Джозефіна Тей

Донька Часу

«Правда є донькою Часу».

Старовинне прислів'я

1

Грант лежав на високому білому ліжку і впритул дивився в стелю. Дивився з відразою, оскільки знав вже кожну найдрібнішу тріщинку на його гладкій, чистій поверхні. Він складав карти цієї стелі й вирушав по них в подорож; спершу це були карти річок, потім островів, потім континентів. Він грав з нею в гру на угадування, вишукуючи на ній приховані об'єкти: спершу обличчя, потім птахів, потім риб. Він виконував математичні розрахунки її розмірів, для чого згадав з дитинства теореми, кути і трикутники. Що ще робити з цією стелею, він вже не знав; залишалося тільки дивитися на неї. А дивитися на неї він уже не міг.

Він попросив Куцанку трохи повернути ліжко, щоб перед ним відкрилася нова ділянка стелі для дослідження. Проте, схоже, це зіпсувало б симетрію ліжок в палаті, а в лікарнях симетрія цінувалася трохи менше за чистоту й куди як більше за благочестя. Все, що порушувало паралельність, вважалося лікарняним блюзнірством. «Чому він не читає? — запитувала вона його. — Чому не бере до рук ці новітні романи в коштовній палітурці, які його друзі постійно приносять йому?»

— У світі народжується надто багато людей, і пишеться надто багато слів. Вони мільйонами виходять з-під друкарських верстатів кожну хвилину. Це жахливо, якщо в це вдуматися.

— Схоже, ви ними вже переситилися, — сказала Куцанка.

«Куцанкою» була сестра Інгем: зросту в ній було лишень п'ять футів два дюйми і при цьому усе інше у відповідній пропорції. Грант називав її Куцанкою, щоб відігратися за те, що ним тут командує якась фігурка з дрезденської порцеляни, яку він міг підняти однією рукою. Тобто, міг би, якби був на ногах, так би мовити. Принизливим для Гранта було навіть не те, що вона говорила йому, що він може, а що не може робити, а та спритність, з якою вона поводилася з його шестифутовим тілом. Здавалося, не було такої ваги, з якою Куцанка не могла би впоратися. Вона підкидала матраци з відстороненістю й грацією, як той тарілкокрут. Коли вона була не на службі, доглядати його приходила Амазонка — богиня з руками, схожими на гілки берези. Амазонкою була сестра Деррол, що походила з Глостерширу, яка починала тужити за рідним краєм щоразу, коли розквітали нарциси. (Куцанка походила з Літем-Сент-Енса, а тому ніякої безглуздої туги за рідним краєм через нарциси вона не відчувала). Вона мала великі м'які долоні й великі м'які коров'ячі очі, через що здавалося, що вона завжди дивиться на тебе з жалем; проте за найменшого фізичного зусилля вона починала дихати, як насос. Взагалі, як виявилося, відчувати себе непідйомним вантажем для Гранта було ще більш принизливим, аніж пушинкою, що геть не має ваги.

Грант опинився прикованим до ліжка й під опікою Куцанки й Амазонки після того, як впав у люк. Це падіння, звичайно ж, і було найбільшим приниженням, а пихтіння Амазонки й жонглерська спритність рук Куцанки — це вже лише його наслідки. Провалитися в люк було величезним абсурдом; жахливим, незбагненним, різким обривом на найвищій ноті, безглуздям. У мить свого раптового зникнення з поверхні тротуару він вже майже наздоганяв Бенні Сколла, і той факт, що Бенні завернув за ріг і потрапив прямо до рук сержанта Вільямса, давав йому єдину маленьку дещицю розради в його абсолютно нестерпній ситуації.

Тепер Бенні «закритий» на три роки, на велику радість громадян, але Бенні можуть скоротити термін за добру поведінку. Проте в лікарнях термін за добру поведінку не скорочують.

Грант припинив вдивлятися у стелю й перевів погляд на стос книг на своєму приліжковому столику; це був стос веселих, дорогих романів, які Куцанка настійно рекомендувала його увазі. Верхнім у стосі, з красивою картинкою Валетти в нереалістичних рожевих тонах, красувався черговий новенький, цього року, роман Лавінії Фітч про поневіряння безневинної героїні. Судячи з картинки мальтійської Великої гавані на обкладинці, чергова Валері, Анжела, Сесіль або Деніз буде дружиною моряка. Він відкрив книгу і прочитав тільки присвячення, яке написала Лавінія на початку свого роману.

«Піт і рілля» — роман Сіласа Віклі, в якому автор говорить про землю й лопату на усіх сімсот з чимось сторінках. Ситуація, судячи з першого абзацу, істотно не змінилася з моменту виходу останньої книги Сіласа: мати на зносах (вже одинадцятих за рахунком) лежить на другому поверсі, батько лежить (після дев'ятого кухля) «накачаний» внизу, старша дочка лежить зі своїм коханцем на сіннику, а усі інші лежать, зачаївшись, в коморі. Солом'яний дах протікає, а від ще свіжого гною на гнойовій купі піднімається пара. Про гній Сілас ніколи не забуває. І не провина Сіласа в тому, що пара від свіжого гною — єдиний елемент, який у нього піднімається. Якби Сілас зміг відкрити такий вид пари, яка опускається, він його б обов'язково ввів у свій роман.

Під яскравою і контрастною суперобкладинкою іншої книги Сіласа причаївся елегантний любовний сюжет, — барочна нісенітниця, прикрашена едвардіянськими завитушками, під назвою «Беллс на пуантах». Головний герой, Руперт Руж, дуже винахідливий щодо пороку. Руперт Руж незмінно викликає у вас регіт на перших трьох сторінках. Приблизно з третьої сторінки ви помічаєте, що Руперт навчився-таки у цього дуже дотепного (при цьому, звичайно, аж ніяк не порочного) створення на ім'я Джордж Бернард Шоу, що найпростіший спосіб видаватися дотепним — звертатися до цього дешевого і зручного методу під назвою «парадокс». Після цього жарти у нього можна зустріти через кожні три речення.

Книга з червоним спалахом від пістолетного пострілу на темно-зеленій обкладинці — останній роман Оскара Оуклі. Хулігани, що цідять крізь зуби на робленому американському сленгу якісь слова, в яких немає ані дотепності, ані глибини справжньої драми. Блондинки, дорогі пани, запаморочлива гонитва. Гидота з гидот.

У «Справі про зниклий консервний ніж» Джона Джеймса Марка автор припустився трьох процедурних помилок на перших двох сторінках, чим подарував Гранту приємні п'ять хвилин, впродовж яких він складав в уяві лист авторові.

Він ніяк не міг пригадати, про що була ця тонка блакитна книжка в самому низу стоса. «Напевно, щось серйозне, з цифрами, — подумав він. — Щось про мух це-це, або про калорії, або про поведінку в сексі, або ще про щось подібне».

Але навіть в цих книгах завжди знаєш, що буде на наступній сторінці. Невже більше ніхто у всьому цьому світі не змінює хоч зрідка свій стиль? Невже ж таки кожен, хто пише в наші дні, не годен писати без шаблону? Автори нині пишуть так багато книг за шаблоном, що публіка, що читає їх, вже звично чекає від них шаблону. Ця публіка говорить вже «новий Сілас Віклі» або «нова Лавінія Фітч», і це в них як сказати «нова цеглина» або «новий гребінець». Ви ніколи не почуєте від них «нова книга автора такого-то». Цікавить їх не сама книга, а її новизна, оскільки вони вже точно знають, про що буде ця книга.

«Було б добре, — подумав Грант, відводячи з відразою погляд від цього строкатого нудотного стосу, — усі друкарські преси світу зупинити на ціле покоління. Треба ввести літературний мораторій. Якась Надлюдина повинна відкрити такий промінь, за допомогою якого можна було б зупинити їх всі одночасно. Тоді тебе не закидали б в палаті стосами дикої нісенітниці, коли ти лежиш нерухомо на спині, і тоді фігурки з мейсенского фарфору, що полюбляють командувати, не примушували б тебе читати це.

Він почув, як відчинилися двері, але не поворушився, аби поглянути в ту сторону. Навпаки, він повернувся обличчям до стіни, у буквальному сенсі й в метафоричному.

Він чув, як хтось підійшов до його ліжка, і заплющив очі, унеможливлюючи передбачувану розмову. Наразі він не потребував ані глостерширського співчуття, ані ланкаширської спритності. У тиші, що настала за цим, ледве вловима чарівність, ностальгічні пахощі відразу усіх полів Граса торкнулися його ніздрів і обвили голову. Він вдихав їх з насолодою і міркував. Від Куцанки пахло лавандовим туалетним тальком, а від Амазонки — милом і йодоформом. Те, що створювало такий густий аромат навколо його ніздрів, називалося L'Enclos номер п'ять. Тільки одна людина з тих, кого він знав, користувалася духами L'Enclos номер п'ять: Марта Халлард.

Він розплющив очі і скоса подивився на неї. Вона, вочевидь, нагнулася над ним, щоб дізнатися, чи не спить він, і тепер стояла в нерішучості, — якщо хоч щось з того, що робила Марта, можна було назвати нерішучим, — поглядом вивчаючи стос явно недоторканих друкованих видань, що лежали на століку. В одній руці вона тримала дві нові книги, а в іншій — великий букет білого бузку. Він намагався розгадати, навіщо вона вибрала білий бузок: чи то тому, що таким було її уявлення про те, що слід дарувати взимку (бузок прикрашав її гримувальну в театрі з грудня аж до березня), чи то для того, щоб цей букет не відвернув на себе увагу від її чорно-білої розкішної сукні. На ній був новий капелюх і незмінне намисто з перлів, — намисто, яке він колись допоміг їй повернути. Виглядала вона дуже стрункою, дуже по-паризьки і, на превелике полегшення, зовсім не по-лікарняному.

— Я розбудила тебе, Алан?

— Ні, я не спав.

— Здається, я принесла біблейське вугілля[1] на твою голову, — сказала вона, кладучи ще дві книги на тумбочку поряд з їх знехтуваними побратимами. — Сподіваюся, ці виявляться цікавішими, ніж ті, що лежать в цій стопці. Невже ти навіть не спробував прочитати хоч трохи, хоч два рядки нашої Лавінії?

— Я не можу нічого читати.

— Тебе допікає біль?

— Не те слово: я в агонії. Але її завдають мені не моя нога і не спина.

— А що ж тоді?

— Те, що моя кузина Лора називає «шпильки нудьги».

— Бідний Алан! І як же права твоя Лора!

Вона вийняла букет нарцисів із склянки, яка була занадто великою для них, кинула їх у таз одним зі своїх найграціозніших жестів, і на їх місце почала ставити бузок.

— Здавалося б, нудьга — це така велика емоція, що накриває тебе і викликає позіхання, але це, звичайно ж, не так. Насправді це маленька, нікчемна тварюка.

— Маленьке ніщо. Ніщо, що турбує тебе. Відчуття від неї таке, ніби тебе висікли кропивою.

— Чом би тобі не взятися за вивчення чогось?

— Щоб отримати користь з моменту?

— Щоб отримав користь твій розум. Не кажучи вже про душу і характер. Ти міг би почати вивчати одну з філософських систем. Йогу, або щось подібне. Але, мені здається, аналітичний розум — не кращий інструмент для розмірковувань про абстракції.

— Мені б хотілося знову почати вивчати алгебру. Мені здається, в школі я ніколи не приділяв алгебрі належної уваги. Але я стільки часу вправлявся в геометрії на цій чортовій стелі, що вже трохи втомився від математики.

— І пропонувати збирати пазли в твоїй ситуації, наскільки я розумію, немає сенсу. А як щодо кросвордів? Я могла б принести тобі цілу книгу кросвордів, якщо хочеш.

— Крий, Боже!

— І ти навіть міг би їх сам складати. Я чула, що це ще більше захоплює, ніж їх вирішувати.

— Можливо. Але словник важить декілька фунтів. До того ж, я ніколи не любив порпатися в довідниках.

— Ти, здається, граєш в шахи? Я точно не пам'ятаю. Тоді як щодо розбору шахових завдань? «Білі ходять і ставлять мат в три ходи», або що-небудь подібне.

— Мій інтерес до шахів чисто графічний.

— Графічний?

— Дуже красиві фігурки: слони, пішаки і усе інше. Дуже елегантні.

— От як! А я могла б принести тобі шаховий набір для гри… Ну, гаразд, шахи, значить, викреслюємо. А чом би тобі не провести яке-небудь академічне розслідування? Це схоже на математику: знайти рішення досі не вирішеної задачі.

— Ти маєш на увазі розплутати злочин? Я знаю усі кримінальні справи напам'ять. І в них немає нічого, що можна було б дорозслідувати. І вже точно не тому, хто лежить нерухомо на спині.

— Я не мала на увазі кримінальні справи Скотленд-ярду. Я мала на увазі щось більше… як сказати? Щось класичне. Якийсь загадковий історичний злочин, який століттями не могли розгадати.

— Ну, наприклад, який?

— Скажімо, «Листи із скриньки».

— О, ні! Тільки не Марія, королева шотландська!

— А чому ні? — запитала Марта, яка, як усі актриси, дивилася на Марію Стюарт крізь рожеві окуляри.

— Мене ще могла б зацікавити порочна жінка, але безглузда — ніколи.

— Безглузда? — запитала Марта своїм класичним низьким голосом Електри.

— Дуже безглузда.

— Ох, Алан, як ти можеш?!

— Якби вона носила інший капелюшок, ніхто б ніколи на неї навіть не подивився. Спокушав усіх тільки її капелюшок.

— Ти вважаєш, що вона любила б менш пристрасно в солом'яному капелюшку?

— Вона ніколи нікого пристрасно не любила у будь-якому капелюшку.

Марта мала настільки приголомшений вигляд, наскільки усе життя, проведене в театрі, і ціла година, витрачена на ретельний грим, їй дозволяли.

— Чому ти так думаєш?

— Марія Стюарт була шість футів зросту. А майже усі високі жінки сексуально холодні. Це може тобі сказати будь-який доктор.

І, сказавши це, він раптом подумав, а чому за усі ці роки відколи Марта стала водити його з собою, коли потребувала супроводу, йому не спадало на думку, що її горезвісна байдужість до чоловіків може бути пов'язана з надміром дюймів в її зрості. Але Марта не провела ніяких паралелей; її думки були все ще захоплені її улюбленою королевою.

— Принаймні, вона була мученицею. Ти не можеш з цим не погодитися.

— Мученицею за що?

— За свою релігію.

— Якщо вона і була мученицею, то тільки свого ревматизму. Вона засваталася з Дарнлі без дозволу Папи, а з Ботвеллом — за протестантськими обрядами.

— Ти ще скажи, що вона не була в'язнем!

— Твоя проблема в тому, що ти уявляєш її собі так, ніби вона сидить замкнена в маленькій кімнаті під дахом замку із загратованим вікном і вірною старенькою-служницею, яка підносить молитви разом з нею. Насправді ж у неї була особиста прислуга з шістдесяти людей. Вона страшно побивалася, коли їй скоротили прислугу до якихось нещасних тридцяти людей, і ледь не померла від горя, коли її скоротили ще раз до двох чоловіків-секретарів, декількох жінок, вишивальниці й одного або двох кухарів. І це при тому, що Єлизавета платила за це усе з власної кишені. Двадцять років вона платила за це, і двадцять тих самих років Марія Стюарт торгувала шотландською короною всією Європою, пропонуючи її будь-якому європейцеві, хто виявиться здатним підняти революцію й повернути її на трон, який вона втратила, ба навіть краще на той, який посідала Єлизавета.

Він поглянув на Марту і здивувався тому, що вона посміхається.

— Бачу, вони вже не так сильно колються? — запитала вона.

— Хто — вони?

— Шпильки нудьги.

Він засміявся.

— А, так! На цілу хвилину я забув про них. Принаймні, одну добру справу я тепер можу записати на рахунок Марії Стюарт!

— Звідки ти знаєш так багато про Марію?

— Я писав про неї твір у випускному класі школи.

— І я упевнена, що вже тоді вона тобі не подобалася.

— Мені не сподобалося те, що я дізнався про неї.

— Виходить, ти не вважаєш її трагічною фігурою?

— О, ні, це фігура трагічна, і навіть дуже. Але в жодному з тих сенсів, в яких зазвичай прийнято вважати її трагічною. Її трагедія полягала в тому, що вона народилася королевою з кругозором провінційної домогосподарки. Взяти гору над місіс Тюдор з сусідньої вулиці — справа нешкідлива й цікава; так можна дістати невибачний привілей пожити за чужий рахунок в чужому замку, але це ти робиш для себе особисто. Коли таким же прийомом хочеш дістати царство, результат буде катастрофічним. Якщо ж ти готовий віддати в заставу цілу десятимільйонну країну, щоб взяти гору над правлячою суперницею, на тебе чекають крах і повна самотність.

Він замовк на якийсь час, занурений в думки, потім додав:

— З неї б вийшла ідеальна наставниця в школі для дівчаток.

— Алан, що ти таке говориш!

— Я добре знаю, що говорю. Колеги її б любили, а дівчатка просто обожнювали б. Ось в цьому сенсі вона для мене — фігура трагічна.

— Що ж, ясно. Тобто, «Листи із скриньки» — геть. Що ще у нас тут? «Людина в залізній масці».

— Не пам'ятаю, про кого це, але мені не цікавий відлюдник, що вічно ховається за якоюсь жерстинкою. Я взагалі не можу зацікавитися ніким, поки не побачу обличчя.

— А, ну звичайно! Я зовсім забула про твою пристрасть до облич. У Борджиа були дивовижні обличчя. Смію думати, що ти знайшов би в них пару легких для себе загадок, якби побачив їх. Чи хоч би той же Перкін Ворбек. Сюжет, в якому людина видає себе за іншу особу, завжди дуже цікавий. Кожного разу гадаєш: це він чи не він? Мила гра: то одну версію для себе вибереш, то іншу, але ніколи на чомусь одному не можеш зупинитися. Ніби гойдаєш неваляшку: покладеш її, а вона знову встане.

Двері трохи прочинилися, і в отворі з'явилося непоказне обличчя місіс Тінкер під ще більше непоказним і древнім капелюшком. Грант бачив місіс Тінкер тільки в цьому капелюсі з самих тих пір, як вона почала прибирати в його палаті, і не міг уявити її в жодному іншому. Те, що у неї є ще й інший капелюшок, він знав, тому що вона називала його «мій блакитний». Цей її «блакитний» був річчю особливою, що приберігалася для особливих нагод, і тому жодного разу не був помічений на Тенби Корт, 19. Надівався він як священний предмет тільки з найурочистіших нагод, і ним же ж визначалася міра урочистості таких нагод. («Тобі сподобалося, Тінк? Як тобі було в ньому? Ні, цього разу мені все ж таки не варто було надівати мого блакитного»). Вона надівала його на весілля принцеси Єлизавети, а також на різні інші королівські заходи; іще вона з'явилася в ньому на дві секунди в кадрі кінохроніки, в якому герцогиня Кентська перерізує стрічечку; тільки якщо для Гранта це був звичайний репортаж, то для неї — критерій громадської значущості події. Подія була або гідною, або негідною того, щоб «надівати мого блакитного».

— Я чула, що до вас прийшли, — сказала місіс Тінкер, — і вже була готова знову піти, але голос мені здався знайомим, і я сказала собі: «Це усього лише міс Халлард», — сказала я собі, чому і увійшла.

