучасною нам модою в чорний фрак мало не до підлоги та в сірі вузькі панталони. На його грудях — майстерно зроблений ланцюжок, а в руці — тоненька паличка з китового вуса зі срібним вершечком. Якби ми зустріли його світлої днини, то впізнали б у ній молодого Джеффрі Пінчона, єдиного сина судді, який останні два роки вештався чужими краями. Якщо він живий, то яким чином могла з’явитися тут його тінь? Якщо ж помер, то яке це нещастя! Кому дістанеться тепер спадкова власність Пінчонів разом із величезним статком, набутим батьком молодика? Бідолашному, схибленому Кліффорду, сухорлявій Гепсибі й маленькій селянці Фібі!

Проте на нас чекає ще одне видовище. Чи вірити нам своїм очам? На сцені з’являється гладкий літній джентльмен. Він має вигляд сановитого чоловіка, носить чорний фрак і чорні панталони широкого крою, а вирізняється ще й незвичайною чистотою у своєму одязі, якщо не завважити на його білому комірці та на грудях сорочки великі криваві плями. Це суддя чи ні? Як це може бути суддя Пінчон? Ми розрізняємо його обриси в дубовому фотелі, так ясно, як тільки дозволяє нам мерехтливе сяйво місяця, що пробивається крізь гілля. Та хай чиїм буде цей привид, ось він наближається до портрета, хапається за раму, намагається зазирнути за неї й повертається з так само насупленими бровами, як і предок Пінчонів.

Фантастична сцена, намальована нами, аж ніяк не повинна вважатися справжньою частиною нашої розповіді. Цю гру нашої уяви спричинило місячне сяйво, що танцює разом із тінню і відбивається в дзеркалі, яке, як ви знаєте, завжди є видозміною вікна чи дверей у світі мрій. Ми, однак, маємо повернутися від своїх мрійливих споглядань до того, хто сидить у фотелі. Дикі пориви вітру надали нашим почуттям дивної бентеги, проте не змогли відвернути їх від центру, до якого вони безперечно прагнуть. Суддя сидить нерухомо. Невже він уже ніколи не ворухнеться? Та якби він поворухнувся, ми б схибнулися. Його нерухомість ще дужче помітна завдяки безстрашності маленької миші, яка сидить на задніх лапках у місячному сяйві біля ноги судді Пінчона та, здається, розмірковує чи не дістатися їй його коліна. Але що ж злякало спритну маленьку мишку? Це обличчя старої кішки, яка зазирає у вікно з протилежного боку. Ця кішка має дуже неприємну фізію. Чи це ще кішка, що підстерігає мишу? Якби ж нам скинути її з віконця!

Завдяки Богові ніч дуже скоро минеться! Місячні промені не мають уже такого сріблястого блиску й не відокремлюються вже так різко від чорноти тіні, яку вони освітлювали. Тепер вони стали блідими, а тінь позбулася чорної барви й набула сірої. Поривчастий вітер заспокоївся. Котра година? А! Годинник нарешті зупинився, бо суддя не накрутив його як зазвичай о десятій годині вечора, коли залишалося близько пів години до його щоденного відходу до сну. Таке траплялося один раз на п’ять років. Але величезний годинник — світ! — не припиняє свій відлік. Страшна ніч поступається місцем свіжому, прозорому, безхмарному ранку.

Благословенне сяйво! Вранішні промені сонця пробиваються крізь гілки дерев і не забаряться засяяти на вашому обличчі. Ось муха — одна зі звичайних домашніх мух, які неодмінно дзижчать на вікнах, — летить і сідає на чоло Пінчона, потім перелітає на підборіддя, потім повзе по носі до широко вирячених очей. Невже він не може прогнати муху? Невже чоловік, який учора мав стільки планів, тепер такий слабкий, що не може позбутися мухи?

Але що це? Пролунав дзвіночок у крамничку дріб’язків. Після важких годин, через які ми провели свою розповідь, приємно переконатися в тому, що ще є на світі живі люди, і що навіть цей старий, порожній будинок перебуває в деякому контакті. Ми відразу починаємо дихати вільніше, вийшовши з кімнати, де сидить суддя, на вулицю, що пролягає перед Будинком із сімома башточками.

Розділ XIX. Алісині букетики

Після п’яти днів шквальних дощів настав нарешті день, що обіцяв винагородити містян за всі прикрощі, яких вони зазнали, потерпаючи від негоди. Дядько Веннер піднявся раніше за всіх сусідів і штовхав вулицею Пінчонів свою тачку, збираючи залишки чогось їстівного в господинь і куховарок для поживи своїй свинці, яка почувалася неабияк комфортно завдяки цій добровільній контрибуції. Господáрка панни Гепсиби значно покращилася з часу поселення в будинку Кліффорда, і дядько Веннер був дуже здивований, не знайшовши, попри своє очікування, глиняного горщика з недоїдками, який зазвичай ставили для нього біля задніх дверей Будинку із сімома башточками.

Коли він, повертаючись, розмірковував, що б це означало, і зачиняв за собою хвіртку, її скрип почув мешканець північного шпиля.

— Доброго ранку, дядьку Веннере! — привітався дагеротипіст, визирнувши з вікна. — А що, ще ніхто не підвівся?

— Не видно ні душі, — відповів Веннер. — Та це й не дивно. Ще не минуло й пів години після сходу сонця. Однак я дуже радий, що побачив вас, пане Гоулґрейв! На тому боці будинку панує якась дивна порожнеча, ніби там тепер немає жодної живої людини. Передня частина будинку має набагато веселіший вигляд, і квіти Аліси чудово розпустилися після дощу. Якби я був молодшим, пане Гоулґрейв, то моя кохана приколола б до своїх грудей одну з цих квіток, хоч би я ризикував зламати собі карк. А чи не розбудив вас сьогодні вночі вітер?

— Розбудив, дядьку Веннере, — відповів дагеротипіст, сміючись. — Якби я вірив у примар — а, втім, і сам не знаю, вірю в них чи ні, — то я б виснував, що всі колишні Пінчони припхалися на бенкет у нижніх кімнатах, особливо на половині панни Гепсиби. Проте тепер там знову все тихо.

— Тож не дивно панні Гепсибі заспати після такої тривожної ночі, — визнав дядько Веннер. — А, можливо, суддя забрав сестру та брата з собою до села. Я бачив, як він заходив учора в крамничку.

— Коли саме? — поцікавився Гоулґрейв.

— Близько полудня, — відповів старий. — Так-так, це можливо. Тому моя тачка й залишилася без вантажу. Але я зайду знову обідньої пори, бо моя свинка так само любить обід, як і сніданок. Жодна трапеза й жодна страва не буває зайвою для моєї свинки. Бажаю вам приємного ранку. Атож, пане Гоулґрейве, якби я був таким молодим чоловіком, як ви, то зірвав би одну з Алісиних квіток і тримав би її у склянці до повернення Фібі.

— Я чув, — сказав дагеротипіст, ховаючись у вікні, — що вода джерела Моула найкраще надається для цих квітів.