Вона тримала в руках паперові сумки різних розмірів і маленький тугий букетик анемонів. Вона привіталася з Мартою по-свійському, оскільки працювала свого часу костюмером в театрі й не мала того благоговіння, що його виказують зазвичай до богинь театрального світу, і покосилася на красивий, розложистий букет з бузкових гілочок, що ожив завдяки дбайливим рукам Марти. Марта не помітила цього погляду, зате побачила у неї в руках букетик анемонів і вирішила обіграти ситуацію по-театральному:

— Що ж це таке? Я витрачаю свою жебрацьку платню на білий бузок для тебе, а потім міс Тінкер утирає мені ніс і приносить тобі справжнісінькі Польові Лілії!

— Лілії? — перепитала міс Тінкер з сумнівом в голосі.

— Так, ті самі, що одягаються красніше, ніж Соломон в усій славі своїй. Ті самі, які не працюють і не прядуть.

Місіс Тінкер ходила в церкву тільки на весілля й хрестини, але вона була з того покоління, яке ще відправляли в недільну школу. Тому вона подивилася з новим інтересом на маленьку жменю краси Соломона у своїй вовняній рукавичці.

— Насправді? Я цього навіть не знала. Так от вони які насправді! Я-то їх завжди уявляла собі як кліщинець. Безкрайні поля кліщинця. Цілі поля — уявляєте? Це ж як дорого! Але видовище все ж доволі гнітюче. Так вони були не білими? Чому ж тоді не можна було так і написати? Навіщо було називати їх ліліями??

У такій бесіді про переклад Священного Писання і про неточності в нім, що збивають з пантелику, («Я ніколи не могла збагнути, що таке цей хліб, що має пускатися на пливучу воду»[2], — призналася місіс Тінкер) момент ніяковості залишився позаду.

Коли вони ще захоплено розмовляли про Біблію, увійшла Куцанка з порожніми вазами для квітів. Грант помітив, що вази ці підходили для білих лілій, а не для анемонів. Це було знаком прихильності до Марти, запрошенням до подальшого спілкування. Проте Марту ніколи не хвилювала підтримка стосунків з жінками, якщо в них для неї не було безпосереднього практичного зиску; її тактовність з місіс Тінкер була лишень savoir faire, умовним рефлексом. Тому Куцанці було дано зрозуміти, що її завдання — виконувати свої безпосередні обов'язки, а не брати участь в розмові. Вона лагідно зібрала викинуті в умивальник нарциси й поставила їх знову у вазу. Немає лагідності красивішої за лагідність Куцанки, якою вона тішитиме око Гранту ще довгий час.

— Що ж, — сказала Марта, закінчивши поправляти букет бузку й поставивши його так, щоб йому було видно. — Я залишаю тебе на місіс Тінкер, яка, я сподіваюся, нагодує тебе своєю смакотою з усіх цих паперових пакетів. Не може бути, — чи не так, місіс Тінкер, дорога, — щоб в одному з цих пакетів не знайшлося хоч би декілька цих ваших дивовижних холостяцьких гудзиків?

Місіс Тінкер зашарілася від зніяковіння.

— Вам одну або, може, дві? Прямо з моєї печі!

— Звичайно, мені доведеться каятися за це потім, адже ці смаколики-кексики — просто смерть для талії, але киньте ось сюди, в сумку, хоч би парочку; я поп'ю з ними чай в театрі.

Вона з нарочитою стриманістю відібрала собі два кексика («я люблю рум'яні по краях»), опустила їх в сумку і сказала:

— Що ж, оревуар, Алан. Через пару днів я загляну, і ми займемося в'язанням. Ніщо так не заспокоює, на мій погляд, як в'язання. Чи не так, сестра?

— О, так. Звичайно, так! Багато хто з моїх пацієнтів-чоловіків починає в'язати в лікарні. Вони переконуються, що це дуже допомагає гаяти час.

Пославши йому рукою поцілунок, Марта пішла; услід за нею з видом, сповненим шанобливості, пішла й Куцанка.

— Я здивуюся, якщо ця дівиця виявиться хоч скільки-небудь краще за ту, якою вона так силиться здаватися, — сказала місіс Тінкер, почавши розкривати паперові пакети. І говорила вона не про Марту.

2

Та коли минули два дні, Марта повернулася геть не з гачками для в'язання і клубком вовни. Вона стрімко увірвалася в палату в папасі, ніби випадково надітій набакир, — вид, на створення якого пішло, мабуть, декілька хвилин перед дзеркалом відразу після сніданку.

— Я зайшла ненадовго, любий. Мій шлях веде до театру. Сьогодні денний спектакль, допоможи мені Боже! Будуть, як завжди, тільки прислуга й ідіоти. Усі ми дійшли вже тієї страхітливої стадії, коли абсолютно не вдумуємося в репліки, які вимовляємо. Мені здається, ця п'єса ніколи не зійде зі сцени. Подібно до тих, нью-йоркських, які йдуть десять років поспіль замість одного року. Це просто жахливо! Зосередитися на ролі геть зовсім не виходить. Учора ввечері Джеффрі раптом різко затнувся в середині другого акту. Очі в нього були такими здивованими, що ледь не вилізли з очиць. Я навіть подумала на мить, чи не стався з ним апоплексичний удар. Потім він сказав, що не пам'ятав нічого, що відбувалося з тієї миті, як він вийшов на сцену, і до того, як оговтався і виявив, що пройшла вже половина акту.

— Він що, втратив свідомість?

— Ні. О, ні. Просто грав на автоматі. Вимовляв репліки й водночас думав про щось своє, вирішував свої справи.

— Якщо вірити критикам, це не таке вже рідкісне явище серед акторів.

— Якщо чесно, то нерідке. Джонні Гарсон, наприклад, може заходитися риданням у тебе на плечі, але якщо запитати у цю мить, скільки у нього зараз готівки, негайно дасть точну відповідь. Але це ще дрібниці в порівнянні з «відльотом» на пів-акту. Можеш уявити, що Джеффрі вигнав сина з будинку, посварився з коханкою і звинуватив дружину у зв'язку зі своїм кращим другом, весь цей час думаючи зовсім про інше?

— Про що ж він думав?

— Говорить, вирішував, здати або не здати Доллі Дакр квартиру на Парк-Лейн, і чи не купити той маєток Чарльза Другого на Річмонд-стріт, який продає Латімер після того, як отримав посаду губернатора. Думав про те, що в маєтку цьому немає ванних кімнат і вирішив, що для цього якнайкраще підійде кімнатка на другому поверсі з китайськими шпалерами вісімнадцятого століття. Ці красиві шпалери можна було б зняти і прикрасити ними ту маленьку далеку непоказну кімнатку на першому поверсі. А ця «непоказна», як він говорить, кімнатка оздоблена панелями вікторіанської епохи! Також він думав про те, в якому стані там може бути каналізація, чи вистачить у нього грошей на те, щоб збити старий кахель і замінити новим, а також яку плиту поставити на кухню. Тільки він вирішив позбавитися від кущів біля воріт, як раптом збагнув, що стоїть просто переді мною, на сцені, і на очах у дев'ятьсот вісімдесят сіми глядачів вимовляє монолог. Недивно, що в нього були такі очі. Я бачу, ти все ж прочитав одну з тих книжок, що я принесла, якщо судити за зім'ятою суперобкладинкою.

— Так. Ту, яка про гори. Це був просто подарунок долі. Я декілька годин лежав і розглядав в ній картинки. Ніщо не допомагає так швидко встановити перспективу, як гора.

— Зірки роблять це краще, на мій погляд.

— Не скажи! Зірки усього лише зводять людину до рівня амеби. Зірки віднімають у людини останній залишок її гордості, останню іскру її самовпевненості. Засніжена ж гора — це прекрасне мірило, яким можна оцінювати людські обставини. Я лежав, дивився на Еверест і дякував Богові за те, що наразі не підіймаюся його небезпечними схилами. Лікарняне ліжко порівняно з ним — це затишне гніздечко, де тепло, спокійно і безпечно, а Куцанка й Амазонка — так це просто два найвищі досягнення цивілізації.

— У такому разі ось ще декілька картинок для тебе.

Марта розкрила великий запечатаний конверт, який тримала в руці, і висипала безліч аркушів паперу прямо йому на груди.

— Що це?

— Обличчя, — весело сказала Марта. — Фотокопії десятків облич для тебе. Чоловічих, жіночих і дитячих. Усіх видів, станів і розмірів.

Він узяв одну фотокопію з грудей і подивився на неї. Це була гравюра п'ятнадцятого століття. Портрет жінки.

— Хто це?

— Лукреція Борджиа. Яка душка, чи не так?

— Можливо, але невже ти хочеш сказати, що з нею може бути пов'язана якась таємниця?

— Так, звичайно. Ніхто досі так і не з'ясував, була вона сліпим знаряддям в руках свого брата або ж його співучасницею.

Він відклав Лукрецію й узяв наступну фотокопію. Це був портрет хлопчика в одязі кінця вісімнадцятого століття, а під ним ледве помітними великими літерами було написано: Людовик XVII.

— Ось просто шикарна таємниця для тебе, — сказала Марта. — Дофін. Чи вдалося йому втекти або він помер в полоні?

— Звідки ти усе це узяла?

— Я витягнула Джеймса з його затишного кутка у «Вікторії і Альберта», і він відвіз мене в друкарню. Я знала, що він в цьому розбирається і йому це буде цікаво, а в «Вікторії і Альберту» він просто нудьгував.

Це було так схоже на Марту — вирішити, що державний службовець, якщо він ще й драматург і фахівець з портретів, буде готовий зірватися з роботи, щоб возити її по друкарнях заради якоїсь її примхи.

Він підняв фотокопію портрета єлизаветинської епохи. Це був чоловік в оксамиті і перлах. Він повернув її й прочитав на звороті, що це був герцог Лестер.

— Так от який він, цей єлизаветинський Робін, — сказав він. — Я ніколи не бачив його портрет раніше.

Марта подивилася на мужнє, повне обличчя і сказала:

— Знаєш, про що я зараз подумала? Одна з найбільших трагедій історії — це те, що кращі художники завжди ніби чекають, поки твої кращі роки промайнуть, щоб потім намалювати твій портрет. Напевно, Робін був дуже вродливим. Говорять, що Генріх VIII був блискучим молодиком, але яким ми бачимо його на портретах зараз? Наче той король, що на картах. Тепер ми точно знаємо, яким був Теннісон до того, як відростив свою жахливу бороду. Ну, все: я маю бігти, бо вже спізнююся. Я обідала сьогодні в «Благ», і стільки народу підходило до мене, щоб поговорити, що я просто не змогла піти раніше.

— Сподіваюся, впорядниця банкету була вражена своєю гостею, — сказав Грант, покосившись на капелюх.

— О, так! Вона розбирається в капелюхах. Вона тільки глянула і одразу ж сказала: «Жак Ту, як я розумію».

— Невже вона?! — здивувався Грант.

— Вона сама. Медлен Марч. І це не вона, а я влаштувала їй банкет. Не дивися на мене так здивовано: це нетактовно. Адже ти знаєш: я не залишаю надію, що вона все ж напише для мене ту п'єсу про Леді Блесінгтон. Але там була така штовханина, що у мене просто не було жодного шансу справити на неї враження. Що ж, я її хоча б нагодувала від душі. А, і щодо «нагодувала»: Тоні Бітмейкеру взагалі довелося влаштувати вечірку аж для сімох людей! Вино там просто текло рікою. А як ще, ти думаєш, йому вдається триматися на плаву?

— Не можу нічого сказати: не маю доказів, — сказав Грант, на що вона розсміялася і вийшла.

У тиші, що встановилася, його думки повернулися до єлизаветинського Робіна. Яка таємниця пов'язана з цим Робіном?

Ах, так! Звичайно ж, таємниця Емі Робсарт.

Ні, Емі Робсарт жодного інтересу у нього не викликала. Йому було байдуже, як вона впала зі сходів і чому.

А ось інші обличчя виявилися настільки цікавими, що поглинули його увагу цілком того вечора. Ще задовго до вступу в ряди Поліції вивчення облич приносило йому велике задоволення, а в Скотленд-ярді ще й допомагало в службі. Одного разу на початку своєї служби в поліції він потрапив разом зі своїм начальником на процедуру пізнання. Справу цю вели не вони, і взагалі вони були там з іншого питання; вони сиділи віддалік і спостерігали за тим, як спочатку чоловік, а за ним жінка пройшли вздовж дванадцяти вишикуваних в стрій однакових на вигляд людей, сподіваючись знайти того, кого слід було впізнати.

— Хто з них ув'язнений, можете сказати? — прошепотів йому на вухо начальник.

— Не знаю, — сказав Грант, — але можу припустити.

— Можете? І хто ж?

— Третій ліворуч.

— За якою статтею?

— Не знаю. Про це я взагалі нічого сказати не можу.

Шеф кинув на нього здивований погляд. Коли ж і чоловік, і жінка, так і не зумівши нікого впізнати, пішли, шеренга розпалася, перетворившись на натовп осіб, що жваво розмовляють одне з одним, поправляють свої краватки й комірці перед тим, як повернутися на вулицю і зануритися у світ повсякденності, з якого вони були покликані, щоб послужити Закону; залишився стояти якраз той самий третій ліворуч. Він стояв і покірно ждав конвою, який і відвів його назад до камери.

— Оце так та-а-к! — похитав головою начальник. — Один шанс з дванадцяти, і ви вгадали! Що ж, непогано, непогано. «Він пізнав вашого ув'язненого», — повідомив він місцевого інспектора.

— Ви знайомі з ним? — запитав інспектор трохи здивовано. — Наскільки нам відомо, він ніколи раніше нам не попадався.

— Ні, я ніколи його раніше не бачив. Я навіть не знаю, за якою статтею він проходить.

— Тоді чому ви вибрали саме його?

Грант замислився, уперше намагаючись розібратися в причині свого вибору. Це не було наслідком логічного ланцюга міркувань. Він не міг сказати, що у цієї людини риси обличчя такі-то або такі-то, тому він і є засудженим. Він вибрав його майже інстинктивно; причина такого вибору знаходилася в підсвідомості. Нарешті, занурившись у свою підсвідомість, він видав: «З усіх дванадцяти він був один без зморшок на обличчі».

Почувши це, вони розсміялися. Проте, уперше витягнувши цю свою здатність на світ Божий, Грант зрозумів, як діє його інстинкт і яке його підгрунтя.

— Так, це звучить безглуздо, але це правда, — сказав він. — Єдиний серед дорослих, у кого на обличчі немає зморшок, — це ідіот.

— Фрімен не ідіот, можу вас завірити, — перервав його інспектор. — Цей хлопець дуже і дуже тямущий, от повірте мені.

— Я не це мав на увазі. Я маю на увазі, що ідіот безвідповідальний. Ідіот — зразок безвідповідальності. Усім цим дванадцяти в шерензі років по тридцять, але лише один з них мав безвідповідальне обличчя. І його я негайно й вибрав.

Після цього в Скотленд-ярді стали по-доброму жартувати, попереджаючи один одного, що Грант може «єдиним поглядом виявити в тобі ідіота». А заступник комісара одного разу їдко пожартував: «Ще скажіть мені, інспектор, що є таке поняття, як злочинне обличчя».

Але Грант тоді відповів, що з цим все не так просто, що якби злочини усі були однаковими, тоді можна було б їх підігнати під одне поняття, але злочинів стільки, скільки людських вдач, і якби поліцейський став підганяти обличчя під категорії, він би в них просто потонув. Завжди можна відрізнити на вигляд хтивих жінок, пройшовшись у будь-який день Бонд-стрітом з п'ятої по шосту ввечері, але ж найзапекліша німфоманка в Лондоні має холодний вигляд святої.

— Не така вже вона й свята останнім часом: щось надто багато стала пити наразі, — помітив заступник комісара, вмить збагнувши, про кого йдеться, і розмова перейшла на інші теми.

Проте інтерес до облич у Гранта залишився і відтоді лише зміцнювався, поки він не взявся за їх вивчення свідомо. І це не дивно: коли вивчаєш масу досьє, доводиться порівнювати різні світлини. Обличчя, як він сказав, неможливо підігнати під якісь категорії, проте можна дати характеристику кожній особі окремо. Наприклад, читаючи в газеті репортаж про якийсь гучний судовий процес і розглядаючи світлини головних його фігурантів, у Гранта ніколи не виникало жодного сумніву щодо того, хто обвинувачуваний, а хто суддя. Іноді він міг сплутати когось з адвокатів з підсудним, адже адвокатська братія, за великим рахунком, — лише зріз людства, не менш схильний до пристрастей і жадібності, ніж весь інший світ, але суддя завжди мав особливий вигляд, що випромінював чесність і відчуженість, так що навіть в парику його неможливо було сплутати з підсудним, вид якого не випромінює ані чесності, ані відчуженості.

Джеймс, якого, як виразилася Марта, вона витягла з його затишного кутка, вочевидь, сам захопився добором світлин, оскільки складена ним колекція злочинців або їх жертв виявилася настільки цікавою, що Грант не помітив, як настав час вечері й Куцанка принесла йому чай. Коли він вже складав світлини у стопку, щоб покласти в стіл, його рука торкнулася однієї світлини, яка злетіла з його грудей і пролежала увесь вечір на покривалі непоміченою. Він підняв її й розглянув.

Це був портрет якогось чоловіка в оксамитовому береті й камзолі з прорізами за модою кінця п'ятнадцятого століття, років тридцяти п'яти або тридцяти шести, з худим і гладко поголеним обличчям. У пишно оздобленому перлами комірі він надівав на портреті на мізинець правої руки кільце. Проте дивився він не на кільце, а кудись вдалину.

З усіх портретів, які Грант розглянув цього вечора, цей був найоригінальнішим. Неначе художник відчайдушно намагався перенести на полотно те, що зображувати у фарбах йому бракувало таланту. Вираз очей — вражаючий і неповторний — збив його з пантелику. Також і рот: художник не знав, як зобразити такі тонкі і широкі губи, щоб вони виглядали рухливими, тому рот вийшов якимсь неживим і взагалі не вдався. Що художникові вдалося краще всього, так це лицеві кістки: сильні вилиці, ямки під ними, вольове підборіддя, що виступає.

Вже перевертаючи світлину, щоб долучити її до стопки інших, Грант затримав її в руці, щоб ще трохи подивитися на обличчя. Хто це? Суддя? Воїн? Принц? Ця людина звикла до великої відповідальності, і відповідально виконувала те, що було в її владі. Добросовісна, і навіть дуже. Самоїд; можливо, педант. Людина, що легко вибудовує великі плани, але не вміє продумувати дрібниці. Кандидат на виразку шлунка. Також, напевно, був слабкий здоров'ям в дитинстві. На його обличчі є цей непередаваний відбиток, який залишає після себе фізичне страждання, перенесене в ранньому віці; не такий явний, як на обличчі каліки, але все одно легко зчитуваний. Художник це зміг уловити й передати мовою фарб. Нижня повіка, що злегка припухнула, як у дитини, яка надто багато спить; текстура шкіри; погляд старого з молодим обличчям.

Він перевернув портрет, щоб прочитати напис.

На обороті було надруковано: «Річард III. З портрета Національної портретної галереї. Художник невідомий».

Річард III.

Так от хто це. Річард III! Підлабузник. Чудовисько з дитячих казок. Вбивця безневинних. Запеклий лиходій.