Балачка на цьому урвалася, і дядько Веннер подався своїм шляхом. З пів години ніщо більше не порушувало тиші семи башточок; жоден відвідувач не зазирав у будинок, крім хлопчика — розповсюджувача газет, який, проходячи повз, кинув у крамничку примірник, бо Гепсиба останнім часом постійно його купувала. За якийсь час до крамнички заявилася гладка жінка, вона так квапилася щось придбати, що навіть спіткнулася на сходинці перед дверима. Її обличчя так пашіло, як жар від вогнища. Відвідувачка штовхнула двері, та вони не піддалися її зусиллям, вона повторила спробу з такою силою, що дзвіночок шалено задзеленчав по той бік дверей.

— Лісовик би вхопив цю стару дівку Пінчон! — бурмотіла сердита товстуха. — Відчинила крамничку й змушує чекати себе до полудня! Гадаю, це в неї означає поводитися по-джентльменськи! Та я або розбуркаю її милість, або виламаю двері!

Вона й справді заходилася штовхати двері, і дзвіночок, теж схильний до запальності, відповідав їй так різко, що його звук долетів до слуху мешканки будинку на протилежному боці вулиці. Відчинивши вікно, ця добра леді заявила нетерплячій покупчині:

— Ви не знайдете тут нікого, пані Ґеббінс.

— Але я хочу знайти хоч когось! — вигукнула містрис Ґеббінс, завдавши нової образи дзвіночку. — Мені потрібно пів фунта свинячого сала, щоб посмажити чудову камбалу на сніданок пану Ґеббінсу, і нехай собі панна Пінчон буде хоч тричі леді, але вона повинна відчинити двері й дати те, що мені потрібно!

— Але вислухайте мене, містрис Ґеббінс! — вела далі її співрозмовниця. — Вона зі своїм братом вирушила в село до свого кузена, судді Пінчона. У будинку тепер немає ні душі, крім цього молодика, дагеротипіста, який ночує в північному шпилі. Я бачила сама, як стара Гепсиба та Кліффорд виходили з дому вчора. Добрячі з них були ворони, нема чого сказати, на мокрих тротуарах, між підставленими під жолоби діжками! Запевняю, їх немає вдома.

— А звідки ви знаєте, що вони вирушили до судді? — не повірила містрис Ґеббінс. — Він же багатій, і в нього з панною Гепсибою нещодавно була сварка через те, що він не давав їй грошей на життя. Це й змусило її відкрити крамничку.

— Про це я добре знаю, — відповіла сусідка. — Та вони поїхали, це правда. І хто б, скажіть на милість, крім родича, прийняв би до себе в таку погоду цю сердиту стару панну й цього жахливого Кліффорда? Це вже так, будьте певні.

Містрис Ґеббінс пішла в іншу крамничку, не переставши, проте, сердитись на відсутність Гепсиби. Десь через пів години, а може, й довше біля будинку стояла така сама тиша, як і всередині. Утім, в’яз тихо хитав своїми розкішними гілками під поривами вітру, який ніде в іншому місці не був помітний. Рої комах весело роїлися під його густою тінню й іскрилися на сонці, випадково вириваючись із неї. Бабки вилітали десь із глибини навісу, а самотня маленька пташка з блідо-золотистим пір’ям опустилася на квіти Аліси.

Нарешті наш маленький знайомий Нед Гіґґінс з’явився на вулиці, прямуючи до школи, а оскільки за ці два тижні йому вперше поталанило стати власником кількох пенні, він аж ніяк не міг не зайти в крамничку Будинку із сімома башточками. Проте вона була замкнена. Він довго гупав у двері з наполегливістю дитини, якій конче потрібно добитися свого, але марно. Поза сумнівом, хлопчина плекав у душі думку про слона або, можливо, мав намір з’їсти крокодила. У відповідь на його зусилля дзвіночок інколи відгукувався помірним дзеленчанням, проте й близько не доходив до того роздратованого стану, в який його кидала гладка містрис Ґеббінс. Тримаючись за клямку дверей, хлопчик зазирнув у вікно крамнички й побачив крізь дірку у фіранці, що внутрішні двері, які вели в коридор, були зачинені.

— Панно Пінчон! — заволав хлопчик у вікно. — Мені потрібен слон!

Позаяк на багато разів повторений поклик не було відповіді, Нед почав втрачати терпець; невеликому серцю закипіти було недовго, і він, схопивши камінь, був уже готовий жбурнути ним у вікно, і вчинив би так неодмінно, якби один із перехожих не схопив його за руку.

— Що ти тут бешкетуєш, паничу? — запитав він.

— Мені потрібна стара Гепсиба, Фібі, або котрась із них! — пояснив Нед, схлипуючи. — Вони не хочуть відчиняти двері, і я не можу купити слона.

— Іди до школи, гультіпако! — порадив йому перехожий. — Тут за рогом є інша крамничка дріб’язків. Справді дивно, Діксі, — звернувся він до свого супутника, — що сталося з усіма цими Пінчонами? Сміт, власник стайні для приїжджих, мені казав, що суддя Пінчон учора залишив у нього свого коня, якого мав забрати по обіді, але й досі не з’являвся. А один зі слуг судді приїжджав сьогодні до міста дізнаватися, де він. Суддя, подейкують, один із тих людей, які не люблять змінювати своїх звичок чи ночувати деінде, окрім власного будинку.

— Не бійся, повернеться, нічого з ним не трапиться! — сказав Діксі. — А щодо панни Пінчон, то повір моєму слову, вона по вуха загрузла в боргах і ховається від кредиторів. Пригадуєш, я передбачав ще першого ранку, коли була відкрита крамничка, що її насуплені брови відвадять від неї покупців? Так і сталося.

— Я ніколи й не думав, щоб вона заробляла купу грошей, — завважив приятель Діксі. — Ця, брате, торгівля вроздріб — не для жінок. Моя дружина пробувала торгувати в крамничці дріб’язків, та п’ять доларів пустила за вітром.

— Гидка торгівля! — похитав головою Діксі. — Гидка!

Протягом ранку було здійснено ще кілька спроб поспілкуватися з мешканцями цього мовчазного та недоступного будинку. Зеленяр, пекар, різник один за одним з’являлися біля нього, намагалися відчинити двері й, схопивши облизня, сердито рушали до інших замовників, тихенько лаючи Гепсибу. Якби сторонній спостерігач цих сцен знав про жахливу таємницю, приховану всередині будинку, то був би вражений особливою модифікацією жаху, бачачи, як потік людського життя прагне проникнути в цю оселю смерті, як він кружляє, сяє і бавиться над глибиною, де залишилося мертве тіло, невидиме всім.

Незабаром після відвідин різника, який мав особливу причину сердитись на панну Гепсибу, бо вона замовила йому на ранок шматок телятини, а сама поїхала з дому, за рогом вулиці почулася музика. Помалу вона наближалася до Будинку із сімома башточками, зрідка замовкаючи. Нарешті галайстра дітей з’явилася з-за рогу, то рухаючись уперед, то зупиняючись відповідно до музики, яку було чути в її центрі. Діти були вільно пов’язані між собою легкими путами гармонії та захоплені нею, як бранці. Коли вони прийшли під тінь в’яза Пінчона, виявилося, що це був хлопчик- італієць зі своєю мавпою та ляльковою комедією, яку він колись грав під арковим вікном. Чарівне обличчя Фібі, а може, ще й щедра винагорода, кинута нею, залишилися в пам’яті мандрівного штукаря. Виразні риси хлопчика-італійця заграли радістю, коли він упізнав місце, де сталася ця невелика пригода в його мандрівному житті. Він увійшов на занедбане подвір’я, розмістився на ґанку головного входу будинку й, відсунувши шухляду, розпочав виставу. Кожен член його автоматичного товариства почав рухатися, згідно зі своїм покликанням. Мавпа, знявши свою шотландську шапку, кланялася й човгала дуже улесливо, пильнуючи, чи не кинуть із вікна мідну монетку; сам молодий чужинець, обертаючи ручку інструмента, теж зиркав на аркове вікно, чекаючи появи особи, яка зробить його музику ще живішою та приємнішою. Натовп дітей обступив його, двоє чи троє дітлахів стояли на ґанку, а один хлопчик сів на порозі. Тим часом катеринка заводила свою нескінченну пісню в гілках старого в’яза Пінчона.

— Я не чую в будинку жодного гамору, — сказав один хлопчик другому. — Мавпі нічого тут не дістанеться.

— Ні, хтось там є, — відповів його приятель, що сидів на порозі, — я чую, як хтось човгає.

Юний італієць тим часом раз по раз зиркав навскіс вгору, і здавалося, що його душевне хвилювання, втім, легке і сливе грайливе, передало певну принадність сухому, механічному процесу його музики. Цей мандрівний люд дуже чутливий до будь-якої справжньої доброти, хай то буде лише усмішка або тепле слово, яке їм доведеться упіймати на дорозі життя. Вони пам’ятають кожну дрібницю, бо вона на хвилину — на стільки часу, скільки пейзаж відбивається на мильному пухирці, — будує над безпритульною головою мандрівника щось подібне на житло. Тому хлопчина не був збентежений глибоким мовчанням, яке старий будинок протиставляв його інструменту. Він не припиняв свої мелодійні звернення та глипання на аркове вікно, сподіваючись, що його смагляве чужоземне обличчя незабаром осяє сонячний вигляд Фібі. Йому також не хотілося піти, не побачивши Кліффорда, чутливість якого, як і усмішка Фібі, була для нього чимось на кшталт сердечної розмови. Він повторював свою мелодію знову і знову, поки нарешті не набрид своїм слухачам, своїм лялькам у скриньці, а найбільше — мавпі. На його поклик відповідала тільки бабка з в’яза Пінчона.

— У цьому будинку немає дітей, — сказав один школяр. — Тут живуть лише стара леді й один дід. Ти нічого тут не отримаєш. Чому не йдеш далі?

— Дурень, навіщо ти йому це кажеш? — шепнув хлопчикові хитрий маленький янкі, якому подобалася не музика, а те, що він слухав її задарма. — Нехай собі грає скільки завгодно! Якщо тут ніхто йому не платить, а він грає, то це його вибір.

Італієць ще раз переграв усі свої пісні. Для звичайного спостерігача, який чув тільки музику, бачив сонячне світло на горішній половині дверей і не знав нічого про цей будинок, було б цікаво зачекати, чим нарешті обернеться впертість вуличного музиканта. Чи досягне він успіху у своєму домаганні? Чи відчиняться нарешті двері, і чи вивалиться з неї на свіже повітря рій веселих дітлахів, які стрибають, верещать і регочуть? І чи з’юрмиться навколо іграшкової скриньки, дивлячись із радісною цікавістю на ляльок, і чи кине кожен по мідній монеті цій довгохвостій мавпі?

Проте на нас, які знають, що відбувається в глибині будинку, так само, як і те, що діється зовні, це повторення веселих популярних пісень біля дверей будинку справляє страшне враження.

Жахливе було б насправді видовище, якби суддя Пінчон, який не дав би й фіги за найгармонійніші звуки скрипки Паганіні, з’явився у дверях у своїй закривавленій сорочці, з похмуро насупленими бровами на зблідлому обличчі, і прогнав геть чужоземного волоцюгу. Чи траплялося ще колись веселій музиці грати там, де зовсім не схильні до танців? Ще й як, і дуже часто. Цей контраст або змішання трагедії з комедією трапляється щодня, щогодини, щохвилини. Сумний, похмурий будинок, з якого втікало життя, і в якому засіла зловісна смерть, що похмуро супився на самоті, був емблемою багатьох людських сердець, які, попри своє горе, повинні вислуховувати галас і тріскотню мирської веселості, що панує навколо.

Італієць все ще давав свою виставу, коли повз Будинок із сімома башточками проходили двоє друзів, прямуючи на обід.

— Гей, брате! — сказав один із них. — Іди звідси кудись в інше місце зі своїми дурницями. Тут мешкає родина Пінчонів, і тепер вони у великому горі. Сьогодні їм не припаде до душі твоя музика. По всьому місту тлумачать, що закатрупили суддю Пінчона, якому належить цей будинок, і міський коронер іде сюди на слідство. Тож забирайся, брате, звідси геть.

Коли італієць підіймав на плечі свою ношу, то побачив на сходинці ґанку картку, яка весь ранок пролежала під уривком паперу, який заніс сюди вітер. Він підняв її і, побачивши напис олівцем, дав прочитати перехожому. Це була гравійована візитівка судді Пінчона, а на звороті він занотував перелік справ, які намірявся вчора здійснити. Імовірно, ця візитівка випала з кишені камізельки судді, коли він спершу намагався увійти до будинку крізь парадні двері. Пори на те, що дощ добряче її розмочив, напис зберігся доволі добре.

— Поглянь, Діксі! — вигукнув перехожий. — Це не зовсім стороння річ для судді Пінчона! Дивись, ось надруковане його ім’я, а ось це написано, гадаю, його рукою.

— Ходімо, брате, з нею до міського коронера! — запропонував Діксі. — Це, либонь, дасть йому ключ до справи. Не дивно, брате, — шепнув він своєму приятелю, — що суддя зайшов у ці двері й не вийшов звідси! У нього тут живе двоюрідний брат, який у давні часи влаштував одну таку штукенцію. А стара панна Пінчон загрузла в боргах за свою крамничку, і позаяк гаманець судді був достатньо товстий, а ще... у них, брате, у жилах тече погана кров! Склади все це докупи, тож щось і второпаєш...

— Тихіше, брате, тихіше! — шепнув другий. — Гадаю, це гріх казати першому-ліпшому про такі речі. Але я згоден із тобою, що нам краще віддати візитівку міському коронеру.

— Так-так! — кивнув Діксі. — Гаразд! Я завжди казав, що в насуплених бровах старої леді таїться щось лихе!

Унаслідок цього рішення чесні лобуряки спрямували свої кроки до житла міського коронера. Італієць також подався своїм шляхом, кинувши ще один погляд на арочне вікно. Щодо дітей, то вони всі раптом побігли геть від будинку, ніби за ними погнався якийсь велетень або лісовик, і, відбігши достатньо далеко, зупинилися так само раптово й одностайно, як і побігли. Їхні чуйні душі були сповнені невизначеного жаху від того, що почули.

Коли діти озирнулися здалеку на потворні шпилі й тінисті кути старого будинку, їм здалося, ніби над ним скупчився морок, якого не в змозі розігнати найяскравіше світло. Їм уявлялося, ніби Гепсиба супиться й погрожує їм пальцем одночасно з кількох вікон, а уявний Кліффорд, який (це дуже його засмутило б, якби дізнався) завжди наводив жах на цей маленький люд, стоїть позаду фантастичної Гепсиби у своєму вилинялому одязі й робить якісь зловісні знаки. Діти здатні краще за дорослих заражатися панічним страхом. Усю решту дня хлопці боязко швендяли манівцями, щоб тільки не проходити повз Будинок із сімома башточками, а сміливці збиралися натовпом і дуже спритно пробігали повз його страшні двері та вікна.