Він перевернув світлину й знову подивився на портрет. Але чи це хотів передати художник, виводячи ці очі? Чи можливо, щоб він побачив в цих очах погляд стурбованої людини?

Він довго лежав, вдивляючись в це обличчя, в ці незвичайні очі. Це були довгі, глибоко посаджені очі; злегка зрушені брови створювали враження стурбованої насупленості наддобросовісної людини. Спочатку вони здаються проникливими, проте, якщо вдивитися, можна побачити в них усунутість, майже неуважність.

Коли Куцанка повернулася за підносом, він все ще поїдав очима портрет. Нічого подібного йому не доводилось бачити вже багато років. Портрет Джоконди поряд з цим портретом здавався просто плакатом.

Куцанка, побачивши його невинно чисту чашку, помацала досвідченою рукою опуклу поверхню вже захололого чайника й надулася. Їй є чим займатися, — показувала вона усім своїм видом, — замість того, щоб приносити йому підноси з чаєм, який він не п'є.

Він показав їй портрет. Що вона думає про нього? Якби ця людина була її пацієнтом, яким був би її вердикт?

— Печінка, — відрізала вона і, узявши піднос, вийшла, гучно простукавши підборами на знак протесту, з кучеряшками під накрохмаленим ковпаком.

Проте хірург, що увійшов негайно після її дефіле, людина добродушна й невимушена, був іншої думки. Глянувши на запропонований йому портрет, а потім раптом вдивившись з явним інтересом, він сказав:

— Поліомієліт.

— Дитячий параліч? — Грант раптом згадав, що у Річарда III була суха рука.

— Хто це? — запитав хірург.

— Річард III.

— Та ну? Цікаво.

— Ви знали, що у нього була суха рука?

— Хіба? Щось не пригадаю. Мені здавалося, у нього був горб.

— Був.

— Я тільки пам'ятаю, що він народився відразу з повним ротом зубів і їв жаб живцем. Дивно; я не чекав, що мій діагноз виявиться аж таким точним.

— То ж бо й воно. Що схилило вас до думки про поліомієліт?

— Зараз, коли ви мене про це запитали, я навіть не можу точно сказати. Вираз його обличчя, я думаю. Такий вираз можна побачити на обличчі дитини-інваліда. Якщо він народився з горбом, то причина, швидше за все, в цьому, а не в поліомієліті. Як я бачу, художник горб не зобразив.

— Не зобразив. Придворні художники у той час мали ще якийсь такт. Це було ще до того, як Кромвель став запрошувати натурників з бородавками й усіма іншими вадами.

— Якщо ви хочете знати мою думку, — сказав хірург, неуважно розглядаючи шину на нозі Гранта, — то я можу сказати, що саме від Кромвеля пішов цей снобізм навиворіт, від якого ми усі страждаємо сьогодні; ось ця така позиція, що «я проста щира душа, і я не хочу нічого з себе вдавати. Ніяких манер, ніякої витонченості, ніякої шляхетності».

Він стиснув палець ноги Гранта з відстороненою цікавістю.

— Це небезпечна хвороба. Жахливе збочення. Доходить до того, що в деяких округах Штатів, як я розумію, кандидат ризикує своєю політичною кар'єрою, якщо прийде на зустріч зі своїми виборцями в костюмі й краватці. Він відразу потрапляє в розряд пихатих нікчемностей. Вищий ідеал — «бути як один з них». Виглядає абсолютно здоровим, — додав він, маючи на увазі великий палець ноги Гранта, після чого його увагу знову притягнув портрет, що лежав на покривалі.

— А версія з поліомієлітом мені таки подобається, — сказав він. — У нього дійсно міг бути поліомієліт, наслідком якого й була його суха рука.

І він продовжував обмірковувати цю версію, забувши про те, що йому треба вже йти.

— Дуже цікаво. Портрет вбивці. До якої категорії ви б його віднесли?

— Вбивства не можна розкласти за категоріями. Люди вбивають з дуже різних причин, яких дуже багато. Але я не можу пригадати жодного вбивцю ані з мого досвіду, ані з архівів, який був би схожий на нього.

— Звичайно ж, він був hors concours[3] серед вбивць: в цьому не може бути жодних сумнівів. Про муки совісті він не мав жодного уявлення.

— Так, це так.

— Одного разу я бачив, як його грає Олів’є. Це була просто якась феєрія зла в найчистішому виді! Постійно ходити самісіньким краєм безодні гротеску, і жодного разу в неї не звалитися!

— Коли я показав вам цей портрет, — сказав Грант, — але ви ще не знали, хто це, чи подумали ви про злодійство?

— Ні, — сказав хірург, — ні, я подумав про хворобу.

— Ось це-то й дивно, погодьтеся. Я теж не про злодійство подумав. А тепер, коли я знаю, хто це, після того, як прочитав напис на обороті, я не думаю про нього інакше, як про лиходія.

— Гадаю, злодійство, як і краса, в очах того, хто бачить. Що ж, я загляну ще раз до вас ближче до кінця тижня. Ну як? Не болить зараз?

І він пішов, такий же добродушний і безтурботний, як і прийшов.

Лише після того, як він, немало спантеличений, ще раз уважно розглянув портрет (його самолюбство було неабияк зачеплене, адже він помістив одного з найбільш сумнозвісних злочинців усіх часів в крісло судді, а поміняти місцями суддю і злочинця було шокуючим проявом непрофесіоналізму), Грант здогадався, що цей портрет був, швидше за все, надрукований на потребу якогось детективного розслідування.

Яка таємниця була пов'язана з Річардом III?

І тут він згадав, що Річард убив двох своїх племінників, але й досі невідомо, як він це зробив. Вони просто зникли. І зникли вони, якщо він добре пам’ятає, коли Річарда не було в Лондоні. Він послав когось убити їх. Проте таємниця справжньої долі цих хлопчиків так ніколи й не була розкрита. За часів Карла II випадково були знайдені якісь два скелети, здається, під якимись сходами, і поховані. Було прийнято вважати, що скелети належать цим двом юним принцам, але жодних доказів ніхто ніколи не приводив.

Як же разюче мало знань про історію залишається в голові навіть після отримання доброї освіти! Йому відомо про Річарда III лише те, що він був молодшим братом Едуарда IV. Едуард же був блондином шести футів на зріст з непересічною зовнішністю і ще більше непересічним успіхом у жінок, тоді як Річард був горбанем, який після його смерті посів трон замість принца-наслідника, до того ж ще й організував вбивство цього наслідника і його малолітнього брата, щоб позбавитися від проблем в майбутньому. Про Річарда він знав ще, що той загинув у битві при Босворті, вимагаючи підвести собі коня, і був останнім з династії. Останнім з Плантагенетів.

Немає такого школяра, який не перевертав би останню сторінку історії Річарда III з полегшенням, оскільки на ньому війна Червоної та Білої Троянд нарешті закінчується і він може перейти до нудної, але простої історії Тюдорів.

Коли до палати увійшла Куцанка, щоб привести його до ладу перед сном, Грант запитав:

— У вас випадково не зберігся підручник з історії?

— Підручник з історії? Ні. Навіщо мені підручник з історії?

Це було риторичне питання, тому Грант і не намагався дати на нього відповідь. Його мовчання, схоже, зачепило її.

— Якщо вам потрібний підручник з історії, — сказала вона, витримавши паузу, — можете запитати у медсестри Деррол, коли вона принесе вам вечерю. Вона зберігає усі свої шкільні підручники на полиці у своїй кімнаті й цілком можливо, що серед них є й з історії.

«Як же це схоже на Амазонку — зберігати свої шкільні підручники!» — подумав він. Вона сумувала й за рідною школою так само, як сумувала за рідним Глостерширом кожного разу, коли зацвітали нарциси. Коли вона важкою ходою всунулася в палату з сирним пудінгом і тушкованим ревенем, він дивився на неї з готовністю проявити до неї терпимість, і навіть в чомусь прихильність. Адже ця товстушка, що пухкала, наче той насос, цілком могла перетворитися для нього на посудину насолод.

О, так, звичайно ж, у неї є підручник з історії, і навіть можливо, що й два. Вона зберегла усі свої шкільні підручники, адже вона так любила свою школу.

На язику в Гранта так і вертілося запитати, чи не зберігає вона досі також і усі свої дитячі ляльки, але він вчасно стримався.

— А історію я просто обожнювала, — сказала вона. — Це був мій найулюбленіший предмет. А Річард Левове Серце був моїм кумиром.

— Нестерпний хам був цей ваш Річард, — сказав Грант.

— О, як ви можете так говорити? — вигукнула вона, допечена до самого серця.

— Емоційно неврівноважений тип, — вів далі безжальний Грант — Носився взад-вперед землею, як зіпсована петарда. У вас коли закінчується зміна? Зараз?

— Як тільки рознесу усі підноси.

— Не могли б ви пошукати в себе цю книгу й принести мені на один вечір?

— Вам належить вночі спати, а не корпіти над підручниками з історії.

— Тоді я просто розглядатиму стелю; але краще все ж почитати щось історичне. Так ви принесете мені цю книгу?

— Не думаю, що мені захочеться пройти шлях до самого корпусу медсестер і назад заради того, хто так нечемно відгукується про Левове Серце.

— Добре, — сказав він. Мучеником я вже точно бути не зможу. Особисто я вважаю, що Річард Левове Серце — це зразок лицарства, chevalier sans peur et sans reproche[4], бездоганний воєначальник, тричі кавалер ордену «За бойові заслуги». Тепер підете?

— Мені здається, вам дійсно вкрай необхідно хоч трохи почитати історію, — сказала вона, розгладжуючи кут простирадла, що завернувся, своєю великою долонею. — Тому я занесу вам книгу з дороги. Все одно я сьогодні йду в кіно.

Менш ніж за годину вона повернулася, потопаючи в пальті з верблюжої шерсті. Загальне світло в палаті було вже вимкнене, і вона матеріалізувалася у світлій плямі від його настільної лампи, ніби джин з лампи Аладдіна.

— Я сподівалася, що ви вже спите, — сказала Амазонка. — Мені здається, сьогодні вже дуже пізно починати їх читати.

— Ніщо не може швидше занурити мене в сон, — сказав він, — аніж книга з англійської історії. Так що можете вирушати в кіно з чистою совістю.

— Так ми йдемо разом з сестрою Барроуз.

— Все одно ваша совість чиста.

— З вами не вистачить ніякого терпіння, — сказала вона спокійно і знову розчинилася в темряві.

Вона принесла дві книги.

Одна з них була чимось на зразок історичного альманаха під назвою «Історичні читання» і мала таке ж відношення до історії, як «Оповідання з Біблії» до Святого Письма. Кнуд на березі моря відчитує своїх придворних, у Альфреда підгорають перепічки, Рейлі кидає плащ під ноги Єлизаветі, Нельсон прощається з Гарді в каюті «Вікторії», і усе це надруковано красивими великими літерами, а кожна фраза розпочинається з нового абзацу. До кожного епізоду додається ілюстрація на цілу сторінку.

Щось надзвичайно зворушливе було в тому, як Амазонка дорожила такою дитячою літературою. Перевернувши обкладинку, Грант розраховував побачити на одній з порожніх сторінок її ім'я.

І точно: на форзаці було написано:

Елла Деррол

3-й клас

Ньюбриджська середня школа

Ньюбридж

Глостершир

Англія

Європа

Світ

Всесвіт.

І усе це в густому обрамленні з барвистих перевідних картинок.

«Цікаво, невже в дитинстві усі цим займаються? — подумав Грант. — Підписують підручники своїми іменами, а в класі переводять картинки? Він цим вже точно займався. І ці примітивно розцвічені квадратики раптом уперше за багато років оживили в його пам'яті дитинство, та так яскраво, як ніщо до цього. Він давно забув радість від переводу картинок. Та неповторна, радісна насолода, яку відчуваєш, коли тільки починаєш відривати плівку і вже бачиш, що малюнок у тебе виходить ідеальним. Мало що у світі дорослих може порівнятися з такою радістю. Хіба що сильний і точний удар, коли граєш в гольф, Ну, або той момент, коли волосінь раптом різко натяглася і ти вже знаєш, що рибка у тебе на гачку».

Книжечка ця настільки йому сподобалася, що він читав, насолоджуючись кожною фразою, кожною з її дитячих історій без виключення. Адже усі ці історії будь-який дорослий знав з дитинства. Саме вони залишаються в його пам'яті після того, як мита в тоннах і фунтах, корабельний збір, літургія з лаудами, Змова Житнього будинку, Трирічні Акти й уся ця довга й каламутна історія розколів і скандалів, союзів і зрад вивітриться з його свідомості.

Розповідь про Річарда III, коли він дійшов до неї, називалася «Принци в Тауері» і схоже, що у юної Елли принци сильно програвали перед Левовим Серцем, оскільки все малі літери «о» в тексті були акуратно заштриховані олівцем. На малюнку до цієї розповіді двом золотоволосим хлопчикам, що грали в променях світла від загратованого вікна, були примальовані сучасні окуляри, а на чистому звороті сторінки з малюнком хтось із захватом грав в хрестики-нулики. Боротьбу за серце юної Елли принци програли начисто.

Та все ж це була досить захоплююча розповідь. Досить похмура, аби захопити будь-яке дитяче серце: безневинні діти, дядько-лиходій. Класичні елементи класично простого сюжету.

В ній була також і мораль, як в справжній казці:

Але Король нічого не вигадав з того свого злочину. Жителі Англії жахнулися його холоднокровній жорстокості і вирішили, що він не буде більше їх Королем. Вони відрядили посла до далекого родича Річарда, Генріха Тюдора, який жив у Франції, щоб просити його повернутися в Англію й стати королем замість нього. Хоч як хоробро бився Річард зі своїм суперником, але злочинами своїми він збудив ненависть до себе у всього народу, і багато воїнів його перейшли на бік його суперника, і він загинув.

Точно, але сухо. Простий переказ подій.

Він узяв в руки другу книгу.

Це вже був справжній шкільний підручник з історії. Дві тисячі років історії Англії були акуратно вкладені в чіткі ніші-параграфи для зручності запам'ятовування. Ніші, природно, відповідали періодам правління. Недивно, що історичну особу у нас завжди прив'язували до якогось монарха, попри те, що ця особа могла знати інших монархів і жити при них. Ми розкладаємо їх по нішах вже навіть не замислюючись. Пепис — Карл II. Шекспір — Єлизавета. Герцог Мальборо — королева Ганна. Чомусь нікому ніколи не спадало на думку, що той, хто жив при Єлизаветі, міг також жити і при Георзі I. До цього розділення історії на періоди правління ми привчені з дитинства.

Проте таке спрощення тільки заважає, якщо ти, простий поліцейський, лежиш з ногою на витяжці на спині, що затекла, і намагаєшся відкопати якусь інформацію про давно почилих монархів, щоб не з'їхати з глузду від неробства.

Опис періоду правління Річарда III виявився на подив закоротким. Зуміти потрапити в когорту найвідоміших правителів Англії за усі дві тисячі років її історії, маючи на це всього два роки, могла тільки особа колосального масштабу. Якщо Річард не заводив друзів, це не означає, що він не був впливовою фігурою.

Ось і підручник з історії теж вважає, що він був неабиякою особою:

Річард мав великі здібності, проте абсолютно не гребував ніякими засобами. Він зухвало заявив про своє право на корону на тій абсурдній підставі, що шлюб його брата з Єлизаветою Вудвілл був незаконним, а діти від нього незаконнонародженими. Його визнали ті, хто боявся залишитися в меншості. Він розпочав своє правління з подорожі на південь країни, де його добре приймали. Проте водночас з Тауеру зникли обидва маленькі принци, які жили там, й усі подумали, що їх убили.

Спалахнуло потужне повстання, яке Річард подавив з великою жорстокістю. Аби бодай частково повернути собі загублену популярність, він скликав Парламент, який ухвалив корисні закони проти поборів під виглядом добровільного приношення, проти системи лівреї і заступництва.

Проте це не допомогло: спалахнуло друге повстання, але вже у вигляді вторгнення французьких військ під проводом Генріха Тюдора, голови дому Ланкастерів. Сталася битва з Річардом при Босворті, біля Лестера, в якій зрада Стенлі принесла перемогу Генріху. Річард бився хоробро, але загинув, залишивши після себе славу не менш ганебну, ніж принц Джон.

Що таке ці усі побори, лівреї, заступництво?

І як взагалі англійці могли прийняти наслідника, нав'язаного їм французькими військами?

Хоча, звичайно, за часів Червоної та Білої Троянд Франція все ще сприймалася як ще не зовсім відокремлена частина Англії, як країна набагато менш відчужена від серця англійця, ніж Ірландія. У Францію англієць п'ятнадцятого століття їздив легко і звично, тоді як в Ірландію його силою не можна було затягнути.

Грант лежав і думав про ту, стару Англію. Англію, за яку велися війни Червоної та Білої Троянд. Англію зелену-презелену, без жодного димаря від Камберленда до Корнволла. Англію ще не перегороджену, з безкрайніми лісами, де водився звір, і широкими болотами, де було повно птаха. Англію, в якій одна й та ж купка будівель відкривалася погляду кожні декілька миль в нескінченному чергуванні: замок, церква, селянські хатки; монастир, церква, селянські хатки; маєток, церква, селянські хатки. Чорні смуги ріллі навколо купки осель, притислих одне до одної, а далі — зелень. Суцільна зелень. Глибокі борозни доріг, що бігли від однієї купки будівель до іншої, чорніли болотяною трясовиною взимку і біліли від пилу влітку; з бахромою з диких троянд або червоного глоду залежно від пори року.

За цю ось зелену малолюдну землю цілі тридцять років велася війна Червоної та Білої Троянд. Але це була не війна, а, швидше, кривава міжусобиця. Суперечка Монтеккі й Капулетті, до якої було байдуже пересічному англійцю. Ніхто не вдиравсь до нього в оселю з питанням: «Йорк або Ланкастер?» і не тягнув до концентраційного табору, якщо відповідь не лічила часу та ситуації. Це була осередкова війна, мало не на рівні розборок між родичами. Вони билися на вашому лугу, перетворюючи вашу кухню на перев'язувальний пункт, потім скакали далі й билися де-небудь ще, а через декілька тижнів ви дізнавалися, хто вийшов переможцем, і тоді сімейного скандалу було не уникнути, тому що ваша дружина, швидше за все, була за ланкастерів, а ви за йорків. Усе це дуже схоже на стосунки між уболівальниками футбольних команд, що змагаються. Ніхто не переслідував вас за те, що ви на боці ланкастерів або йорків так само, як і ніхто й не подумає карати вас за те, що ви вболіваєте за «Арсенал» або за «Челсі».

У роздумах про ту, зелену-презелену, Англію він не помітив, як заснув.

Від розгадки ж таємниці цих двох юних принців і їх долі він наразі був так само далекий, як і раніше.

3

— А когось веселіше не можна було знайти, щоб на нього приємно було дивитися? — запитала Куцанка наступного ранку, зирнувши сторч на портрет Річарда, якого Грант приставив до стосу книг на своєму столику.

— Хіба це обличчя вам не здається цікавим?

— Цікавим?! Та в мене від нього мурашки по шкірі. Справжній Похнюплений Дезмонд.

— В підручниках з історії сказано, що цей «Дезмонд» мав великі здібності.

— Синя Борода теж їх мав.

— І, схоже, він був дуже популярним.

— Синя Борода теж був популярним.