Минуло, ачей, трохи більше, ніж пів години після відходу італійця з його недоречною музикою, коли біля в’яза Пінчона зупинився диліжанс. Кондуктор зняв із даху диліжанса скриню, вузлик і картонне пуделко та поклав усе це біля дверей будинку. Зсередини диліжансу з’явився солом’яний капелюшок, а потім струнка постать молодої дівчини. Це була Фібі. Хоч вона не була вже такою грайливою, як на початку нашої історії, адже кілька тижнів діяльного душевного життя зробили її значно серйознішою й надали її поглядам особливу глибину, пропорційну серцю, яке почало здогадуватися про свою глибину, та все-таки дівчину осявало тихе, природне сяйво веселості. Вона не втратила свого дару змушувати все фантастичне в житті набувати рис реальності, однак ми тепер вважаємо небезпечним для всіх, навіть для Фібі, переступати поріг Будинку із сімома башточками. Чи достатньо в її натурі здорового духу для того, щоб прогнати з цього старого обійстя юрбу блідих привидів, які оселилися тут від часу її від’їзду? Чи вона теж стане безбарвною, хворобливою, сумною й потворною й перетвориться на нову примару, яка ковзатиме безгучно сходами та лякатиме дітей, які зупиняться навпроти вікон?

Принаймні ми радіємо, що можемо попередити позбавлену підозрілості молоду дівчину про те, що в цьому будинку не залишилося вже нічого людського, щоб зустріти її, крім хіба що постаті судді Пінчона, який усе ще займає старий дубовий фотель.

Фібі спершу спробувала відчинити двері крамнички, але ті не піддалися, тож біла фіранка, якою було затягнуте вікно, що становило горішню частину дверей, одразу повідомила їй, що в будинку трапилося щось незвичайне. Не вдаючись до нових зусиль, щоб увійти сюди, дівчина вирушила до великого порталу над арковим вікном. Від її поштовху двері не відчинилися, і дівчина постукала молотком. Їй відповідала луна спорожнілого будинку. Вона постукала ще й ще, а потім приклала вухо до дверей і почула або уявила, що почула, ніби Гепсиба вже підходить своїм обережним кроком скрипучими мостинами, щоб відчинити їй. Та за цими уявними звуками настало таке мертве мовчання, що Фібі запитала себе, чи не помилилася адресою, хоч будинок був їй добре знайомий.

У цю хвилину увагу панночки відвернув дитячий голос, що почувся на певній відстані. Голос називав дівчину на ім’я. Обернувшись, Фібі побачила Неда Гіґґінса, який стояв віддалік посеред вулиці. Хлопець тупав ногами, завзято хитав головою, робив обома руками благальні знаки й раптом заволав щосили:

— Не входьте, не входьте! Там щось страшне сталося! Не входьте, не входьте туди!

Та оскільки він не наважувався підійти ближче, Фібі подумала, що його під час відвідин крамнички налякала кузина Гепсиба. Проте Фібі все-таки відчула дужче, ніж раніше, яким мовчазним і недоступний став будинок тепер. Не полишаючи спроб проникнути в будинок, Фібі вирішила оглянути його зусібіч. Насамперед вона рушила до саду, де в таку ясну та теплу погоду сподівалася обов’язково знайти Кліффорда й, можливо, навіть саму Гепсибу в тіні альтанки. Тільки-но вона відчинила хвіртку в сад, родина курей напівприлетіла-напівприбігла до неї, тим часом як страшна стара кішка, що причаїлася під вікном кімнати, видерлася на підвіконня і в одну хвилину зникла з поля зору. Альтанка стояла порожньою, підлога, стіл і лавочки, що оточували її, все ще були мокрі й усіяні листям, що свідчило про минулу бурю. Рослинність у саду, здавалося, рішуче перейшла свої межі; бур’ян скористався відсутністю Фібі та тривалим дощем і заполонив усю площу між квітами та грядками. Джерело Моула вийшло зі своїх кам’яних берегів й утворило чималий ставок у кутку саду.

Фібі здалося, ніби жодна людська нога не торкалася цього ґрунту від дня її від’їзду. Вона знайшла свій гребінець в альтанці під столом, куди той, мабуть, упав, коли вона востаннє сиділа тут із Кліффордом. Фібі знала, що її родичі здатні ще й не на такі витівки, як замкнутися на кілька днів у будинку, що вони, далебі, зробили тепер. Попри ці міркування, її все одно не полишало відчуттям, що сталося щось лихе, і з побоюванням, яке її розум не міг ніяк пояснити, панночка підійшла до дверей, які зазвичай слугували для сполучення між будинком і садом. Ці двері були замкнені зсередини, як і двоє тих, в які дівчина вже намагалася ввійти. Вона, проте, постукала, і раптом, ніби всередині чекали цього сигналу, двері відчинилися — не широко, проте достатньо, щоб Фібі могла протиснутися всередину. Позаяк Гепсиба, щоб не показувати себе стороннім очам, завжди відчиняла двері в такий спосіб, Фібі не сумнівалася, що саме вона їх і відчинила. Тому, анітрохи не зволікаючи, переступила поріг. Тільки-но вона увійшла, двері за нею знову зачинилися.

Розділ XX. Едемська квітка

Перейшовши так раптово з яскравого денного світла в сутінки коридору, Фібі не відразу побачила, хто її впустив. Перш ніж її очі звикли до темряви, чиясь рука, наче безмовно вітаючись, твердо й водночас ніжно стисла долоню дівчини. Від цього рукостискання серце панночки затріпотіло незрозумілою для неї радістю. Її повели далі — не до вітальні, а в іншу, нежитлову кімнату, яка за старих часів була великою світлицею Будинку із сімома башточками. Сонячне сяйво рясно лилося в усі незавішені вікна цієї кімнати й падало на запилюжену підлогу. Фібі тепер чітко побачила, хоч це й не було вже для неї відкриттям після теплого потиску руки, що її впустив у будинок не Кліффорд чи Гепсиба, а Гоулґрейв. Не відбираючи своєї руки, вона пильно зазирнула в обличчя парубку, бо підсвідомо зрозуміла, що від нього доведеться почути щось незвичайне. Дівчина не передчувала чогось жахливого, проте була впевнена, що за її відсутності в будинку відбулася якась важлива переміна, тому з неспокоєм чекала на пояснення.

Дагеротипіст був блідішим за крейду; на його чолі застиг якийсь задумливий і суворий відбиток, що залишив глибокий рівчак між брів. Утім, усмішка парубка була сповнена тієї щирої теплоти та радості, яку Фібі завжди завважувала на його обличчі, хоч він і намагався прикривати новоанглійською обережністю все, що близько стосувалося його серця. Він мав вигляд людини, яка, розмірковуючи на самоті про якийсь жахливий предмет посеред дрімучого лісу чи безмежної пустелі, раптом упізнала знайомий образ найдорожчого товариша, який приносить із собою всі найкращі ідеї домашнього життя і тихий потік повсякденних справ. Попри це, коли він зібрався відповісти на запитання дівчини, усмішка зникла з обличчя молодика.

— Я не маю радіти вашому поверненню, Фібі, — промовив він, — ми зустрічаємося з вами в дивну й важку хвилину.

— Що трапилося? — вигукнула вона. — Чому спорожнів будинок? Де Гепсиба та Кліффорд?

— Пішли! Не можу навіть припустити, де вони! — відповів Гоулґрейв. — Ми вдома самі.

— Гепсиба та Кліффорд пішли! — заволала Фібі. — Чи це можливо? І навіщо ви привели мене до цієї кімнати замість вітальні Гепсиби? Ах, щось жахливе трапилося? Я хочу бачити!

— Ні, Фібі! — заперечив Гоулґрейв, зупиняючи її. — Я вас не обманюю: вони справді пішли, і я не знаю, куди саме. Жахлива подія сталася в самій оселі, але не з ними. Я впевнений, що вона не пов’язана з ними. Якщо я правильно збагнув ваш характер, Фібі, — вів він далі, не відводячи свій занепокоєний і водночас ніжний погляд від її очей, — то за всієї вашої фізичної слабкості, ви обдаровані дивовижною силою. Ви маєте здатність діяти серед таких обставин, які рішуче виходять із кола звичайних явищ.

— О, ні, я дуже слабка! — заперечила Фібі, тремтячи. — Проте скажіть мені нарешті, що сталося!

— Ви сильні! — стояв на своєму Гоулґрейві. — А маєте бути не тільки сильними, а й розсудливими в цю хвилину, бо я зовсім збився зі шляху й потребую ваших порад. Можливо, ви мені скажете, що я маю робити.

— Скажіть мені! Скажіть мені! — повторювала Фібі з трепетом. — Ця таємничість мене пригнічує! Скажіть хоч щось!

Молодик зволікав. Попри те, що він захоплювався здатністю Фібі розважливо діяти за будь-яких обставин, він усе ще не наважувався відкрити дівчині жахливу таємницю вчорашнього дня. Це для нього було все одно, що розмістити страшний образ смерті в безтурботному й веселому просторі перед домашнім коминком. Проте далі таїтися перед Фібі не мало сенсу, вона мала дізнатися істину.

— Фібі, — поцікавився він, — ви це пам’ятаєте?

І подав їй дагеротип — той самий, що показував їй у перше їхнє побачення в саду, і який так докладно передавав жорсткі та безжальні риси оригіналу.

— Що спільного має ця річ із Гепсибою та Кліффордом? — здивувалася Фібі, вважаючи, що Гоулґрейв у такий спосіб жартує з нею. — Це суддя Пінчон! Ви мені його вже показували.

— А ось те саме обличчя, зняте близько пів години тому, — сказав парубок, показуючи їй іншу мініатюру. — Я тільки-но закінчив портрет, як почув ваш стукіт у двері.

— Це мрець! — залементувала Фібі, бліднучи. — Суддя Пінчон гигнувся?

— Атож, тут це й показано, — відповів Гоулґрейв. — Він сидить у сусідній кімнаті. Суддя Пінчон врізав дуба, а Кліффорд і Гепсиба зникли. Більше нічого не знаю. Усе, що можна додати, лише здогади. Повертаючись до своєї кімнати вчора ввечері, я не помітив жодного світла ні у вітальні, ні в кімнаті Гепсиби, ні в Кліффорда, та й загалом жодного звуку, ніяких кроків не було чутно в оселі. Сьогодні вранці — та сама мертва тиша. Зі свого вікна я почув свідчення сусідки, що ваші родичі залишили будинок під час учорашньої бурі. До мене дійшла також чутка, що суддя також зник. Якесь особливе відчуття, якого не можу описати, невизначене відчуття якоїсь катастрофи чи чиєїсь смерті, змусило мене зайти до цієї частини будинку, де я й відкрив те, що ви бачите. Щоб отримати свідчення, що можуть стати в пригоді Кліффорду, і важливу пам’ятну річ для мене. Прецінь, Фібі, є деякі причини мого дивного зв’язку з долею цього чоловіка через спадщину. Тож я вжив заходи, які були в моєму розпорядженні, щоб зберегти цю мальовничу розповідь про смерть судді Пінчона.

Навіть попри хвилювання Фібі не могла не помітити спокою в словах і діях Гоулґрейва. Він, щоправда, відчував, мабуть, весь жах смерті судді, але прийняв цей факт тільки розумом, як подію, що мала статися неминуче, бо її можна було майже достеменно передбачити, проаналізувавши минуле цієї родини.

— Чому ви не відчинили дверей і не покликали свідків? — поцікавилася Фібі, сіпаючись. — Адже жахливо бути тут самому!

— Але Кліффорд! — вигукнув дагеротипіст. — Кліффорд і Гепсиба! Нам іще треба обміркувати, що можна зробити на їхню користь. Їхня втеча надає цій події найгіршого сенсу. А як легко пояснити все тим, хто їх знав! Вжахнувшись подібності смерті судді й смерті одного з колишніх Пінчонів, яка мала для Кліффорда такі сумні наслідки, вони не мали іншої ідеї, як тільки втікати з фатального місця. Які ж вони нещасні! Якби Гепсиба лише гучно заголосила, якби тільки Кліффорд відчинив двері й оголосив про смерть судді Пінчона, це була б подія для них дуже корисна за всього її жахіття. Якби смерть судді оцінили з мого погляду, то вона б відразу змила чорну пляму, що лежить, на думку суспільства, на Кліффорді.

— Яка ж користь може бути від того, що сталося? — не зрозуміла Фібі.

— Якщо цю справу розібрати ґрунтовно та пояснити належно, — відгукнувся дагеротипіст, — тоді стане зрозуміло, що суддя Пінчон не міг померти насильницькою смертю. Цей тип смерті повторювався не раз у його сім’ї; так часто вмирали люди його віку або в стані якоїсь розумової кризи, або, можливо, у нападі гніву. Пророцтво старого Моула, можливо, ґрунтувалося на знанні цієї фізичної особливості, що нерідко спостерігається в родині Пінчонів. Між смертю, що трапилася вчора, і смертю дядька Кліффорда, що сталася тридцять років тому, є дуже багато схожого. Щоправда, там знайшлися певні обставини, які, на думку більшості, засвідчили, що старого Джеффрі Пінчона вколошкав Кліффорд.

— Хто?! — вигукнула Фібі.

— А насправді чоловік, який сидить у тій кімнаті. Його власна смерть схожа в усьому на першу, крім обставин, здається: саме Провидіння покарало його за лиходійство й виявило невинність Кліффорда. Але втеча останнього все зруйнувала. Можливо, він сховався десь дуже близько. Якби ми тільки його знайшли, поки про смерть судді не дізналися всі, лиху ще можна було б запобігти.

— Нам не можна приховувати цю подію довше, — сказала Фібі. — Жахливо зберігати все у своєму серці! Кліффорд невинний. Сам Бог свідчить на його користь. Відчинімо двері й покличмо всіх сусідів.

— Ви маєте рацію, Фібі, — погодився Гоулґрейв. — Ви, безперечно, маєте рацію.