— І як воїн він теж був прекрасним, — сказав Грант уїдливо і, витримавши паузу, продовжив:

— А що ж Синя Борода?

— Навіщо ви взагалі розглядаєте це обличчя? Хто це такий?

— Річард III.

— Ось як! Тоді все ясно!

— Ви хочете сказати, що саме таким його й уявляли?

— Звичайно!

— Чому?

— Це ж був підлий вбивця, хіба ні?

— А ви ще пам'ятаєте щось з шкільної історії.

— Це кожен знає. Спровадив на той світ своїх двох малолітніх племінників. Бідні дітки! Задушив їх.

— Задушив?! — зацікавлено перепитав Грант. — Цього я не знав.

— Задушив подушками.

Вихопивши з-під його голови подушки, вона швидко збила їх своїми маленькими сильними ручками і знову рівнесенько підклала йому під голову.

— Чому задушив? Чому не отруїв? — не відставав Грант.

— Що ви запитуєте про це мене? Я в цьому не брала участь.

— Хто сказав, що він їх задушив?

— Так було написано в моєму шкільному підручнику з історії.

— Так, але чиї слова наведені в цьому підручнику історії?

— Чиї слова? Та нічиї. Там просто пишуть, як все було.

— Хто задушив їх? Що там пишуть про це?

— Якийсь Тіррел. Хіба ви в школі не проходили історію?

— Я відвідував уроки історії. Це не одне й те ж. Хто такий цей Тіррел?

— Не маю жодної гадки. Якийсь друг Річарда.

— Як дізналися, що це був Тіррел?

— Він сповідувався.

— Сповідувався?

— Після того, як його визнали винним, звичайно. І до того, як повісили.

— І що, цього Тіррела повісили за вбивство двох принців?

— Звичайно. Можна, я приберу зі столику це похмуре обличчя і поставлю якесь веселіше? У цій пачці, що принесла вам учора міс Халлард, стільки приємних облич!

— Мені не цікаві приємні обличчя. Мене цікавлять тільки похмурі обличчя «підлих вбивць» з «великими здібностями».

— Що ж, як кажуть, на колір і смак… — сказала Куцанка приречено. — І мені, слава Богу, немає потреби на них дивитися. Але, на мою скромну думку, він не дасть вашим кісткам зростися, цей портрет.

— Що ж, якщо мій перелом не заживе, можете записати й це на рахунок Річарда III. Ще один маленький злочин на його рахунку, мені здається, ніхто навіть не помітить.

Треба буде неодмінно запитати Марту, коли вона ще раз загляне, про цього Тіррела; може, і вона щось знає про нього. Багаж її знань напевно невеликий, але все таки вона вчилася в дуже дорогій відомій школі і, можливо, хоч щось та залишилося в пам'яті.

Проте першим відвідувачем, що проник в лікарняний простір із зовнішнього світу, виявився сержант Вільямс, здоровенний, рожевощокий, гладко поголений чолов’яга, і на якийсь час Грант забув про битви давно минулих днів, перемкнувшись на широкоплечих хлопців з сьогоднішнього життя. Вільямс розсівся на низькому жорсткому стільці для відвідувачів, його блідо-голубі очі поблискували, як у задоволеного кота, в яскравому сонячному світлі вікна. Грант дивився на нього з ніжністю. Як же він радів можливості знову поговорити поліцейським жаргоном, цією пташиною мовою натяків, зрозумілою лише тому, хто разом з тобою зайнятий однією справою! Як приємно було взнати новини внутрішнього життя поліцейського відділка, обговорити стосунки, дізнатися, кому дали прочухан, а кому світить звільнення!

— А ще тобі привіт від боса, — сказав Вільямс, вставши зі стільця, щоб йти. — Він сказав, що якщо тобі потрібна буде його допомога, дай йому знати.

Погляд його, більш не засліплюваний світлом з вікна, впав на світлину, приставлену до стосу книг. Кивнувши в бік світлини, він запитав:

— Хто цей тип?

Грант вже хотів було відповісти, як раптом згадав, що це ж його колега, професіонал, який розбирається в обличчях анітрохи не гірше, ніж він сам; якому доводиться читати обличчя щодня.

— Портрет пензля одного невідомого художника п'ятнадцятого століття, — сказав він. — Що скажеш про нього?

— В живопису я взагалі нічого не розумію.

— Я не про художника. Я про того, хто зображений на портреті.

— А, на портреті… — Вільямс нагнувся і, смішно зблизивши свої білясті брови, став придивлятися до світлини. — Що сказати про нього? А що я можу сказати?

— Скажи, де ти його бачиш: на лаві підсудних або в кріслі судді?

Вільямс, подумавши трохи, упевнено сказав:

— В кріслі судді, звичайно!

— Ти впевнений?

— На всі сто! А що, хіба на лаві підсудних?

— Ні, я теж його бачу в кріслі. Але в тому-то й штука, що ми помиляємося обоє. Його місце — на лаві підсудних.

— Ти мене дивуєш, — сказав Вільямс, знову вдивляючись в портрет. — Значить, ти вже знаєш, хто це?

— Звичайно. Річард III.

Вільямс свиснув.

— Ось так штука! А, ну так. Звичайно ж: принци в Тауері, і таке інше. Сам отой «Злий Дядечко». Мені здається, якщо про це знати заздалегідь, тоді все зрозуміло, але ось так, зненацька, ніколи не здогадаєшся, що це злодій. Ти ж подивися, адже він як дві краплі води схожий на старого Холсбері, а в Холсбері був всього один недолік: він був занадто добрий з негідниками на лаві підсудних. Він зі шкіри геть рвався, щоб дати їм якомога менше.

— Тобі відомо, як він убив принців?

— Про Річарда III мені взагалі нічого не відомо, крім того, що мати носила його два роки.

— Що?! Звідки така байка?

— Зі шкільного підручника з історії, здається.

— Ти, мабуть, ходив в якусь особливу школу. У жодному з моїх підручників з історії ні про що таке не написано. Ось, до речі, чому завжди було цікаво вивчати Шекспіра і Біблію на уроках: з них щоразу дізнаєшся щось нове про життя. Ти коли-небудь чув щось про людину на ім'я Тіррел?

— Так. Обчищав кишені пасажирів Східно-піренейської пароплавної компанії. Потонув на пароплаві «Єгипет».

— Ні, я маю на увазі історичну особу.

— Кажу ж тобі, з історії я пам'ятаю тільки 1066-й і 1603-й роки.

— А що сталося в 1603-му році? — машинально запитав Грант, продовжуючи думати про Тіррела.

— Ми тоді міцно причепили собі до хвоста Шотландію.

— Все краще, аніж кожні п'ять хвилин чекати, що вони вчепляться нам в горло. Подейкують, це Тіррел прибрав хлопчиськ.

— Племінників? Ні, це ні з чим не узгоджується. Ну гаразд, я побіг. Тобі нічого не потрібно?

— Ти, здається, збирався на Черінг-Крос-Роуд?

— Так, в «Фенікс».

— Тоді потрібно.

— Що саме?

— Зайди у будь-який книжковий магазин і купи мені яку-небудь «Історію Англії». Але тільки серйозну, для дорослих. І ще щось про життя Річарда III, якщо буде.

— Добре, куплю.

Йдучи, в дверях він зіткнувся з Амазонкою і був уражений, побачивши багатиря не меншого, ніж він сам, тільки в сестринській формі. Збентежено промукавши вітання, він кинув питальний погляд на Гранта і зник в коридорі.

Амазонка сказала, що за графіком у номера 4 сьогодні вологе обгортання, але вона заглянула до нього в палату, щоб спочатку переконатися, що він зрозумів…

— Зрозумів що?

— Яким шляхетним був Річард Левове Серце.

— До Річарда Першого я поки ще не дійшов. Але номер 4 готовий почекати ще декілька хвилин заради того, аби почути, що ви знаєте про Річарда III.

— Ах, бідолахи! — сказала вона, і її великі коров'ячі очі наповнилися ніжністю і жалем.

— Хто?

— Ці два милі хлопчики. Мені в дитинстві снилися кошмари через них. Мені снилося, що хтось підходить до мого ліжка, коли я сплю, і починає душити мене подушкою.

— Їх що, так убили? Задушили?

— Так, звичайно! Хіба ви не знали? Сер Джеймс Тіррел повернувся до Лондона, коли двір був у Воріку, наказав Дайтону і Форесту вбити їх, а потім їх закопали під якимись сходами і насипали згори велику купу каменів.

— Але так не написано у вашому підручнику, який ви мені дали.

— О, в цьому підручнику історія написана так, аби прочитати, здати й забути, якщо ви розумієте, про що я. Ви не побачите по-справжньому цікавої історії в таких книжках для зубріння.

— Тоді дозвольте вас запитати, звідки ви узяли отаку колоритну байку про Тіррела?

— Це не байка, — сказала вона, образившись. — Про це можна прочитати у сера Томаса Мора, де він описує свою епоху. А можете назвати мені автора книг з історії, який би був більш шанованим і гідним довіри, ніж сер Томас Мор, можете?

— Ні, звичайно. Було б поганим тоном суперечити серові Томасу.

— Отже, саме це розповідає Томас Мор; ба більше: він же жив тоді і знав усіх тих людей, і міг з ними поговорити.

— З Дайтоном і Форестом?

— Ні, звичайно ж. З Річардом, і з тією бідною королевою, — з ними з усіма.

— З королевою? Дружиною Річарда?

— Так.

— А чому «бідною»?

— Вона страшенно мучилася з ним. Говорять, він її отруїв. Хотів одружитися на своїй племінниці.

— Чому?

— Тому що вона була наступницею престолу.

— Ага. Тобто, він позбавився двох племінників, а потім захотів одружитися з їх старшою сестрою.

— То так. Не міг же він одружитися на хлопчиках!

— Та вже, думаю, це навіть Річарду III не могло спасти на думку.

— І він хотів одружитися на Єлизаветі, щоб почувати себе впевненіше на троні. Насправді вона, звичайно, вийшла заміж за його наступника. Вона була бабусею королеви Єлизавети. Мені завжди подобалося, що в Єлизаветі є щось від Плантагенетів. Я ніколи не була в захваті від Тюдорів. Що ж, мені пора бігти, а то вже скоро прийде старша з обходом, а номер четвертий ще не помитий.

— Ага! А то світу настане кінець.

— Не знаю, як світу, але мені точно, — сказала вона й вийшла.

Грант знову узяв із стосу книгу, яку вона дала йому почитати, і спробував щось зрозуміти для себе в хитросплетіннях воєн Червоної та Білої Троянд. Йому це не вдалося. Війська наступали й відступали навперемінно. Йорки й Ланкастери змінювали одне одного на почесному місці переможців з якоюсь загадковою повторюваністю. За безглуздям це можна було порівняти хіба що з атракціоном електромобілів на ярмарку, які стикалися, крутилися і знову стикалися.

Проте у нього було стійке відчуття, що усі ці розбрати мали якусь таємну причину, що насіння їх було посіяне майже за сто років до цього, коли пряма лінія престолонаслідування була перервана з позбавленням влади Річарда II. Він знав про це все, тому що в юності ходив на «Річарда Бордоського» в Новому театрі, і не раз, а цілих чотири. Ланкастери, що захопили владу, впродовж трьох поколінь правили Англією: Генріх, наслідник Річарда Бордоського, — нещасливо, але більш-менш вдало; шекспірівський принц Хел — із славною перемогою у битві при Азенкурі як нагородою за завзятість, і його недоумкуватий син — нерозумно і невдало. Недивно, що народ пристрасно забажав відновлення на престолі законного наслідника, дивлячись на те, як некомпетентні друзі вбогого Генріха VI, що були послані ним у Францію, програють там битву за битвою, доки сам Генріх виношує думку про заснування Ітона і благає придворних дам зменшити декольте.

Усі три ланкастера відрізнялися жорстким фанатизмом, що змінив ліберальні придворні устої, які пішли разом з Річардом II. Методи Річарда, який жив і давав жити іншим, майже миттєво поступилися місцем спалюванню єретиків. Скільки правили ці три ланкастера, стільки єретики горіли у них на вогнищах. Недивно, що не такий явний, як у цих вогнищ, вогонь невдоволення почав тліти в серцях пересічних англійців.

Особливо відколи перед ними з'явилася фігура Герцога Йоркського. Дотепний, розсудливий, впливовий, обдарований, словом, справжній принц, та ще й по крові наслідник Річарда II. Може, вони й не бажали побачити Йорка на троні замість нещасного безглуздого Генріха, але їм точно хотілося, щоб він узяв кермування країною у свої руки і поклав край цьому жаху.

Йорк спробував, але загинув за свої старання, а близькі його в результаті надовго опинилися хто в засланні, хто в монастирі.

Коли ж хвиля народних повстань і протестів вщухла, на англійському престолі виявився його син, що стояв пліч-о-пліч зі своїм батьком в цій боротьбі, і країна з полегшенням повернулася до спокійного життя під владою цього стрункого, рудоволосого, неймовірно красивого розпусника і при цьому дуже розумного юнака — Едуарда IV.

І це було майже все, що Грант зміг збагнути в історії воєн Червоної та Білої Троянд.

Відірвавшись від книги, він побачив старшу медсестру, що увійшла і стояла посередині кімнати.

— Я стукала, — сказав вона, — але ви були так поглинені читанням…

Вона стояла нерухомо, струнка й відчужена, не менш елегантна, ніж Марта; руки її у білих манжетах були ледве зімкнуті на рівні вузької талії; покрив з білої вуалі підкреслював непохитну гідність; єдиною її прикрасою був срібний значок медичної школи, яку вона закінчила. Грант дивився на неї й дивувався тій унікально непохитній врівноваженості, яку напрацьовують в собі старші сестри великих лікарень.

— Я зачитався історією, — сказав він. — І навіть не помітив, як пролетів день.

— Чудовий вибір, — сказала вона. Історія допомагає встановити перспективу.

Побачивши портрет, вона сказала:

— Ви йорк або ланкастер?

— Ви знаєте, хто це?!

— Так, звичайно! Коли я була ще стажисткою, часто заходила в Національну галерею. Грошей отримувала мало, ноги боліли жахливо, а в Галереї було тепло й спокійно та ще й багато лавок.

Вона ледве помітно посміхнулася, дивлячись з висоти свого нинішнього важливого положення на ту юну, вічно втомлену, серйозну дівчинку, якою вона була.

— Найбільше мені подобалися портрети, оскільки вони створюють те ж відчуття пропорції, що й історичні книги. Портрети усіх цих видатних осіб, які свого часу дуже поспішали, аби встигнути зробити якомога більше справ. І де їх справи зараз? Лише імена. Лише полотно й фарба. Надивилася я тоді на портрети.

Вона знову перевела погляд на світлину.

— Нещасна людина, — сказала вона.

— Мій хірург вважає, що це через поліомієліт.

— Поліомієліт? — Вона замислилася. — Можливо. Не знаю. Мені він завжди здавався страшенно нещасним. У нього найнещасніше обличчя з усіх, які я бачила, а переглянула я їх дуже багато.

— Тобто, ви вважаєте, що портрет був намальований вже після вбивства?

— О, так. Це очевидно. Він не з тих, хто може скоїти будь-який поганий вчинок і з легкістю забути про нього. Він не такий. Він мусив був добре розуміти, наскільки… жахливий будь-який злочин.

— Ви вважаєте, він з тих, хто скоїть злочин, а потім усе життя мучиться?

— Як добре ви сказали! Так. Такі, як він, спочатку згорають від бажання зробити щось, а коли зроблять, тоді усвідомлюють, що ціна, яку вони заплатили, занадто висока.

— Так ви не вважаєте його запеклим негідником?

— Ні, що ви! Негідникам невідомі страждання, а це обличчя сповнене найжахливішого страждання.

Деякий час вони мовчки дивилися на портрет.

— Це схоже на якусь відплату: смерть єдиного сина майже відразу після цього. Потім смерть дружини. Втратити усіх своїх близьких за такий короткий час! Немов кара небесна.

— Він сумував за дружиною?

— Вона була його двоюрідною сестрою; вони знали одне одного з дитинства. Не знаю, кохав він її чи ні, але вона була для нього другом. Для тих, хто на престолі, думаю, дружба — рідкісний подарунок долі. Але ж мені пора; треба стежити за тим, як йдуть справи в моїй лікарні. Я навіть не поставила питання, з яким прийшла. Я хотіла запитати, як ви себе почували вранці. Проте, судячи з того, що ви цікавитеся людиною, якої немає на світі вже чотириста років, ясно, що ви впевнено видужуєте.

Вона так і не зрушилася з того місця, на якому зупинилася, коли ввійшла. Посміхнувшись своєю ледве помітною, відстороненою посмішкою і як і раніше тримаючи руки ледве зчепленими на пряжці ременя, вона попливла до дверей. Вона випромінювала якийсь неземний спокій. Як черниця. Як королева.

4

Вже давно закінчився обід, як раптом явився задиханий сержант Вільямс з двома товстими фоліантами в руках.

— Ти міг би залишити їх на вході, у швейцара, — сказав Грант. — Я не думав, що ти потягнеш їх аж сюди, нагору.

— Ні, мені треба було піднятися, щоб пояснити. Я встиг завітати хоч і до однієї крамниці, але ж до найбільшої на цій вулиці. Це краща історія Англії з тих, що в них є. І взагалі з усіх, що є, як вони сказали.

Він виклав на столик величезний том в сірувато-зеленій палітурці з видом людини, яка тут ні до чого.

— Окремої історії про Річарда III у них не виявилося. Тобто, його біографії. Зате вони дали мені ось це.

«Це» виявилося строкатою книжечкою з гербом на суперобкладинці. Називалася вона «Троянда Ребі».

— Що це?

— Так, здається, звали його матір. Троянда Ребі. Ну все, у мене немає часу: через п'ять хвилин мені потрібно вже бути в Ярді. Бос здере з мене шкіру, якщо я запізнюся. Вибач, якщо це не зовсім те, що ти хотів. Я ще раз забіжу до тебе при першій же нагоді, і якщо це не те, що треба, я спробую дістати тобі щось ще.

Грант був вдячний і за те, що є.

Ще стукіт енергійних кроків Вільямса не стих в коридорі, як Грант взявся до перегляду цієї «кращої з усіх історії Англії». Ця історія виявилася тим, що називають «офіційною історією», тобто сухою компіляцією, освіженою непоганими ілюстраціями. Мініатюра з ілюстрованого Псалтиря Лутрелла прикрашала розділ про сільське господарство чотирнадцятого століття, а сучасна карта Лондона поміщалася в центрі тексту про Велику Пожежу. Про королів і королев якщо згадувалося, то лише мимохідь. «Історія конституційних конфліктів» Теннера містила лише відомості про громадський прогрес і політичний устрій; про чорну віспу і введення книгодрукування, про використання пороху, про Торгові гільдії і таке інше. Але сама історія, ніби строгий спікер парламенту, раз у раз різко осаджувала містера Теннера, вимагаючи від нього «виступати за суттю» і говорити про короля або його родичів. Чергову таку вимогу містер Теннер отримав, коли завів мову про введення книгодрукування.

До майбутнього лорда-мера Лондона з південно-східного Кента явився дехто на ім'я Кекстон і представився учнем торговця мануфактурою, після чого вирушив у Брюгге з двадцятьма мерками в кишені, які йому залишив його хазяїн після своєї смерті. І коли під затяжним осіннім дощем два юні втікачі з Англії сіли на мілину на низьких берегах Нижніх Країн, їм допоміг вибратися на берег не хто інший, як цей успішний торговець з графства Кент. Втікачами цими виявилися Едуард IV і його брат Річард.

Коли ж колесо фортуни знову обернулося і Едуард повернувся в Англію, щоб правити нею, з ним повернувся і Кекстон, так що перші книги в Англії були надруковані для Едуарда IV з рукописів його шуряка.

Він перегортав сторінку за сторінкою і не переставав дивуватися, до чого все ж нудна офіційна інформація скупа на персоналії. Скорботи людства — нічиї скорботи, як давно вже з'ясували читачі газет. Холодок жаху може пробігти по спині від інформації про масову загибель людей, але серце залишається незворушним. Тисяча людей потонули під час повеню в Китаї — це новина; дитина потонула в ставку — це трагедія. Тому коли містер Теннер пише про досягнення англійського народу, це викликає захоплення, але не чіпає душу. Проте місцями, де він все ж не зміг обійтися без персоналій, його стиль преображався й ураз будив живіший інтерес. Наприклад, коли він наводить уривки з листування Пастонсів. В Пастонсів була звичка зберігати замітки з історичними відомостями впереміж із замовленнями на олію для салату і листами-запитами про успіхи Клімента в Кембріджі. Так от, між двома такими господарськими замітками з'явився один маленький запис про те, що в їх будинку в Лондоні жили два хлопчики з роду Йорків і до них щодня приїжджав побачитися їх брат Едуард.

Грант відклав на мить книгу на ковдру і, дивлячись нерухомо на неіснуючу для нього зараз стелю, подумав про те, що раніше ніколи на англійському престолі не було людини, аж так близько знайомої з життям пересічного англійця, як Едуард IV і його брат Річард. Та ще, можливо, Карл II після них. Але Карл, навіть живучи у бідності й переховуючись, завжди залишався сином короля, не таким, як все, тоді як ці два хлопчики, що жили у Пастонсів, були звичайними дітьми з сімейства Йорків, які навіть за кращих часів особливо нікого не цікавили, а в той час, коли було написано цей лист Пастонсів, не мали прихистку і, можливо, майбутнього.

Грант узяв підручник з історії, який принесла йому Амазонка, щоб подивитися, що робив Едуард в Лондоні у той час, і дізнався, що він збирав армію. «Лондон завжди був йоркистським за духом, і народ охоче збирався під прапор юного Едуарда», — написало було в підручнику.

І при цьому юний Едуард в віці вісімнадцяти років, кумир столиці, будучи за крок від першої зі своїх перемог, знаходить час, щоб щодня бачитися зі своїми братиками.

Чи не в цей час, подумалося Гранту, народилася у Річарда ця рідкісна відданість своєму старшому братові, ця непохитна відданість на все життя, яку історичні книги не лише не заперечують, але навіть підкреслюють, щоб видати мораль: «Аж до самої смерті свого брата в усіх каверзах долі Річард був йому вірним і відданим помічником, але можливість захопити корону виявилася для нього занадто великою спокусою»? Чи, в простішому викладі «Історичного альманаха»: «Він був Едуардові добрим братом, але коли зрозумів, що може стати Королем, жадібність зробила геть озлобленим його серце».

Грант скоса глянув на портрет і вирішив, що «Історичний альманах» кудись не туди веде. Що завгодно могло зробити озлобленим серце Річарда аж до скоєння вбивства, тільки не жадібність. Чи «Альманах» мав на увазі жадібність до влади? Можливо. можливо.

Бо вже хто-хто, а Річард мав усю владу, яка тільки може бути у смертного: брат Короля. Багатій. Невже цей останній малий крок до абсолютної влади аж так важив для нього, аби піти на вбивство дітей свого брата?

Усе це виглядало дуже дивно.

Він все ще роздумував над цим, коли до палати увійшла місіс Тінкер зі свіжою піжамою для нього і зі своїм звичайним щоденним зведенням газетних новин. Місіс Тінкер ніколи не читала репортажі далі за третій рядок, якщо вони були не про вбивство; якщо ж їй впадав в очі репортаж про вбивство, то тут вона вчитувалася в кожне слово й навіть купувала вечірню газету дорогою додому, щоб насолодитися нею як слід, готуючи собі вечерю.

Сьогодні її монотонне мимрення про отруєння миш'яком і ексгумацію трупа в Йоркширі лилося безперервним потоком в його вуха, як раптом її погляд впав на неторкнуту вранішню газету, що лежала поряд з книгами на столі, і вона затнулася на півслові.

— Ви що, сьогодні погано себе почуваєте? — заклопотано запитала вона.

— Та ні, файно, Тінк, файно. А чому має бути погано?

— Ви навіть не відкривали свою вранішню газету! Отак подруга моєї сестри починала хворіти: вона переставала цікавитися тим, що пишуть в газетах.

— Можете не турбуватися. Я одужую. Навіть, ось, настрій покращав. А про газету я забув, тому що зачитався історією. Ви що-небудь чули про принців в Тауері?

— Усі що-небудь чули про принців в Тауері.

— А знаєте, як вони зустріли свій кінець?

— А як же? Знаю. Він задушив їх подушкою, коли вони спали.

— Хто задушив?

— Їх злий дядечко. Річард III. Вам не слід було б думати про такі речі, адже ви хворієте. Краще почитайте щось добре й веселе.

— Ви сьогодні дуже поспішаєте додому, Тінк? Не могли б ви зайти на Сент-Мартін-лейн?

— Можу, у мене сьогодні якраз купа вільного часу. Це до міс Халлард? Але вона з'явиться в театрі тільки ближче до шостої.

— Так, я знаю. Тоді просто залиште їй записку.

Він узяв блокнот і олівець і написав:

Заради усього святого, розшукай мені «Історію Річарда III» Томаса Мора!

Відірвавши листок, він склав його, і на ньому написав: «Міс Марті Халлард».

— Можете віддати цю записку старому Секстону на службовому вході. А він вже там розбереться, як їй віддати.

— Якщо я зможу підійти до службового входу, то навіщо тоді ці табурети для черги? — сказала міс Тінк швидше собі, ніж Гранту. — Ця вистава буде йти вічно.

Вона акуратно сховала складену записку в дешеву потерту сумочку зі штучної шкіри, без якої її представити було так само неможливо, як і без її капелюшка. На Різдво Грант незмінно дарував їй по новій сумочці, — своєрідному витвору мистецтва, — зшитій за найкращими традиціями англійських шкіряників, яка була настільки чудово скроєна, і настільки бездоганно пошита, що навіть Марта Халлард цілком могла б піти з нею на ланч в «Благ». Проте і цю сумочку, як і усі попередні, він бачив у неї в перший і останній раз. Оскільки місіс Тінкер вважала ломбард місцем ще більше ганебним, ніж в'язниця, він позбавив її усіх підозр в зароблянні на його подарунках. Він дійшов висновку, що сумочки ці, швидше за все, лежали у неї схованими в якомусь комоді, загорнуті в той же подарунковий папір. Можливо, вона діставала їх звідти, коли хотіла комусь показати, або просто помилуватися ними, а, можливо, сама думка про те, що вони у неї є, гріла її подібно до того, як когось гріє думка, що у нього «є все для похорону». Наступного Різдва він мав твердий намір відкрити цю потерту сумочку, незмінне вмістище à toute faire[5], і покласти дещо у відділення для грошей. Вона, звичайно ж, розтратить це «дещо» на всілякі непотрібні дрібнички, так що навіть сама не знатиме, на що пішли гроші, але, можливо, жменька маленьких радощів, розкиданих, подібно до блискіток, по сірій тканині буденного життя, вартує більшого, ніж абстрактне задоволення від володіння колекцією красивих дрібниць, що припадають пилом в далекому кутку комоду.

Коли вона пішла, поскрипуючи туфлями в унісон з корсетом, він повернувся до містера Теннера і спробував ушляхетнити свою душу, хоч трохи перейнявши у містера Теннера його зацікавлення людським родом. Але це виявилося не аж так просто. Ані за своєю природою, ані за своєю професією не мав він цікавості до людства в цілому. Предметом його цікавості, як природженої, так і придбаної, була особистість. Він бродив сухими рядками статистики містера Теннера, мріючи прочитати щось про короля, що сховався в дуплі дуба, або про мітлу, прив'язану до щогли, або про шотландця, що вчепився в стремено королівської кінноти у бою. Але ось, нарешті, він із задоволенням дізнався про те, що англієць п'ятнадцятого століття «пив воду тільки під час посту». Життя англійського селянина часів Річарда III, схоже, було предметом захоплення усієї Європи. Містер Теннер наводить слова автоора того часу, що жив у Франції:

Король Франції нікому не дозволяє вживати сіль, окрім тієї, що куплена у нього самого і за ціною, що довільно встановлюється ним самим. Його військо нічого не платить за постій, та ще й по-варварськи поводиться з селянами, якщо ті виражають невдоволення. Усі винарі віддають королеві четверту частину свого доходу. Усі міста щорічно платять королю величезні суми на утримання його армії. Селяни живуть у великій нужді і бідності. Вони не носять вовняного одягу. Їх одяг складається з короткого полотняного камзола, коротких штанів вище за коліна, що не прикривають гомілки. Усі жінки ходять босими. Селяни не їдять м'яса, а тільки свинячий жир, який кладуть в суп. Дрібномаєтне дворянство живе не набагато краще. Якщо проти когось висувають звинувачення, то допит ведеться без свідків, і, швидше за все, він зникає назавжди.

Проте в Англії все зовсім інакше. Ніхто не може жити у будинку хазяїна без його дозволу. Король не може ані вводити податки, ані змінювати закони, ані створювати нові. Англійці п'ють воду, тільки коли постять. Їдять будь-яке м'ясо і рибу. Одягнені суцільно в добротну вовну і користуються в господарстві найрізноманітнішим начинням. На англійця можна подати судовий позов тільки низовому судді.

При цьому Гранту чомусь здавалося, що якби в цього англійця були дуже обмежені статки і йому раптом захотілося б поїхати до своєї Ліззі з її первістком, він міг би, не вагаючись ані хвилини, негайно вирушати в дорогу, знаючи заздалегідь, що знайде притулок і споживок під дахом будь-якої церкви, а не сушити голову над тим, де йому взяти гроші на потяг. Та зелена Англія, з думками про яку він заснув учора, могла багато що сказати на користь цього.

Він перегорнув сторінки, присвячені п'ятнадцятому століттю, намагаючись знайти хоч якісь відомості про окремих людей, про їх долі, які своєю індивідуальною неповторністю оживили б для нього епоху подібно до того, як промінь театрального прожектора вихоплює з темряви потрібну частину сцени. Проте автор невблаганно, до відчаю невблаганно вів своєї, виводячи лише загальну картину. За містером Теннером, єдиний скликаний при Річарді III парламент був найліберальнішим і найпрогресивнішим в історії; він також висловив жаль, цей добросердий містер Теннер, що особисті злочини Річарда перешкодили йому здійснити його явне бажання попрацювати на спільне благо країни. І це, здається, все, що містер Теннер міг сказати про Річарда III. За винятком Пастонсів, чиє жваве листування пережило віки, в цьому сухому літописі людства іншим живим людям місця не знайшлося.

Він дозволив цьому опусу зісковзнути з грудей і почав шарити рукою по ковдрі, поки не знайшов «Троянду Ребі».

5

«Троянда Ребі» виявилася белетристикою, але її було хоч би легше тримати, ніж важелезний том «Історії конституційних конфліктів Англії» Теннера. Ба більше, це була історична белетристика, майже достовірна форма історичного оповідання, тобто, чиста історія з діалогами, так би мовити. Швидше художня біографія, ніж художня вигадка. Автор, така собі Евелін Пейн-Елліс, оздобила свою книгу портретами і сімейним генеалогічним деревом та, очевидно, не робила спроб писати, як вони зі своєю кузиною Лаурою в дитинстві говорили, «від себе». Там не було жодних «присягаюся Дівою», жодних «як би то не було», жодних «шельм» і «пройдисвітів». Це була чесна книга, що відповідає тим відомостям, якими авторка володіла.

І відомості ці надавали більше світла, ніж містер Теннер.

Набагато більше світла.

Грант був переконаний в тому, що якщо не виходить роздобути відомості про людину, то найкращий спосіб скласти про нього уявлення — взнати все, що можна, про його матір.

Так що доки Марта ще не забезпечила його інформацією про життя Річарда від непогрішного метра історії Томаса Мора, йому ніщо не заважає як слід познайомитися з Сесілією Невілл, герцогинею Йорк.

Глянувши на генеалогічне дерево, він подумав про те, що якщо ці два брати Йорки, Едуард і Річард, визначалися унікальним для королів знанням життя простих людей, то напевно вони були не менш унікальними за чистотою своєї англійської крові. Він поглянув на їх родовід і ахнув: Невілл, Фітцалан, Персі, Голланд, Мортімер, Кліффорд і Одлі, і, звичайно ж, Плантагенет. Королева Єлизавета була чистокровною англійкою й пишалася цим (якщо прирівняти валлійську кров до англійської). Але серед монархів-напівкровок, які прикрашали собою престол в період від Вільгельма-завойовника до «фермера» Георга III, — наполовину французів, наполовину іспанців, наполовину данців, наполовину португальців, — Едуард IV і Річард III виділялися своєю «англійськістю».

Причому вони також, як він помітив, мали королівський родовід як з боку матері, так і з боку батька. Дідом Сесілії Невілл був Джон Гонт, перший ланкастер, третій син Едуарда III. Перші два сини Едуарда III були дідусями її чоловіка по матері й по батькові. Таким чином, троє з п'яти синів Едуарда III внесли свій внесок у родовід двох братів Йорків.

«Належати до роду Невіллів, — писала міс Пейн-Елліс, — означало займати високе становище, оскільки вони були великими землевласниками. Належати до роду Невіллів означало майже напевно бути красивим, оскільки всі в їхньому роді мали привабливу зовнішність. Належати до роду Невіллів означало бути особистістю, оскільки вони виділялися проявами і характеру, і темпераменту. Поєднати в собі усі ці три дарування роду Невіллів пощастило Сесілії Невілл, єдиній Троянді півночі, що розцвіла там задовго до того, як ця північ була змушена вибирати між Білою і Червоною Трояндами».

Міс Пейн-Елліс у своїй книзі відстоювала ту точку зору, що брак з Річардом Плантагенетом, герцогом Йорком, був шлюбом з любові. Грант спершу поставився до такої теорії із скептицизмом та навіть десь із презирством, поки не звернув увагу на результати цього браку. Щороку сімейство приростало дитиною: таке в п'ятнадцятому столітті могло свідчити тільки про одне — про плодючість. І це багатодітне сімейство, яке подарувала Сесілія Невілл своєму чарівному чоловікові, свідчило не стільки про любов, скільки про найзвичайніше співжиття. Проте в часи, коли дружині належало сидіти сумирно вдома і дбати про наповнення комор, постійні поїздки Сесілії Невілл країною в товаристві свого чоловіка були достатньою ознакою незвичайного задоволення, яке вона отримувала від такого товариства. Про частоту і постійність таких поїздок свідчили місця народження її дітей: Ганна, її перша дитина, народилася у Фотерінгеї — фамільному замку в Нортгемптонширі. Генріх, що помер в дитинстві, народився в Хетфілді. Едуард — в Руані, куди герцог відбув у справах служби. Едмунд і Єлизавета також народилися в Руані. Маргарита народилася у Фотерінгеї. Джон, що спочив в юному віці, — в Ніті, Вельс. Георг народився в Дубліні (чи не це, подумав Грант, було причиною майже ірландської впертості незабутнього Георга?) Річард народився у Фотерінгеї.

Сесілія Невілл не сиділа вдома у Нортгемптонширі в очікуванні, коли її чоловік і пан знайде час, щоб відвідати її. Вона супроводжувала його скрізь, куди б він не попрямував. На користь теорії міс Пейн-Елліс говорило дуже багато що. Навіть за найскромнішими оцінками це був явно дуже вдалий шлюбний союз. Що, мабуть, і стояло за тією відданістю сім'ї, про яку свідчили щоденні візити Едуарда до своїх молодших братів, що жили в маєтку Пастонсів. Сімейство Йорків, ще навіть до тих лих, які звалилися на нього згодом, було згуртованим.

Ця думка знайшла несподіване підтвердження, коли Грант, швидко перегортуючи сторінки, натрапив на лист. Це був лист двох старших хлопчиків, Едуарда і Едмунда, своєму батьку. Хлопчики мешкали в замку Ладлоу, де здобували освіту, і в суботу напередодні Пасхи, дізнавшись, що гонець повертався до батька, вони почали голосно, навперебій скаржитися йому на свого гувернера і його «мерзотність» і просили батька у своєму листі вислухати цього гонця, Вільяма Сміта, якого ознайомили з усіма подробицями свого жахливого становища. Цей сигнал S.O.S. починався і закінчувався шаблонними фразами ввічливості, формальність яких була злегка зіпсована їх зауваженням про те, що вони дуже раді, що він прислав їм зміну одягу, але було б добре прислати ще і молитовник.

Добросовісна міс Пейн-Елліс дала посилання на джерело (на одну з Коттоновських рукописів[6], здається), і тепер він перегортав повільніше, в надії знайти ще щось подібне. Адже факти — це їжа для поліцейського.

Жодних посилань він більше не знайшов, зате наштовхнувся на драматичний епізод з сімейного життя, який затримав його на мить.

Герцогиня вийшла на ганок лондонського будинку, освітлений яскравим морозним грудневим сонцем, щоб проводити в дорогу чоловіка, брата і сина. Дерк зі своїми племінниками ввели у двір коней, сполохнувши й зігнавши з бруківки голубів і неспокійних горобців. Вона спостерігала за тим, як спокійно і розмірено її чоловік сідав на коня, і подумала, що з такою відсутністю щонайменших ознак хвилювання він міг би збиратися у Фотерінгей помилуватися на своїх нових овець, але ж ніяк не на війну. Солсбері, її брат, — справжній Невілл, гарячий; особливо не переймається урочистістю моменту, ніби це для нього чергові збори на війну. Вона дивилася на них обох і тихо раділа в душі. Едмунд — ось той, через кого вона в серці відчувала неспокій. Хлопченяті ще тільки сімнадцять років, він худий, украй недосвідчений, дуже ранимий. Увесь так і палає від гордості і захвату, що нарешті їде на справжню війну. Вона хотіла було сказати чоловікові, щоб він наглядав за Едмундом, але потім передумала. Чоловік все одно не зрозуміє; а Едмунд, якщо запідозрить щось, розлютується. Якщо Едуард, який лише на рік старше нього, в цю саму хвилину командує власною армією на кордоні з Вельсом, то він, Едмунд, теж вже геть дорослий, аби відправитися на справжню війну.

Вона обернулася і подивилася на трьох молодшеньких, які вийшли на ганок слідом за нею: огрядні та біляві Маргарита і Георг, а в кроці позаду них, як завжди, її дитя-ельф, Річард; з темним волоссям і темними бровами, він здавався прибульцем, підкинутим ельфами, виглядав як чужак серед них. Добродушна розпатлана Маргарита вдавалася до сліз з усією пристрасністю чотирнадцятирічного підлітка; Георг помирав від заздрості й страшенно злився, що йому тільки одинадцять і він ще не доріс до військових походів. І лише худий маленький Річард не виявляв жодних емоцій; проте його мати знала, що він увесь тремтить, як барабан після легкого удару.