На противагу Фібі, яку лякала сама думка, що тут метушитимуться сторонні глядачі, а ця подія надовго порушить спокійний плин життя, він не відчував жаху. Молодик також не поспішав, подібно до Фібі, увійти якнайшвидше в межі буденності. Навпаки, реальний стан справ додавав йому якогось дикого задоволення: він зривав квітку небаченої краси, яка росте, як букетики Аліси, на сумному місці під поривами вітру. Це становище відокремлювало його з Фібі від решти світу й пов’язувало їх між собою винятковим знанням обставин таємничої смерті судді Пінчона. Таємниця, поки вона була таємницею, тримала їх у зачарованому колі, на самоті серед людей — у такому віддаленні від решти світу, ніби вони опинилися самі на острові посеред океану. Щойно секрет відкриється, води океану потечуть між ними, і вони опиняться на різних його берегах. Тим часом усе спричиняло до того, щоб молоді люди зблизилися між собою; вони були схожі на дітей, які рука до руки, притискаючись одне до одного, проходять темним коридором, населеним привидами. Образ жахливої смерті, що наповнював увесь будинок, тримав їх укупі у своїх крижаних руках.

Ці обставини прискорили в них розвиток сердешних почуттів, які не розцвіли б так швидко. Можливо, навіть Гоулґрейв навмисне намагався придушити їх у самому зародку.

— Чому ми зволікаємо? — запитала Фібі. — Цей секрет не дає мені вільно дихати. Відчинімо швидше двері!

— За все наше життя не станеться вже іншої подібної хвилини! — завважив Гоулґрейв. — Фібі, невже ми відчуваємо лише жах? І нічого більше? Невже ви не усвідомлюєте, так само як я, чогось особливого, того, що вимагає від нас незвичайної уваги?

— Мені видається гріхом, — відповіла панночка тремтячим голосом, — думати про радість саме зараз!

— Якби ви знали, що було зі мною до вашого приїзду! — вигукнув дагеротипіст. — Похмура, холодна, жалюгідна година! Присутність цього мертвого чоловіка накинула величезну чорну тінь на все видиме; він зробив світ, доступний моїй свідомості, сценою злочину й відплати, до того ж ще страшнішою, ніж сам злочин. Це почуття позбавило мене моєї юності. Я вже ніколи не сподівався повернутися до неї. Світ став для мене дивним, диким, злим, ворожим; моє минуле життя здавалося мені самотнім і тяжким, моє майбутнє здавалося моїй фантазії імлою, якій я мав надати якихось похмурих форм. Але, Фібі, ви переступили поріг цього будинку, і надія, сердечна теплота й радість повернулися до мене разом із вами. Похмура хвилина раптом стала променистою. Невже мені пропустити її, не промовивши ні слова. Я вас кохаю!

— Як ви можете кохати таку просту дівчину, як я? — здивувалася Фібі. — У вас так багато думок, яким я даремно намагалася б симпатизувати. А я... я також... у мене є свої прагнення, яким ви теж мало симпатизуватимете. Проте це ще нічого, а головне, я так мало маю нагод зробити вас щасливим.

— Ви для мене єдина можливість щастя, — запевнив її Гоулґрейв. — Я не матиму в нього віри, якщо тільки ви мені її не дасте.

— І потім, я боюся, — вела далі дівчина, наближаючись до парубка. — Ви змусите мене вийти з моєї спокійної колії. Змусите йти за вами шляхами, ще ніким не встановленими. Я не можу цього зробити. Це не в моїй натурі. Я впаду та загину!

— Ах, Фібі! — вигукнув Гоулґрейв із зітханням, крізь яке проривався мимовільний сміх. — Усе це буде цілком інакше, ніж ви собі уявляєте. Щаслива людина неодмінно укладає себе в рамки загальних понять. У мене є передчуття, що віднині мені призначено садити дерева, встановлювати огорожі, можливо, колись збудувати житло для наступного покоління — словом, відповідати законам і мирним звичаям суспільства. Ваша розсудливість буде набагато могутнішою за моє ексцентричне прагнення.

— Я цього не хочу! — емоційно відмовила панночка.

— Ви мене кохаєте? — запитав Гоулґрейв. — Якщо кохаєте іншого, то цей момент не поведе нас далі. Зупинімося на ньому й будемо задоволені. Ви мене кохаєте, Фібі?

— Ви читаєте в моєму серці, — відповіла вона, опустивши погляд. — Ви знаєте, що я вас кохаю.

Саме в цей час, сповнений сумнівів і жаху, відбулося зізнання. Молоді люди не відчували, щоб у світі панував сум. Мрець, що сидів так близько від них, був забутий...

— Слухайте! — раптом прошепотіла Фібі. — Хтось іде з вулиці до дверей!

— Зустріньмо відвідувачів! — сказав Гоулґрейв. — Імовірно, чутка про візит судді Пінчона та втечу Гепсиби з Кліффордом змусила поліцію прибути сюди. Нам тепер не залишається нічого більше, ніж негайно відчинити двері.

Та, на подив молодих людей, перш ніж вони досягли дверей, навіть до того, як вони вийшли з кімнати, в якій відбувалося їхнє побачення, вони почули чиїсь кроки в найближчому коридорі. Двері, які вони вважали замкненими на ключ, були відчинені зовні. Відлуння кроків не було, однак, таким різким, сміливим і рішучим, яким буває тоді, коли до будинку заходять люди, наділені владою. Ці звуки були слабкі, начебто ступав хтось украй знесилений, і разом із ними почувся гомін двох голосів, знайомих обом слухачам.

— Чи таке може бути? — прошепотів Гоулґрейв.

— Це вони! — відповіла Фібі. — Дяка Богу! Дяка Богу!

І, ніби в злагоді з шепотінням дівчини, чіткіше почувся голос Гепсиби:

— Дяка Богу, братику, ми вдома!

— Чудово! Аякже! Слава Богу! — відгукнувся Кліффорд. — Страшний у нас будинок, Гепсибо! Але ти добре зробила, що привела мене сюди. Стривай! Двері у вітальню відчинені. Я не можу пройти повз неї. Піду посиджу в альтанці, де я — о, яким давнім мені видається це після того, що сталося! — бував такий щасливий із маленькою Фібі.

Проте будинок зовсім не був такий страшний, як здавалося Кліффорду. Брат і сестра ступили ще кілька кроків і зупинилися на порозі, ніби не знаючи, що робити далі, коли назустріч їм вибігла Фібі. Побачивши її, Гепсиба заридала. Напружуючи всі свої сили, вона, рухаючись досі під тягарем горя й відповідальності, нарешті скинула його з плечей. Утім, ні! У неї бракувало енергії скинути з плечей свій тягар; вона лише перестала його підтримувати. Кліффорд виявився набагато дужчим.

— Це наша маленька Фібі! А, і Гоулґрейв із нею! — вигукнув він, кинувши на них делікатно-проникливий погляд, який супроводжувала прекрасна, ніжна, меланхолійна усмішка. — Я думав про вас обох, коли ми прошкували вулицею й коли побачив на даху квіти Аліси, що розпустилися. Так і в цьому старому, похмурому будинку розквітла сьогодні чарівна квітка!

Розділ XXI. Від’їзд

Раптова смерть такої особи, як Джеффрі Пінчон, викликала сенсацію, принаймні в колі, найближчому до небіжчика. Новина була в центрі загальної уваги чи не два тижні.