Під стукіт копит і дзвін обладунків три воїни повели коней з двору на дорогу, де їх вже чекали слуги, і діти закричали, застрибали і замахали руками, проводжаючи їх за ворота.

І Сесілія, яка стільки разів за своє життя бачила, як проводжають на війну чоловіків, і яка сама не раз проводжала своїх, повернулася у будинок з незвичною тяжкістю на серці. «Який з них, — чула вона голос усередині, — який з них не повернеться?»

Навіть у найстрашнішому сні вона не могла собі уявити такий жах, що не повернеться жоден з них; що вона ніколи більше не побачить жодного з них; що менше ніж через рік відсічена голова її чоловіка, увінчана знущальною паперовою короною, буде виставлена на огляд на головній брамі Йорка, а голови її брата і сина — на двох інших брамах.

Що ж, може, це і художня вигадка, проте вона дещо прояснювала для нього про Річарда. Шатен в сімействі блондинів. Виглядав «як чужак серед них». «Дитя-ельф». «Прибулець, підкинутий ельфами».

Залишивши на якийсь час Сесілію Невілл, він почав швидко перегортати книгу далі в надії знайти ще щось про її сина Річарда. Але міс Пейн-Елліс, схоже, не дуже цікавила фігура Річарда. Для неї він був лише охвістям сімейства. Велична юна фігура, що блищала на протилежному його кінці, була їй більш до вподоби. Едуард був куди як яскравішою особою: зі своїм кузеном Воріком з клану Невіллів, сином Солсбері, він виграв битву при Тавтоні, і при тому, що ще свіжою була пам'ять про жорстокість ланкастерів і голова його батька все ще висіла на головній брамі Йорка, він все ж таки виявив до них терпимість, яка відтоді стала рисою, притаманною йому. У Тавтоні він оголосив про пощаду для усіх, хто її проситиме. Він був коронований у Вестмінстерському абатстві (і два принци, повернені із заслання в Утрехт, отримали титули герцога Кларенса і герцога Глостера відповідно). Він поховав свого батька й брата Едмунда з великими почестями в церкві Фотерінгея (хоча не він, а саме тринадцятирічний Річард супроводжував сумну процесію впродовж п'яти спекотних липневих днів з Йоркшира до Нортгемптонширу через майже шість років, що минули з тієї миті, як він же проводжав їх на війну, стоячи на ганку Бейнардського замку в Лондоні).

Лише через деякий час після того, як Едуард посів престол, міс Пейн-Елліс згадала про Річарда. Він тепер жив і вчився разом із своїми кузенами з клану Невілл у Мідлхемі, Йоркшир.

Коли Річард в'їхав під покров замку з сонячного світла та від буйних вітрів Венслідейла, атмосфера, що панувала в цьому місці, йому здалася дивною. Варта, що збуджено і голосно переговорювалася біля воріт, зніяковіло замовкла з його появою. З тиші, що несподівано настала біля воріт, він в'їхав в такий же тихий двір, на якому повинні були панувати шум і гам в цю пору дня. Скоро час вечеряти, і не лише звичай, але і голод зібрав тут усіх мешканців Мідлхема, які повернулися раніше нього, виконавши свої різні обов'язки, пов'язані з поверненням його з соколиного полювання. Дивна тиша. Дивне безлюддя. Він завів коня в стайню, але й там нікого не виявилося. Знімаючи з коня сідло, Річард раптом помітив в сусідньому стійлі загнаного гнідого жеребця, який не належав Мідлхему і від втоми не міг навіть їсти; голова його похнюплено звисала по коліна.

Річард обтер свого коня і вишкріб його, потім приніс йому сіна і свіжої води і пішов, не припиняючи дивуватися із загнаного жеребця і цієї дивної тиші. Увійшовши до замку, він почув голоси в далекому кінці великої зали і завмер, роздумуючи, чи піти йому туди, щоб дізнатися, хто там, або ж краще відразу рушити нагору у свої покої. Поки він так роздумував, хтось на сходах згори йому прошипів: «Тсссс!»

Він подивився вгору і побачив свою кузину Ганну, що перегнулася через перила; дві її довгі біляві коси звисали мов товсті канати.

— Річард! — покликала вона напівпошепки. — Ти чув?

— Що, щось сталося? — запитав він, піднімаючись до неї сходами. — Що?

Коли він піднявся до неї вгору, вона негайно схопила його за руку і потягнула ще вище, до їх класної кімнати під дахом.

— Та що ж сталося? — спросив він, висмикнувши руку і зупинившись на знак протесту проти її наполегливості. — Що сталося? Щось аж таке жахливе, що про це не можна сказати мені тут?

Вона втягнула його до класної кімнати й закрила за собою двері.

— Йдеться про Едуарда!

— Про Едуарда? Він хворий?

— Ні! Формений скандал!

— А, — сказав Річард, полегшено зітхнувши. — Де Едуард, там майже завжди якийсь скандал. Що цього разу? В нього нова дама серця?

— Гірше! О, набагато, набагато гірше! Виявляється, він одружився.

— Одружився? — перепитав Річард, настільки не вірячи своїм вухам, що його голос здавався спокійним. — Але ж це неможливо.

— Але це так. Звістка прийшла з Лондона годину тому.

— Він не міг одружитися, — наполягав Річард. — Одружитися для короля — це діло довге. Це справа контрактів і угод. Навіть потребує розгляду Парламенту, я думаю. Чому ти думаєш, що він одружився?

— Я не думаю, — сказала Ганна, виходячи з себе від такої розсудливої реакції на її приголомшливу звістку. — Усі члени сім'ї у Великій Залі бурхливо обговорюють цю новину, в нестямі від гніву й обурення.

— Ганна! Ти що, підслуховувала під дверима?

— Ах, не будь таким святенником! Та мені й не довелося особливо прислухатися. Їх було чутно, напевно, навіть на іншому березі річки. Він одружився на леді Грей!

— На якій леді Грей? Що з Гроубі?

— Так.

— Абсурд! Адже в неї двоє дітей, та й сама вона вже в літах.

— Вона всього на п'ять років старша за Едуарда, і до того ж дуже гарна з себе, як я розчула.

— Коли це сталося?

— Вони вже п'ять місяців як в шлюбі. Таємно повінчались десь у Нортгемптонширі.

— Я думав, він збирається одружитися на сестрі французького короля.

— Мій батько теж так думав, — сказала Ганна значущо.

— Так — так. Уявляю, в якому безглуздому положенні він зараз опинився, після стількох переговорів.

— За словами гінця з Лондона, він у нестямі від люті. І не лише від того, що його виставили дурнем. У неї, здається, ще купа родичів, і це те, що дратує його найбільше.

— Це якась бісовщина.

В очах Річарда Едуард був героєм, який завжди все робив правильно. Цю ж дурість, цю явну, невибачну дурість можна було пояснити тільки одержимістю бісами.

— Це розіб'є серце моєї матері, — сказав він.

Він згадав, як мужньо трималася його мати, отримавши звістку про те, що його батько і Едмунд загинули у бою і що військо ланкастерів вже майже під мурами Лондона. Вона не заплакала, але й не замкнулася в собі, не стала горювати і жаліти себе. Вона займалася підготовкою їх з Георгом від'їзду в Утрехт так, ніби відправляла їх у школу. Вони ніколи, можливо, більше не побачаться, але вона клопотала про теплі речі для їх зимової подорожі через Ла-Манш із стоїчним спокоєм і тверезою практичністю, що не допускала сліз. Як витримає вона ще й цей удар? Цей нищівно безрозсудний вчинок. Цю приголомшливу дурість.

— Так, — сказала Ганна з м'якістю в голосі. — Бідна тітка Сесілія! Це жахливо, що Едуард змусив усіх так страждати. Просто жахливо.

Але Едуард був для нього як і раніше непогрішним. Якщо Едуард вчинив погано, то це лише тому, що був хворий, або одержимий, або зачарований. Едуард все ще володів відданістю Річарда, щиросердою відданістю, що боготворить.

Подальші роки не змінили цю відданість, тепер уже дорослу, усвідомлену відданість, не зробили її менш щиросердою.

Далі йшлося про горе Сесілії Невілл і про її зусилля налагодити хоч якісь відносини між сином Едуардом, який десь відчуває сором, але в цілому задоволений, і племінником Воріком, який абсолютно розлючений вчинком Едуарда. Також багато мовилося про цю красуню-втілення «непохитної цнотливості» із знаменитим «позолоченим» волоссям, яка досягла успіху там, де зазнали невдачу красуні більш послужливі, а також про її коронацію в Редінгському абатстві (зі слів Воріка, який, хоч і протестуючи в душі, все ж підвів її до престолу і не міг не відмітити присутності багатьох членів великого сімейства Вудвілл різного віку, які прийшли подивитися, як їх сестру Єлизавету оголошують королевою Англії).

Наступного разу автор згадує про Річарда в мить, коли той вирушає з Лінна без гроша в кишені на першому ж датському кораблі, який опинився у бухті. Разом з ним був його брат Едуард, друг Едуарда лорд Гастінгс і декілька його прибічників. При собі вони не мали нічого, окрім одягу, який був на них, і після недовгих умовлянь капітан корабля погодився взяти в Едуарда його хутряну шапку як плату.

Ворік нарешті вирішив, що далі терпіти клан Вудвіллів він вже не може. Він допоміг своєму кузенові Едуардові посісти англійський престол, і він же може так само легко його звідти й скинути. У цьому він міг розраховувати на допомогу усього сімейства Невілл. Але найнеймовірніше в тому, що активно сприяв йому в цьому незабутній Георг, який вирішив, що стати спадкоємцем половини земель Монтегю, Невілл і Бошамп, одружившись на Ізабелі, іншій дочці Воріка, — вибір для нього вигідніший, ніж далі залишатись вірним своєму братові Едуардові. Через одинадцять днів Ворік вже був хазяїном здивованої Англії, а Едуард і Річард місили жовтневий бруд десь на дорозі між Алкмаром і Гаагою.

З цієї миті Річард постійно був присутнім в канві оповідання: то він томиться усю сумовиту зиму в Брюгге, то він вже з Маргаритою у Бургундії, бо та сама Маргарита, яка так гірко плакала на ганку Бейнардского замку з ним і Георгом, проводжаючи батька на війну, тепер уже була новоспеченою герцогинею Бургундською. Маргарита, добра Маргарита, була засмучена і приголомшена, — як і багато хто в майбутньому буде засмучений і приголомшений, — нез'ясовною поведінкою Георга, і бралася за місіонерську працю з його «напоумлення» кожного разу, коли їй вдавалося зібрати гроші для своїх більш гідних поваги братів.

Навіть захопленість незрівнянним Едуардом не дозволила міс Пейн-Елліс змовчати про те, що насправді спорядженням кораблів, найнятих за гроші Маргарити, займався не хто інший, як Річард, юний Річард, якому у той час не було ще вісімнадцяти років; а також про те, що коли Едуард зі жменькою своїх прибічників знову стояв табором на англійських лугах, а навпроти нього стояв Георг з цілою армією, саме Річард прийшов до Георга в табір і умовив вже «напоумленого» Маргаритою Георга знов укласти з ним союз і пропустити їх до Лондона.

Втім, подумав Грант, не таке вже це й велике досягнення. Георга, очевидно, можна було вмовити на що завгодно. Він був просто знахідкою для місіонерів.

6

Не встиг він бодай наполовину насолодитися «Розою Ребі» і таємними привабами белетристики, як наступного ранку ближче до одинадцятої прибула посилка від Марти із соліднішою версією історії у викладі метра історії сера Томаса.

У книзі була записка, в якій великим розмашистим почерком Марти на коштовному жорсткому папері було написано:

Хотіла особисто принести тобі це, але вимушена послати. Зайнята шалено. Здається, дотисла М.М. щодо п'єси про Блесінгтон для мене. Т. Мора в книжкових крамницях не виявилось, тому спробувала щастя в публічній бібліотеці. Не знаю, чому усі так нехтують публічними бібліотеками. Ймовірно, думають, що там усі книги — лишень слізливі романи. Думаю, ця цілком твереза і неслізлива. У тебе є чотирнадцять днів. Більше схоже на вирок, ніж на абонементний термін повернення. Сподіваюся, цей інтерес до Горбаня означає, що шпильки нудьги вже не такі гострі. Побачимось.

Марта.

Книга й справді виглядала тверезою і неслізливою, хіба що трохи старомодною. Але після легко читаної «Рози» її обкладинка здалася йому нудною, а довжелезні абзаци такими, що відлякують. Проте, він з цікавістю накинувся на неї. Адже це, зрештою, історія про Річарда III, відомості «з перших вуст».

Він відірвався від книги десь через годину, трохи спантеличений і збентежений. Ні, не те, що він прочитав в ній, так здивувало його: усі ці факти він, в принципі, і чекав там зустріти. Здивував його стиль сера Томаса; він не думав, що сер Томас так писатиме:

Не знав він спокою і вночі: довго не міг заснути, занурений в обтяжливі думи; вкінець виснажений тривогами і побоюваннями, він швидше дрімав, ніж спав. Його тривожне серце то завмирало, то раптом починало скажено тріпотіти кожного разу, коли його невгомонна уява оживлювала з ворохобної пам'яті страшні картини його мерзотних злочинів.

Досі все було правильно. Але коли він додав, що «дізнався про це від тих, хто був близьким до його камергерів», це негайно викликало відторгнення у Гранта. Зі сторінки одразу тхнуло закулісними плітками і стеженням прислуги, і його симпатії мимоволі перейшли від самовдоволеного коментатора до нещасного створіння, що шарпається у душевних муках довгими безсонними ночами. Вбивця виявлявся морально вищим, гіднішим за того, хто писав про нього.

А це вже був повний абсурд.

Грант також відчував такий самий смутний сумнів, який наповнював його щоразу, коли свідок впевнено викладав йому ідеальну версію подій, яка, як він вже знав, в чомусь обов'язково не сходилася з фактами.

І ось це вже було справжньою загадкою. Що могло бути не так з версією, що викладається не ким-небудь, а Томасом Мором, — людиною, що вважається зразком чесності вже чотири століття?

Той образ Річарда, який вимальовувався у Мора, подумалося Гранту, припав би до душі старшій медсестрі. Нервовий, здатний як на велике зло, так і на велику муку: «Він ніколи не знав душевного спокою, вбачаючи в усіх загрозу для себе. У нього були верткі очі, під одягом він носив обладунки, рука незмінно лежала на рукояті кинджалу, вираз обличчя і рухи тіла були як у того, хто постійно чекає нападу».

І, звичайно ж, автор наводить ту драматичну, якщо не сказати істеричну, сцену, яку Грант пам'ятав ще із шкільних років, як, напевно, пам'ятає її і будь-який школяр, сцену в Тауері, після якої Річард заявив про те, що він домагається корони. Річард раптом цікавиться у Гастінгса, якої долі гідна людина, що склала змову з метою вбивства лорда-протектора, тобто, його, божевільно вважаючи «змовниками» дружину Едуарда і його коханку (Джейн Шор), від чаклунських чар яких у нього нібито висохла рука. Далі він в люті б'є по столу, тим самим даючи умовний сигнал своїм озброєним спільникам, які вдираються до зали й хапають лорда Гастінгса, лорда Стенлі і Джона Мортона, єпископа Ілійського. Гастінгса виволікають на двір і відтинають йому голову на першій же колоді, що попалася, ледве давши час на сповідь першому священикові, що трапився поблизу.

Поза сумнівом, це вказує на людину, котра спершу діє, спонукувана люттю, страхом, помстою, а потім кається в скоєному.

Але, схоже, він був здатний і на більш продумане зло. Він намовив такого собі доктора Шоу, брата Лорда-мера, виголосити проповідь просто неба з кафедри собору святого Павла 22 червня на таке місце Писання: «Перелюбні паростки не дадуть коренів у глибину і не досягнуть непорушної основи»[7], в якій доктор Шоу стверджує, що Едуард і Георг — сини герцогині Йорк від невідомого батька і що Річард — єдиний законний син герцога й герцогині Йоркських.

Це було настільки несподівано, настільки абсурдно само по собі, що Грант зупинився і перечитав це місце ще раз. Ні, там стверджувалося саме це.

Що Річард обмовив свою матір, публічно і заради власної матеріальної вигоди звинувативши її в неймовірному безчесті.

І це стверджував не аби хто, а сер Томас Мор. Сам Томас Мор, якщо хочете знати! І вже якщо хто й знає, як відбирати серед багатьох правдоподібних версій історичних подій найбільш правдоподібну, то це, звичайно ж, Томас Мор, лорд-канцлер Англії.

Матір Річарда, за словами сера Томаса, була вкрай ображена тим мерзотним наклепом, який її власний син навів на неї. «Що ж, цілком зрозуміло», — подумав Грант.

А ось доктора Шоу дуже дошкуляла совість. Та аж так сильно, що «він став швидко хиріти і через декілька днів помер».

«Від апоплексичного удару, напевно, — припустив Грант. — Та й нічого дивного: щоб встати перед мешканцями Лондона й розповісти таке — це ж яке внутрішнє напруження треба було витримати!»

Про принців в Тауері сер Томас розповідав те саме, що й Амазонка, тільки детальніше. Річард натякнув Роберту Брекенбері, констеблеві Тауера, що було б непогано, якби принци зникли, проте Брекенбері не захотів в цьому брати участь. Тоді Річард, здійснюючи поїздку Англією після коронації, зупинився у Воріку й звідти послав в Лондон Тіррела, давши йому дозвіл зажадати в Брекенбері ключі від Тауеру на одну ніч. У ту ж ніч два головорізи, конюх Дайтон і тюремник Форест, задушили хлопчиків…

І тут прийшла з обідом Куцанка й відібрала у Гранта книгу. Жуючи картопляну запіканку, Грант знову почав розглядати обличчя цієї людини з лави підсудних. Відданий і люблячий молодший брат — і раптом таке чудовисько!

Коли Куцанка повернулася за тарілкою, він запитав її:

— А ви знали, що Річард III був дуже популярний свого часу? До того, як зійшов на престол, зрозуміло.

Куцанка кинула недобрий погляд на його портрет.

— Він завжди був змією в траві, якщо хочете знати мою думку. Аферист, ось він хто: аферист. Вичікував слушної години.

«Вичікував слушної години… для чого?» — дивувався Грант під стихаючий стукіт підборів у коридорі. Він що, знав, що його брат Едуард помре несподівано у свої сорок років? Чи передбачав (навіть при всій їх надзвичайній близькості в дитинстві), що Георг «покерує» своїм життям так, що в результаті буде позбавлений громадянських прав, а обидва його сини будуть виключені з черги на престолонаслідування? Який сенс «вичікувати слушної години», якщо немає для чого її вичікувати? Красуня-непохитна цнотливість з позолоченим волоссям, незважаючи на свій невиліковний непотизм, виявилася чудовою королевою і народила Едуарду купу здорових дітей, у тому числі двох хлопчиків. Усі вони разом з Георгом, а також його сином і дочкою, стояли між Річардом і троном. Сумнівно, дуже сумнівно, щоб людина, зайнята управлінням Північною Англією або походом (засліплююче успішним) проти шотландців, ще й думала про якісь афери.

Що ж тоді так радикально і в такий короткий термін змінило його?