Варто, втім, завважити, що з усіх подій, які становлять біографію цієї особи (пригод, безумовно, важливих), навряд чи була хоч одна, з якою світ так швидко змирився б, як його смерть. Спочатку здавалося, що незвичайний характер смерті судді мав привернути до нього більше уваги суспільства. Та коли вища міська влада визнала, що ця подія сталася природним чином і що, крім певних неважливих обставин, ця смерть не мала в собі нічого незвичайного, публіка з блискавичною швидкістю змогла забути, що суддя взагалі існував на світі. Словом, суддя став застарілим предметом розмов іще раніше, ніж половина газет встигла оздобити свої шпальти чорною смужкою й розсипатися в похвалах покійнику.

Водночас прихований потік приватних чуток непомітно продирався до місць, які суддя Пінчон відвідував під час свого життя. Не соромлячись пристойності, ці чутки трактували долю Пінчона прямо. Дивна річ, як часто смерть людини, мабуть, пропонує людям найправильнішу ідею про її характер, ніж та, яку пропонував він сам. Смерть є таким незаперечним фактом, що заперечує будь-яку фальшивість, це — пробний камінь, який доводить справжність золота та відкидає нешляхетні метали. Якби небіжчик повернувся до живих через тиждень після своєї смерті, то, хай ким він був, однаково знайшов би себе на вищому чи нижчому ступені суспільної оцінки, ніж та, яку мав за життя. Проте підозрілі плітки, про які йдеться, належали до епохи, віддаленої не менш ніж на тридцять чи сорок років, а саме до епохи уяви, що згадала про дядька покійного Пінчона. Думка медиків щодо його власної нещодавньої смерті майже цілком спростувала припущення, що в першому випадку було скоєне вбивство. Крім того, деякі обставини беззаперечно довели, що хтось заходив до кабінету старого Джеффрі Пінчона в саму хвилину його смерті або незадовго до цього. Його письмовий стіл і висувні шухляди в кімнаті, що поєднувалася з його спальнею, були спустошені, гроші та коштовні речі зникли, на білизні стариганя знайшли кривавий відбиток руки, і силою доказів, що ґрунтуються на висновках, Кліффорд, який тоді жив із дядьком у Будинку із сімома башточками, був звинувачений у крадіжці та вбивстві.

За твердженням багатьох людей, суддя Пінчон, як ми й представили його у своєму оповіданні, був замолоду ще тим гульвісою. Грубі інстинкти розвинулися в ньому раніше за розумові здібності та силу характеру, якими він згодом вирізнявся. Жевжик вів розпусне життя, віддаючись низьким інстинктам; він безтурботно циндрив гроші, які отримував із єдиного джерела — у свого доброго дядька. Така поведінка позбавила його любові старого парубка, який раніше дуже прикипів до нього. Тож якось уночі, як каже переказ, молодика спокусив чорт понишпорити в шухлядах свого дядька, до яких він заздалегідь підібрав ключі. Та сталося непередбачене: захопившись крадіжкою, він ні на що не зважав, аж поки двері, що вели до спальні дядька, не розчахнулися, і старигань у нічній сорочці з’явився на порозі. Здивування, хвилювання, переляк викликали в ньому той хворобливий стан, до якого старий парубок був схильний: він ніби захлинувся кров’ю й упав на підлогу, міцно гепнувшись скронею об кут столу. Що робити? Дідуган відкинув копита. Допомога йому була вже зайвою.

І на мить не втративши самовладання, з холодною головою, що завжди характеризувало суддю Пінчона, молодик і далі обшукував шухляди й знайшов духівницю, нещодавно написану на користь Кліффорда, разом із ще однією — на його користь. Перший документ він знищив. Та, перш ніж піти, залишив одній із порожніх шухляд доказ, який свідчив про те, що хтось відвідував цю кімнату з лихими намірами. У присутності мерця він склав план, як звільнитися від підозр Кліффорда, свого суперника, до якого він відчував зневагу й огиду водночас. Неможливо й подумати, щоб він уже тоді мав намір звести на Кліффорда наклеп у вбивстві. Знаючи, що його дядько помер ненасильницькою смертю, він не міг поспіхом ухвалити таке рішення. Та коли справа обернулася несприятливо для нього, перші злочинні кроки привели Джеффрі до наступних. Він так підступно перекроїв усі обставини справи, що під час суду над Кліффордом для його віроломного двоюрідного брата навряд чи виникла необхідність підтверджувати брехню присягою.

Так, внутрішня провина Джеффрі Пінчона щодо Кліффорда була достоту важкою та зрадницькою, тоді як на людях він його захищав. Такій респектабельній особі, як суддя Пінчон, такого штибу злочин відправити в небуття було найлегше. Достатньо прикрити його густим покровом брехні або визнати застарілою справою з поваги до безлічі шляхетних справ його подальшого життя. Суддя помістив свій огидний вчинок до забутих і викуплених витівок молодості й рідко згадував про нього.

Облишимо ж суддю. З невідомих причин він був уже бездітним, коли намагався придбати нову спадщину для свого єдиного сина. Не минуло й тижня після його смерті, як один зі закордонних пароплавів привіз звістку про те, що цей спадкоємець величезного статку наказав довго жити, готуючись відплисти на батьківщину. Тож Кліффорд, Гепсиба та Фібі враз стали заможними, а разом із Фібі збагатився і палкий Гоулґрейв.

Смерть судді Пінчона подіяла на Кліффорда, як живильний бальзам. Цей могутній і підступний чоловік був для нього втіленням жахіттям. Він не міг дихати вільно, щосекунди відчуваючи його негативний вплив. Утеча була першим кроком до свободи й заспокоєння серця. Відтоді чоловік повеселішав й уже не впадав у свою колишню розумову апатію. Щоправда, він так ніколи й не відновив повною мірою своїх здібностей, проте повернув собі вроджену грацію розуму та приємність характеру. І найголовніше — він був щасливий.

Невдовзі після залагодження усіх справ Кліффорд, Гепсиба й маленька Фібі, зі схвалення дагеротипіста, зважилися переселитися з нещасного старого Будинку із сімома башточками до сільської хатинки покійного судді Пінчона. Горлодзвона та його родину відправили туди заздалегідь. У день, призначений для від’їзду, головні дійові особи нашої історії, зокрема й добрий дядько Веннер, зібралися в кімнаті Гепсиби.

— Наша сільська хатинка, поза сумнівом, чудова, як можна побачити за планом, — сказав Гоулґрейв, коли зайшла розмова про майбутній устрій їхнього життя, — проте мені дивно, що покійний суддя, бувши таким багатієм і маючи намір передати своє багатство нащадкам, не збудував цю чудову архітектурну споруду з каменю замість дерева. Тоді кожне покоління роду Пінчонів могло б змінювати нутрощі будинку за своїм смаком і зручностями, а тим часом сама будівля впродовж років набула б поважну зовнішність і справляла б враження сталості, яку вважаю необхідною для щастя.

— Як! — вигукнула Фібі, з подивом зазираючи в обличчя Гоулґрейва. — Невже ваші ідеї так змінилися? Кам’яниця! Пригадуєте, як кілька тижнів тому ви бажали, щоб люди жили в таких неміцних житлах, як пташині гнізда?

— Ах, Фібі! Я казав вам це раніше, а саме зараз стою перед портретом засновника роду Пінчонів.