Грант узяв «Троянду Ребі», щоб дізнатися, що міс Пейн-Елліс може сказати про цю сумну метаморфозу молодшого сина Сесілії Невілл. Але вона хитро обійшла це питання. Вона хотіла написати книжку із щасливим кінцем, а доведи вона історію до її логічної розв'язки, вийшла б дуже сумна трагедія. Тому вона була вимушена завершити її на гучній мажорній ноті, присвятивши останній розділ виходу в світ юної Єлизавети, старшої дочки Едуарда. Це дозволило їй умовчати і про трагедію молодших братів Єлизавети, і про поразку і загибель Річарда у бою.

Таким чином, книга закінчилася описом палацового балу, на якому розшаріла й щаслива юна Єлизавета у своїй чарівній новій білій сукні й перших своїх перлах танцювала до відпадіння підборчиків на своїх туфельках, як у принцес з відомої казки. Були тут і Річард з Ганною і їх маленьким хворобливим сином, що приїхали з Мідлхема. А ось Георга з Ізабелою не було. Ізабела померла при пологах за багато років до цього, забута усіма й неоплакана Георгом. Георг теж помер у безвісності, але завдяки впертості, якою завжди так відрізнявся Георг, він навіть з цієї самої безвісності створив собі невмирущу славу.

Життя Георга було низкою відбірних, безглуздих чудасій. Після кожної такої чудасії його близькі, мабуть, говорили: «Ну, все: це вже межа. На більше навіженство Георг вже нездатний». І кожного разу Георг дивував їх. Безглуздим витівкам Георга не було меж. Початок цим чудасіям було покладено, швидше за все, під час його першого відступництва в товаристві свого тестя. Ворік зробив його наступним в черзі наслідування нещасного божевільного короля-маріонетки Генріха VI, якого Ворік знову посадив на трон, щоб помститися своєму кузенові Едуардові. Надії Воріка на те, що його дочка стане королевою, а Георг посяде трон, були зруйновані у той момент, коли Річард вирушив до стану ланкастерів і умовив Георга пропустити його до Лондона. Проте солодкий статус впливової персони виявився, мабуть, занадто вже солодким для природженого гурмана. У подальші роки його сім'ї постійно доводилося відмовляти Георга від тих навіжених ідей, що несподівано спадають йому на думку, або буквально рятувати від наслідків його чергової витівки.

Коли Ізабела померла, він вирішив, що її отруїла її служниця, а його малолітнього сина — інша служниця. Едуард, визнавши справу досить важливою, щоб розглянути її в лондонському суді, підписав судовий наказ і відрядив з нарочним, проте виявилося, що Георг вже встиг засудити їх через своїх ручних суддів і навіть повісити. Оскаженілий Едуард, щоб гарненько дати йому по руках за таке свавілля, стратив двох членів сімейства Георга, звинувативши в державній зраді, але Георг, замість того, щоб зрозуміти натяк і вгамуватися, звинуватив його в судовому вбивстві, причому почав заявляти про це голосно як про кричущий випадок lèse-majesté[8].

Потім він вирішив, що хоче одружитися на найбагатішій спадкоємиці в Європі, падчірці Маргариті, юній Марії Бургундській. Маргарита, добра душа, вже мріяла, як добре їй житиметься поряд з братом у Бургундії, але Едуард вирішив підтримати партію Максиміліана Австрійського, чим неабияк збентежив Георга.

Коли ця бургундська інтрига закінчилася нічим, сім'я Георга сподівалася, що от тепер він точно дасть їм хоч трохи спокою. Адже Георгу належала половина земель Невіллів, і одружуватися ще раз заради грошей або продовження роду йому не було потреби. Але Георгом оволоділа нова ідея. Він захотів одружитися на Маргариті, сестрі короля Шотландії Іакова III. Нарешті його folie de grandeur[9] розрослася аж настільки, що він перестав вести таємні переговори від свого імені з іноземними дворами і почав вже відкрито пред'являти їм ланкастерський Акт Парламенту, що оголошував його першим в черзі престолонаслідником після Генріха VI. Це неминучо призвело до того, що він змушений був предстати перед ще одним парламентом, цього разу вже набагато менш зговірливим.

Розгляд супроводжувався незвичайно лютою і багатослівною перепалкою між двома братами, Едуардом і Георгом, але коли був проведений очікуваний закон про позбавлення громадянських прав і… страту останнього, усі ахнули. Одне діло — позбавити Георга його статусу: це було бажано і дійсно необхідно, але позбавляти його життя — це вже щось зовсім інше.

Минали дні, але вирок не виконувався. Тоді Палата громад видала меморандум. І наступного дня було оголошено, що Георг, герцог Кларенс, помер в Тауері.

«Потонув у бочці з мальвазією», — говорили в Лондоні. І ця фраза, кинута ненавмисно кимось з городян щодо смерті гіркого п'яниці, увійшла до історії, забезпечивши Георгу незаслужене безсмертя.

Тому Георга не виявилося на тому балу у Вестмінстері, і міс Пейн-Елліс вимушена була у своєму останньому розділі писати про Сесілію Невілл не як про матір, а як про бабусю численного потомства. Георг хоч і помер зганьбленим одинаком посеред безлічі зраджених ним друзів, але у нього залишився син, юний Ворік, милий рослий хлопчик, та й десятирічна Маргарита вже виявляє ознаки традиційної для Невіллів краси. Едмунд, що загинув у битві у свої сімнадцять років, — здавалося б, марно занапащене юне життя, що не залишило по собі потомства, але виправити таке положення покликана була ця крихка дитина, яка так швидко виросла у неї на очах; і ось, у Едмунда вже є син, наступник. Річард у свої двадцять років все ще був як соломинка, на яку дми, і вона розламається надвоє, але соломинка ця була пружна, як корінь вересу, так що, можливо, і його хирлявий на вигляд син виросте і стане таким же, як цей корінь вересу, який гнеться, але не ламається. І нарешті, Едуард, її рослий білявий Едуард: хоч краса його вже розпливається і перетворюється на огрядність, а добродушність — на неповороткість, все ж, що стосується характеру і зовнішності, двоє його синів і п'ять дівчаток поєднують в собі усе краще, що є в обох родах.

Як бабуся, вона дивилася на цю безліч дітей з особливою гордістю, а як Принцеса Англії — з упевненістю. Упевненістю в тому, що корона в надійних руках Йорків на багато поколінь вперед.

Якби хтось, подивившись крізь кришталеву кулю на цей бал, сказав Сесілії Невілл, що вже через чотири роки не лише рід Йорків, але й ціла династія Плантагенетів перерветься назавжди, вона б визнала його або божевільним, або зрадником.

Але ось вже що міс Пейн-Елліс дійсно не намагалася зменшувати, так це численність клану Вудвіллів у порівнянні з Невіллами й Плантагенетами:

Вона обвела очима зал і пошкодувала, що дружину її сина Єлизавету Бог наділив занадто добрим серцем і занадто великою ріднею. Шлюб Вудвіллів виявився куди щасливішим, ніж можна було припустити: Єлизавета — прекрасна дружина, а ось їх нащадкам вже не так сильно пощастило, як її синові. Все ж таки, напевно, вихованням хлопчиків має зайнятися її старший брат, а Ріверс, хоч він і в чомусь нувориш зі своєю пристрастю до хвастощів і іноді занадто честолюбний, все ж освічена людина, та й надто приваблива для того, аби залишити під його опікою хлопчиків, поки вони здобуватимуть освіту в Ладлоу. Що ж до інших чотирьох братів, семи сестер і двох синів від її першого шлюбу, їх надто багато, щоб вивести хоч би половину з них на ярмарок женихів і наречених.

Сесілія спрямувала погляд поверх дітей, що весело грають в хованки, на дорослих, що стоять навколо столу із закусками. Ганна Вудвілл у шлюбі за наслідником графа Есекса. Елеанора Вудвілл у шлюбі за наслідником графа Кента. Маргарита Вудвілл у шлюбі за наслідником графа Арундела. Катерина Вудвілл у шлюбі за герцогом Бекінгемом. Жакетта Вудвілл у шлюбі за лордом Стренджем. Марія Вудвілл — за наслідником лорда Герберта. Ну, і Джон Вудвілл (яка ганьба!) одружений на вдові Норфолк, яка годиться йому в бабусі. Добре, звичайно, що свіжа кров зміцнює старовинні роди — вона завжди в них так чи інакше просочується, — але аж так раптово і таким потоком від одного джерела — це вже занадто. Це як жар в політичній крові держави, чужа кров, яку державі важко асимілювати. Немудро і прикро.

Та все ж, за багато довгих років, які ще пройдуть, приплив цей цілком може бути асимільований. Ця нова сила, що несподівано влилася в політичне тіло країни, розосередиться, пошириться, осяде по усьому її організму і перестане бути для нього небезпечною і тою, яка вносить розладженість. Едуард, при усій його м'якості і добродушності, має прозорливість і здоровий глузд і вестиме країну рівним курсом і далі, як він веде її вже ось майже двадцять років. Ніхто не правив Англією твердішою і при цьому легшою рукою, ніж її обачливий, ледачий і женолюбний Едуард.

З часом все налагодиться.

Сесілія вже готова була встати й приєднатися до їх сперечання про зацукровані фрукти (нехай не думають, що вона далека від цих тем або цурається своїх родичів!), як раптом з натовпу до неї підбігла, захекавшись і сміючись, її онука Єлизавета і плюхнулася в крісло поряд з нею.

— Ні, я вже надто доросла для таких ігор, — сказала вона, насилу переводячи дихання. — Та й одяг рветься. Вам подобається моя сукня, бабуся? Я довго вмовляла Тата дозволити мені надіти її. Він говорив, що згодиться й те моє старе атласне. Те, яке я надівала, коли в нас ще гостювала тітка Маргарита з Бургундії. Немає нічого гіршого, ніж коли твій батько звертає увагу на те, що ти носиш. Коли він надто багато знає про твій гардероб. Ви чули, що дофін втік від мене? Папа гнівається, а я така рада! Я навіть поставила десять свічок святій Катерині. Усі накопичені гроші витратила. Я не хочу від'їжджати з Англії. Я хочу завжди жити в Англії, завжди. Ви можете для мене це влаштувати, бабуся?

Сесілія посміхнулася і сказала, що постарається.

— Стара Анкарет, та, що передбачає долю, сказала, що я буду королевою Англії. Але як це може бути, якщо немає принца, який візьме мене заміж?

Помовчавши трохи, приглушеним голосом додала:

— Вона сказала «королевою Англії», але мені здається, вона була трохи напідпитку. Вона дуже полюбляє гіпокрас[10].

Нечесно це, якщо не сказати непрофесійно, з боку міс Пейн-Елліс натякати на те, що Єлизавета стане дружиною Генріха VII, якщо як автор вона не готова писати про неприємні події, які їй ще належить пережити перед цим. Якщо її читачі вже знають про майбутній брак Єлизавети з першим королем Тюдором, то вони також повинні вже знати і про вбивство її братів. Таким чином, тінь цього натяку сильно затьмарила атмосферу того свята, яким вона вирішила завершити свій роман.

Але в цілому, подумав Грант, вона досить непогано впоралася із завданням письменника, судячи з тих уривків, які він прочитав. Настільки непогано, що він вирішив тримати її книгу під рукою, щоб при нагоді дочитати ті місця, які пропустив.

7

Грант загасив лампу біля ліжка і став дрімати; він вже майже заснув, як раптом якийсь голос усередині нього вимовив: «Але ж Томас Мор — це Генріх Восьмий».

Сон миттєво злетів з нього. Він знову ввімкнув лампу.

Голос цей, звичайно ж, мав на увазі не те, що Томас Мор і Генріх Восьмий — одна й та сама особа, а те, що, згідно з традицією розкладати історичних діячів за їх нішами, Томас Мор мав відноситися до епохи правління Генріха Восьмого.

Грант лежав, дивлячись на пляму світла від лампи на темній стелі, і міркував. Якщо Томас Мор був канцлером Генріха VIII, значить, він повинен був пережити не лише довге правління Генріха VII, але й коротке — Річарда III. Ні, тут була явно якась несумісність.

Він відкрив «Історію Річарда III» Мора. У передмові до книги наводилася коротка біографія Мора, яку він не спромігся прочитати першого разу. Тепер він взявся за неї, щоб уточнити, як Мор міг бути і хроністом Річарда III, і лордом-канцлером Генріха VIII. Скільки років було Мору, коли Річард успадкував трон?

П'ять років.

В мить, коли сталася ця драматична сцена в Тауері, Томасу Мору було всього п'ять років. А коли Річард загинув при Босворті, йому було тільки вісім.

Значить, геть усе в цій його так званій «Історії» є лише чутками.

А для поліцейського немає слова ненависнішого, ніж «чутки». Особливо якщо йдеться про показання свідків.

Його взяла така огида, що він інстинктивно шпурнув цінну книгу на підлогу перш, ніж згадав, що вона належить публічній бібліотеці, а не йому, і що її видали йому тільки на чотирнадцять днів як виняток.

Мор взагалі не міг бути знайомий з Річардом III. Він виріс вже при Тюдорах. А ця ж його книга була Біблією для усіх істориків з теми Річарда III: з неї Холіншед діставав свій матеріал, і Шекспір з неї писав свої п'єси, тоді як насправді цінність її відомостей, окрім відомостей про те, що Мор особисто вважав правдою, знаходиться на рівні «одна бабка сказала». Це те, що його кузина Лора називала «снігом на їх чоботях»[11]. «Свята істина» від оповідача, що не є очевидцем. Критичного розуму Мора і його кришталевої чесності недостатньо, аби вважати його версію достовірним свідоцтвом. Адже безліч блискучих в усіх інших відношеннях умів повірили байці про те, що російські війська висадилися в Шотландії і вже їдуть потягом Британією. Грант достатньо довго вже займається показаннями свідків, щоб прийняти за чисту монету те, що один переказує зі слів іншого, а той зі слів третього те, що цей останній чи то бачив, чи то чув.

Грант гнівався.

При першій же нагоді він мусить роздобути реальний опис подій короткого періоду правління Річарда, зроблений кимось з його сучасників. Публічна бібліотека може отримати свого сера Томаса Мора вже завтра і йти геть зі своїми чотирнадцятьма днями. Ну і що, що сер Томас був мучеником і великим генієм? Цей факт особисто для нього, Алана Гранта, нічого не змінює. Особисто він, Алан Грант, знав геніїв, що настільки некритично мислили, що готові були повірити в таку казку, яку навіть останній шахрай посоромився б розповісти. Він знав одного вченого, який на повному серйозі стверджував, що клаптик сирної серветки — це його двоюрідна бабуся Софія, тому що якийсь темний медіум з підворіть Плімуту йому так сказав. Інший великий вчений, авторитет в царині людського розуму і його еволюції, втратив все, що мав, довірившись непоправному шахраєві, тому що «судив про все сам і не покладався на версії поліцейських». Вже хто-хто, а Алан Грант знає точно: немає нікого довірливішого і непоправно безглуздого, як цей ваш Великий Геній. Тепер для нього, Алана Гранта, Томас Мор більше не існує; як авторитет він стертий з пам'яті, повержений, знищений, і він, Алан Грант, із завтрашнього ж ранку знову розпочинає своє розслідування з нуля.

Так кипівши від обурення, він заснув, і коли прокинувся, він все ще кипів.

— А ви знаєте, що ваш улюблений сер Томас Мор геть нічогісінько не знав про Річарда III? — сказав він звинувачувальним тоном Амазонці в мить, коли її велика фігура з'явилася в двірному отворі.

На обличчі її відбився переляк, але не від повідомленої ним новини, а від лютості його тону. З очей її, здавалося, ось-ось проллються сльози при наступному грубому слові.

— Та як же ж він міг не знати?! — обурилася вона. — Адже він жив в ті часи!

— Йому було вісім років, коли помер Річард, — вів далі нещадно Грант, — і все, про що він знав, він дістав від інших. На кшталт мене. Чи вас. Чи Біла Роджерса, благословенної пам'яті. Немає жодних причин так благоговіти перед свідоцтвом Томаса Мора про Річарда III. Суцільний набір чуток і чисте обдурювання.

— Вам не стало гірше сьогодні вранці? — запитала вона стривожено. У вас випадково не піднялася температура?

— Не знаю, як температура, але мій тиск явно підскочив.

— О, який жах! — сказала вона, сприйнявши сказане буквально. — Адже ви так упевнено одужували! Сестра Інгем буде сильно засмучена. Вона так хвалиться вашим швидким одужанням!

Те, що Куцанка вибрала його в якості об'єкту для своєї гордості, було новиною для Гранту, але все ж таки це було не те, що могло якось потішити його. Він твердо вирішив, якщо зможе, нагнати собі температуру силою думки, просто для того, щоб посадити Куцанку в калошу.

Проте вранішній візит Марти відвернув його від цього експерименту в царині влади думки над матерією.

Марта, схоже, хвалиться його душевним здоров'ям не менше, ніж Куцанка — його фізичним одужанням. Вона була в захваті від того, що її поїздки з Джеймсом по друкарнях принесли такий успіх.

— Значить, ти все ж таки вирішив взятися за Перкіна Ворбека?

— Ні, не за Ворбека. От скажи мені: що навело тебе на думку принести мені портрет Річарда III? Адже ніякої таємниці в Річарді немає, чи не так?

— Ні. Схоже, ми прихопили його портрет як ілюстрацію до справи Ворбека. А, ні, хвилинку. Дай згадати. Джеймс узяв його зі столу і сказав: «Якщо він фахівець з читання облич, тоді ось це обличчя точно для нього!» Він сказав: «Це найкривавіший вбивця в історії, але обличчя його, на мій погляд, — це обличчя святого».

— Святого! — сказав Грант, а потім щось неначе згадав. — «Наддобросовісний», — сказав він.

— Що?

— Нічого. Просто згадав своє перше враження про нього. Тобі це обличчя теж здалося обличчям святого?

Вона подивилася на світлину, що була приставлена до стопки книг.

— Погано видно проти світла, — сказав вона і піднесла портрет до очей, придивляючись до нього.

І тут він раптом згадав, що Марта, як і сержант Вільямс, розбиралася в обличчях професійно. Скіс брів, посадка рота могли сказати Марті про характер анітрохи не менше, ніж Вільямсу. Більше того, вона сама створювала собі грим, що відповідав характерам тих персонажів, яких грала.

— Сестра Інгем вважає, що він похмурий. Сестра Деррол вважає, що він страшний. Мій хірург вважає, що він жертва поліомієліту. Сержант Вільямс вважає, що він природжений суддя. Старша медсестра вважає, що він страждає душею.

Через деяку паузу Марта сказала:

— І справді, дивно. Коли тільки починаєш вдивлятися в портрет, його обличчя здається злим, підозрілим. Навіть примхливим. Але якщо подивишся на нього трохи довше, то бачиш, що воно зовсім не таке. Воно сповнене спокою. Це насправді дуже лагідне обличчя. Напевно, тому Джеймс порівняв його з обличчям святого.

— Ні, не думаю, що тому. Він побачив у ньому керованість совістю.

— У будь-якому випадку це — обличчя, погодься! Не просто набір з органів зору, дихання і поглинання їжі. Чудове обличчя. Якщо трохи його підправити, воно цілком могло б бути портретом Лоренцо Прекрасного.

— Чи не хочеш ти сказати, що це й є Лоренцо і що ми приписуємо йому риси абсолютно іншої людини?

— Ні, звичайно ж. Звідки раптом така думка?