— Цей портрет... — завважив Кліффорд, уже намірившись відступити під поглядом свого пращура. — Щоразу, коли дивлюся на нього, мене переслідує старий, невиразний спогад, який, однак, ніяк не виходить у мене з голови. Щось на кшталт багатства, незліченного багатства! Мені здається, що коли я був дитиною або юнаком, цей портрет розмовляв зі мною й виказав мені неоціненну таємницю... або що він простягав до мене руку із сувоєм, у якому було написано, де заховане величезне багатство... Проте всі ці старі спогади тепер так невиразно спливають у моїй пам’яті! Що б означала ця фантазія?

— Може, я вам допоможу, — долучився до роздумів старого Гоулґрейв. — Погляньте, можна ставити сто проти одного, що жодна людина, не знаючи секрету, не чіпатиме цієї пружини.

— Секретна пружина! — вигукнув Кліффорд. — Тепер я згадав! Я натиснув на неї одного літа по обіді, коли бездіяльно блукав будинком, це було дуже давно. Але про таємницю геть забув.

Молодик натиснув на пружину, про яку згадував. За старих часів портрет, либонь, тільки відійшов би від стіни, але тепер пружина, мабуть, проіржавіла, і тому портрет зірвався й упав на підлогу. У стіні відкрилася заглибина, в якій лежав сувій пергаменту, вкритий таким шаром вікового пилу, що не відразу можна було розгледіти, що це таке. Гоулґрейв розгорнув реліквію, яка виявилася актом, підписаним кількома індіанськими вождями, який засвідчував, що полковнику Пінчону та його спадкоємцям передаються у володіння великі східні землі на вічні часи.

— Це той пергамент, який намагався знайти батько чарівної Аліси і який коштував їй щастя та життя, — промовив Гоулґрейв, натякаючи на свою казку. — Цього документа домагалися Пінчони, поки він мав свою ціну. Тепер він уже давно нічого не вартий.

— Бідолашний кузен Джеффрі! То ось що втягло його в оману! — вигукнула Гепсиба. — Коли вони обоє були молоді, Кліффорд, либонь, розповів йому щось на кшталт чарівної повісті про своє відкриття. Він завжди, бувало, мріяв, блукаючи будинком, і прикрашав його похмурі кути своїми чудовими історіями. А бідний Джеффрі, який приймав усе буквально, думав, що мій брат знайшов багатство дядечка. Він і помер із цією хибною пристрастю в душі.

— Скажіть мене, — запитала Фібі нишком у Гоулґрейва, — як ви дізналися про цей секрет?

— Люба моя Фібі, — відгукнувся Гоулґрейв, — вам сподобається носити прізвище Моула? Щодо таємниці, то це єдина спадщина, отримана мною від предків. Син страченого Метью Моула під час спорудження цього будинку скористався нагодою зробити в стіні заглибину й сховати туди індіанський акт, від якого залежало право Пінчонів на володіння великими землями. Отже, вони обміняли східні землі на кілька акрів землі Моулів.

За кілька хвилин розкішна темно-зелена карета під’їхала до майже зруйнованого порталу Будинку із сімома башточками, й усе наше товариство переїхало до сільської хатинки покійного судді, крім дядька Веннера. Щоправда, він теж погодився на прохання Фібі замість своєї ферми провести решту життя в оселі, збудованій у новому саду, але залишився на кілька днів, щоб попрощатися з мешканцями вулиці Пінчонів. Натовп дітей зібрався повитріщатися на мандрівників, які весело покидали старий сумний будинок. Серед них Фібі впізнала маленького Неда Гіґґінса й подарувала йому на прощання срібну монету, за яку він міг населити свій шлунок усіма чотирилапими, які тільки колись виготовляли з пряничного тіста.

Коли карета рушила з місця, тротуаром саме проходили двійко людей.

— Що, брате Діксі, — зронив один із них, — думаєш про все це? Моя дружина тримала крамничку дріб’язків три місяці й зазнала п’ять доларів збитків, а стара панна Пінчон торгувала майже стільки ж часу й нині їде в кареті з купою фунтів стерлінгів, хоч дехто каже, що в неї після розподілу з Кліффордом і Фібі залишилося ще більше. Якщо тобі заманеться, назви це щастям, проте, гадаю, це радше воля Провидіння.

— Добре вела справи! Нема чого сказати — добре! — відповів на це проникливий Діксі.

Джерело Моула, попри те, що було залишене на самоті, й нині виблискує калейдоскопічними картинками, в яких обдаровані витонченим зором очі могли б прочитати зображення щастя Гепсиби й Кліффорда, яких любили нащадки Моула й Фібі. Тим часом в’яз Пінчона, жовтіючи від вересневого вітру, шепоче незрозумілі пророцтва. А коли дядько Веннер проходив востаннє повз напівзруйнований портал, йому здалося, що він чує в будинку музику, і в його уяві постає чарівна Аліса Пінчон, яка тішиться щастю своїх родичів і витягує останні прощальні звуки зі свого клавікорда перед летом у небо з Будинку із башточками.

Примітки

[1] Повелитель вітрів у давньогрецькій мітології.

[2] У давньогрецькій мітології Іксіон був сином царя лапітів Флегія. Він погодився одружитися з Дією, донькою Дейонея, пообіцявши за неї багатий викуп, і запросив Дейонея на бенкет. Однак, не бажаючи ділитися багатством, влаштував смертельну пастку — наказав викопати яму перед палацом і розвести в ній велике багаття, Дейоней впав у неї та згорів живцем.

[3] Александер Поуп (1688–1744) — англійський поет, реформатор англійської віршованої просодії (т. зв. героїчного куплету), перекладач Гомерової «Іліади» сучасним на той час віршем, сатирик і філософ. «Викрадення кучера» — його поема 1712 р.; «Татлер» — щоденний часопис, який виходив в Англії у 1709–1711 рр.; Джон Драйден (1631–1700) — англійський поет, драматург, критик, байкар, який зробив основним розміром англійської поезії александрійські вірші, які сприяли утвердженню в англійській літературі естетики класицизму.

[4] «Історія Раселаса, принца Абісинії» (1759) — твір Семюела Джонсона (1709–1784), англійського письменника, який зробив значний внесок в англійську літературу як поет, есеїст, мораліст, літературний критик, біограф, редактор і лексикограф.

[5] Гімет, тепер Троло-Вуно, або Делі-Даґ — гора в Аттиці, неподалік на південь від Атен, що в давнину славилася своїм чудовим молом і мармуровими каменоломнями.

[6] Чорна дамаська — підщепа для слив, персиків та абрикосів.

[7] Пандемоній — столиця пекла в Стародавній Греції.

[8] Тартан — національний шотландський плащ з орнаментом.

[9] Кімвал — парний інструмент, що складається з двох, переважно залізних або мідних, тарілок, які кріпляться на ремінь або мотузок.

[10] «Пригоди Жиля Бласа із Сантільяни» — авантюрний роман Олена Рене Лесажа (1668–1747), головний герой якого — шахрай і пройдисвіт. Злочинцем цього чоловіка роблять обставини, оточення тощо, у цьому — основна гостросоціальна проблематика такого жанру літератури.

[11] Месмеризм — антинаукове вчення про випромінювання планетами особливої магнітної сили і її вплив на хвороби.

[12] Ґінґам — муніципалітет у Франції, регіон Бретань, де виробляли тканини з льону.

[13] Клод Лоррен (1600–1682) — італійський художник, лотарингець за походженням. Видатний представник пейзажного живопису доби бароко.