— Та тому що немає в цьому обличчі геть нічого, що відповідало б фактам історії. А портрети досі плутають.

— О, так, звичайно, плутають. Але це точно портрет Річарда. Оригінал, — або те, що вважають оригіналом, — знаходиться в Віндзорському замку. Так мені сказав Джеймс. Він включений до інвентаризації Генріха VIII, тобто йому вже близько чотирьохсот років. Є також копії в Гатфілді й Олбері.

— Тоді це Річард, — сказав Грант приречено. — І тоді я взагалі не розбираюся в обличчях. — У тебе є знайомі у Б.М.?

— У Британському музеї? — перепитала Марта, не відводячи очей від портрета. — Та ні, ніби немає нікого. Не можу зараз нікого пригадати. Я зайшла туди одного разу, щоб подивитися на єгипетські прикраси, коли грала Клеопатру з Джефрі. Ти бачив коли-небудь Джефрі в ролі Антонія? Це було так аристократично! Але саме це місце мене лякає. Величезне сховище історичних епох. Під його склепіннями я відчувала себе так само, як під зоряним небом, — крихітною комашкою. А що тобі потрібно у Б.М.?

— Хочу хоч щось дізнатися про літописців, що писали за часів Річарда III. Мені потрібні свідчення його сучасників.

— А що, метр історії сер Томас не підходить?

— «Метр історії» сер Томас — усього лише жалюгідний оповідач старих пліток, — з жовчю сказав Грант. Він перейнявся лютою ненавистю до цього так усіма обожнюваного Мору.

— Та ти що?! А той дуже люб'язний чоловік у бібліотеці з такою шаною про нього висловлювався! Навіть називав цю книгу «Євангелією про Річарда III від Томаса Мора»!

— Та яка там євангелія! — грубо перервав Грант. — Він сидів в Англії Тюдорів і записував те, що почув від когось про події, які відбувалися в Англії Плантагенетів, коли йому самому було п'ять років від народження.

— П'ять років від народження?!

— Так.

— О, Боже! Ось тобі й «відомості з перших вуст»!

— Не лише не з перших, але навіть і не з других! Подумати тільки! Їм можна вірити не більше, ніж підказкам букмекера! Він повністю на боці суперника. Якщо він перебував на службі у Тюдорів, він був у згоді з ними в тому, що стосується Річарда III.

— Так і є. Інакше й бути не могло. Що ж тоді ти хочеш дізнатися про Річарда, якщо ніякої таємниці, гідної розслідування, він не представляє?

— Я хочу дізнатися, що їм рухало, в чому мотив його вчинків. Це найглибша таємниця з усіх, з якими я стикався останнім часом. Як він міг так різко, майже миттєво, змінитися? Адже до самого моменту смерті свого брата він був гідним похвали в усіх відношеннях. Та ще і свято зберігав вірність братові.

— Почесті монарха завжди були й будуть непереборною спокусою.

— Він був регентом, поки хлопчик не досяг повноліття. Лордом-протектором Англії. Знаючи його попередню біографію, можна було б подумати, що цього йому буде досить. І справді, чого ще можна бажати при такому положенні, як хранитель і сина Едуарда, і королівства?

— Може, дитина виявилася нестерпно розпещеною, і Річард захотів, як то кажуть, провчити його. Дивно, що ми завжди думаємо про жертв як про безневинних овечок. Як про Йосипа з Біблії. Я впевнена, що він був абсолютно нестерпною дитиною і вже давно заслуговував на те, щоб його кинули в цю яму[12]. Швидше за все, юний Едуард сидів там смирно, як овечка, і благав, щоб його тихо випустили звідти.

— Їх там було двоє, — нагадав їй Грант.

— Так, звичайно. Звичайно ж, цьому немає виправдання. Це справжнісіньке варварство. Бідні милі овечки! О!

— Що означає «о»!?

— Нічого. Я просто згадала дещо. Милі овечки навели мене на одну думку.

— Про що?

— Не скажу, а то раптом не вдасться. Все, я мушу бігти.

— Ти вже зачарувала Мадлен Марч? Вона вже згодна написати для тебе п'єсу?

— Ні, до підписання контракту вона поки ще не дозріла, але, мені здається, ідеєю вже захопилася. Оревуар, любий. Скоро заскочу до тебе знову.

Марта пішла, прискоривши крок від збентеженого погляду Амазонки, і Грант зовсім забув про бідних милих овечок аж до вечора наступного дня, коли така мила овечка сама нагадала про себе, з’явшись в його палаті. Ця мила овечка носила окуляри в роговій оправі, які, як не дивно, лише посилювали схожість з цим образом замість послабляти її. Грант дрімав, перебуваючи тепер у більшій гармонії зі світом, ніж до цього; історія, як сказала старша медсестра, відмінно прищеплює почуття перспективи. Стук в двері був таким боязким, що він вирішив, що йому це здалося. У лікарнях зазвичай так боязко в двері не стукають. Але щось все ж підбило його сказати «Увійдіть!», і в дверному отворі з’явилося щось настільки схоже з «бідною милою овечкою» Марти, що Грант не утримався і голосно розреготався.

Молодик зніяковів, нервово посміхнувся, поправив окуляри на носі довгим тонким пальцем, прокашлявся і сказав:

— Містер Грант? Мене звуть Карадайн. Брент Карадайн. Сподіваюся, я не перервав ваш сон.

— Ні-ні. Входьте, містер Карадайн. Я дуже радий вас бачити.

— Марта… тобто, міс Халлард, направила мене до вас. Вона сказала, що я в чомусь можу вам допомогти.

— Вона що, не сказала, в чому? Сідайте, будь ласка. Там, за дверима, стоїть стілець. Принесіть його сюди.

Це був високий парубок, з м'якими білими кучерями на високому лобі, в завеликому пальті з твіду, що було розстебнуте й звисало недбалими складками на американський кшталт. Очевидно, перед ним був американець. Він приніс стілець, упевнено сів на нього, так що довга пола його пальта розкрилася віялом навколо талії подібно до шлейфу королівської мантії, і втупився в Гранта своїми добрими карими очима, світло чарівності яких навіть рогова оправа не могла приглушити.

— Марта… тобто, міс Халлард, сказала, що ви хочете про щось навести довідки.

— А ви довідконавідувач?

— Я проводжу дослідження… тут, у Лондоні. Історичне дослідження. І вона сказала, що вам про щось треба довідатися в цьому напрямі. Вона знає, що майже кожного ранку я працюю у Британському музеї. Буду дуже радий, містере Грант, зробити для вас все, що тільки зможу.

— Дуже, дуже люб'язно з вашого боку. Над чим ви працюєте? Тобто, що досліджуєте?

— Селянське повстання.

— Ага. Річард II.

— Так.

— Ваш інтерес — громадські стосунки?

Молодик раптом скривився зовсім не по-вченому і сказав:

— Ні, мій інтерес — залишатися якомога довше в Англії.

— А ви що, не можете залишатися в Англії, не проводячи дослідження?

— Це не так просто. Я мушу мати алібі. Мій тато вважає, що я повинен піти в сімейний бізнес. Це торгівля меблями. Оптовий продаж меблів. Ви замовляєте їх поштою. Безпосередньо з каталогу. Ні, ви нічого не подумайте, містере Грант: це дуже гарні меблі. Зроблені міцно, навіки. Просто мене не дуже цікавлять меблеві гарнітури.

— І Британський музей виявився другим перед Північним полюсом місцем, куди ви спало на думку втекти?

— Ну, в ньому хоч би тепло. Та й мені насправді подобається історія. Я з неї писав диплом. Але, містере Грант, якщо хочете знати справжню причину, то мені конче потрібно було поїхати з Атлантою Шергольд в Англію. Це безглузда блондинка в п'єсі Марти… ой, тобто, міс Халлард. Тобто, не вона безглузда блондинка, а та, що в п'єсі. А сама Атланта зовсім не безглузда.

— Звичайно ж, не безглузда. Дуже обдарована молода жінка.

— Ви бачили її на сцені?

— Навряд чи в Лондоні знайдеться хтось, хто її не бачив.

— Ось і я так думаю. Вже стільки часу пройшло, а спектакль цей усе ставлять і ставлять! Ми з Атлантою думали, що вже через якихось три тижні він зійде зі сцени, тому ми просто попрощалися і сказали один одному: «До зустрічі на початку наступного місяця!» І тільки коли ми побачили, що його ставитимуть ще невідомо скільки часу, мені довелося шукати привід, щоб знов приїхати до Англії.

— А хіба Атланта — недостатній привід?

— Тільки не для мого тата! Уся моя сім'я дуже зарозуміло ставиться до Атланти, тато ж взагалі й духу її не терпить. Коли він може змусити себе взагалі згадувати про неї, він називає її не інакше, як «ця твоя юна подружка, актриска». Річ у тому, що тато вважає себе Карадайном Першим, а батько Атланти так само вважає себе Шергольдом Першим. Адже він власник маленької бакалійної крамниці на головній вулиці, як-не-як! Сіль землі, якщо хочете! Ну, а Атланта мала не дуже великий успіх в Штатах, прямо скажемо. Я маю на увазі на сцені. Це перший її по-справжньому великий успіх. Ось тому вона й не захотіла розривати контракт і повертатися додому. І тепер затягнути її додому без бою буде практично неможливо. Вона говорить, що ми ніколи її не цінували.

— І тому ви взялися за історичне дослідження.

— Розумієте, мені треба було придумати щось, чим я можу займатися тільки в Лондоні. Коли я вчився в коледжі, я вже проводив деякі дослідження. Так що Британський музей — це, я б сказав, моя парафія. Тут я можу і займатися улюбленою справою, і в той же час показати батьку, що я насправді працюю.

— Отакої! Це найкраще алібі, яке я коли-небудь чув! Так, до речі, а чому саме Селянське повстання?

— Ну, тому, що це цікавий період. І ще я подумав, що він сподобається Татові.

— Він що, цікавиться громадськими стосунками?

— Ні, просто він ненавидить королів.

— Хто? Карадайн Третій?

— Так, це смішно, але це так. Він такий, що навіть може тримати корону в одному зі своїх банківських сейфів. Я цілком допускаю, що він час від часу дістає її звідти, пробирається з нею в чоловічу вбиральню Центрального залу і потайки приміряє її. Боюся, я стомлюю вас, містер Грант, цим базіканням про свої справи. Не для цього я прийшов до вас. Я прийшов для того…

— Для чого б ви не прийшли, ви для мене — справжня манна з неба. Так що щодо цього будьте спокійні, якщо, звичайно, не поспішаєте.

— Я ніколи не поспішаю, — сказав молодик, випрямляючи свої довгі ноги перед собою. У цей момент він носками туфель зачепив столик біля ліжка, який гойднувся, і портрет Річарда III, що хитко стояв на нім, злетів на підлогу.

— О, прошу вибачення! Я не хотів. Я просто досі ще не звик до довжини моїх ніг. Здавалося б, у двадцять два роки вже можна було звикнути до свого росту, а я все ніяк не можу.

Він підняв фотографію, акуратно рукавом змахнув з неї пил і з цікавістю подивився на неї. «Ричардус III, Англійський король», — прочитав він вголос.

— Ви перший, хто звернув увагу на цей напис на обороті, — сказав Грант.

— Напевно, тому, що його можна розрізнити, тільки придивившись. Ви перший, хто милується світлиною короля замість красуні.

— Зовсім не красень, правда?

— Н-не знаю, — повільно сказав юнак. — Не з потвор, якщо говорити про обличчя. У мене був викладач в коледжі зі схожим обличчям. Він приймав вісмут і пив склянками молоко, тому був трохи озлоблений на життя, але в цілому це була мила людина. Це ви про Річарда хотіли навести довідки?

— Так. Нічого особливо складного або закулісного. Просто хотів дізнатися, хто з його сучасників вважається авторитетним джерелом інформації про нього.

— Що ж, це досить просто. Це не дуже далеко від мого часу. Тобто, того історичного періоду, який я досліджую. Та ось той же сер Кутберт Оліфант, авторитетний сучасник Річарда II: він пише про обох Річардів. Ви читали Оліфанта?

Грант відповів, що нічого не читав, окрім шкільних підручників і сера Томаса Мора.

— Мора? Лорда-канцлера Генріха VIII?

— Так.

— Та це ж взірець упередженості й однобічності!

— У мене враження було таке, ніби я читаю партійну агітку, — сказав Грант, уперше підібравши слова для того присмаку, який залишився у нього від Мору. — Ніби це не історія, написана державним діячем, а якась копійчана партійна листівка.

— Ні, це газетна стаття, написана репортером. Репортером, що бере інформацію від прислуги.

— Ви знаєте хоч щось про Річарда III?

— Нічого, крім того, що він задушив своїх племінників і віддавав царство за коня. І що у нього були два інформатори: Кіт і Щур.

— Що?!

— З відомої приказки. Пам'ятаєте? «Кота, Щура і пса Ловела нам над Англією правити поставив Кабан»[13].

— Ах, так, звичайно. Я і забув. До речі, про що це, не знаєте?

— Гадки не маю. Я не дуже добре знаю той період. А чому ви зацікавились Річардом III?

— Марта запропонувала мені провести яке-небудь академічне розслідування, оскільки практичним я ще деякий час займатися не зможу. А оскільки мені цікаво читати обличчя, вона принесла мені портрети усіх головних фігурантів. Я маю на увазі головних фігурантів різних таємничих історій, які вона для мене вибрала. Річард виявився серед них майже випадково, але став зрештою найбільшою таємницею з них усіх.

— Річард? Яким же чином?

— Він — автор одного з найогидніших злочинів в історії, а обличчя у нього як у великого судді, як у великого правителя. Більше того, він був в усіх відношеннях на подив добре вихованою людиною, що веде праведний спосіб життя. Він був ще й неабияким керівником, до того ж. Він керував Північною Англією і робив це прекрасно. Він був добрим штабним офіцером і добрим воїном. А про гріхи його особистого життя нічого не відомо, тоді як його брат, — як ви, напевно, знаєте, — найбільший розпусник серед нашої королівської знаті після Карла II.

— Едуард IV. Так, звичайно, знаю. Красень, здоров'як шести футів зросту. Напевно, Річард згорав від образи, бачачи такий контраст між ним і собою. І тому, мабуть, вирішив розправитися з потомством свого брата.

Про це Грант якось не подумав.

— Так ви хочете сказати, що Річард таємно ненавидів свого брата?

— Чому таємно?

— Тому, що навіть його найлютіші огуджувачі визнають, що він був відданий Едуардові. Вони були нерозлучні у всьому, відколи Річардові виповнилося дванадцять або тринадцять років. Другий його брат був ні на що не здатний. Георг, я маю на увазі.

— Який Георг?

— Герцог Кларенс.

— А, цей! Кларенс, який «бочка з мальвазією».

— Саме так. Отже, їх було всього двоє — Едуард і Річард. І різниця між ними складала десять років. Якраз досить для героїзації брата.

— Якби я був горбанем, — сказав молодий Карадайн задумливо, — я б теж зненавидів такого брата, який відібрав у мене моє добре ім'я, моїх жінок і моє місце під сонцем.

— Цілком можливо, — не відразу відповів Грант. — Це поки що краще пояснення, яке мені спадало на думку.

— Ця ненависть в нім цілком могла бути таємницею навіть для нього самого. Він міг її і не усвідомлювати. Цілком можливо, що вона раптом скипіла в нім, коли він побачив можливість захопити корону. Він міг сказати, тобто, не він, а його кров в нім: «Це мій шанс! Стільки років прислуговувати, догоджати, стоячи лише за крок позаду, і ніякої вдячності! Ось зараз я візьму своє. Ось коли я зведу з ним рахунки».

Грант помітив, що чисто випадково Карадайн, говорячи про Річарда, підібрав ті ж слова, що і міс Пейн-Елліс, а саме, «за крок позаду». Саме таким побачила його письменниця: таким, що стоїть за крок позаду вгодованих білявої Маргарити й Георга на ганку Бейнардского замку, коли вони вийшли проводжати батька на війну. «За крок позаду». «Як завжди».

— Але ж це дуже цікава версія — ваше твердження про те, що Річард був явно славний хлопець аж до самого моменту злочину, — сказав Карадайн, поправляючи дужку своїх рогових окулярів характерним для нього жестом свого довгого вказівного пальця. — В цій версії він більше схожий на звичайну людину. Шекспірівська версія його — це просто якась карикатура, а не людина. Буду дуже радий виконати для вас будь-яке дослідження, містере Грант. А разом із тим гарно відпочину від моїх селян.

— «Кіт» і «Щур» замість Джона Бола і Вота Тайлера.

— Саме так.

— Дуже люб'язно з вашого боку. Буду радий всьому, що ви зможете накопати. Але в даний момент я жадаю тільки одного, — хроніки подій, написаної їх сучасниками. Адже ці події напевно сколихнули країну. І я хочу прочитати свідоцтво очевидця про них. А не того, хто чув переказ подій, що сталися, коли йому було п'ять років, і при абсолютно іншій династії.

— Я дізнаюся, хто з істориків жив у той час. Фабіан, здається… Чи він з Генріха VII? У будь-якому разі я з'ясую це. А доти, можливо, вам варто звернути увагу на Оліфанта. Це сучасний авторитет по тому періоду, як я розумію.

Грант сказав, що буде радий глянути сера Кутберта.

— Я занесу вам його завтра дорогою. Сподіваюся, вам буде зручно, якщо я залишу його в конторі для вас? А як тільки мені вдасться щось з'ясувати щодо сучасників, я негайно загляну. Вам підходить?

— Ідеально, — відповів Грант.

Юний Карадайн раптом став боязким і сором'язливим, нагадавши Гранту ту милу овечку, про яку він вже забув, захопившись цим новим поглядом на Річарда. Тихим збентеженим голосом він побажав йому доброї ночі і попрямував до дверей, шерехтячи довгою полою свого пальта.

Грант подумав, що, окрім спадку Карадайна, в Атланти Шергольд, схоже, буде ще й непоганий чоловік.

8

— Ну, — сказала Марта, входячи в палату, — як тобі моя мила овечка?

— Ти навіть не уявляєш, як я радий, що ти знайшла мені його!

— Мені й не довелося шукати його. Він увесь час крутиться під ногами. Буквально живе в театрі. «Трьох мудреців з Готтема» проглянув, напевно, вже раз п'ятсот; він постійно на очах: якщо не у Атланти в гримувальній, то в передньому ряду в партері. Скоріше б вже вони одружилися, може, тоді ми рідше бачитимемо його. Знаєш, а вони ж навіть ще не живуть разом. Усе це у них доки ще на стадії чистої ідилії.

На якусь мить вона раптом залишила свій акторський тон і сказала:

— Вони так мило щебечуть одне з одним! У чомусь вони більше схожі на близнюків, ніж на коханців. У них є повна довіра одне до одного, опора на іншу половинку, — саме те, що робить з двох одне міцне ціле. І між ними ніколи не виникають скандали і навіть сварки, наскільки я можу судити. Загалом, чиста ідилія, що й говорити! Тобі Брент приніс це?

Вона з сумнівом тицьнула пальцем у важкий том Оліфанта.

— Так, передав через швейцара.

— Виглядає вкрай нелегкотравно.

— Скажімо так, трохи неапетитно. Але як тільки його проковтнеш, перетравлюється дуже легко. Те, що треба для дослідника. Історичні факти в найдрібніших подробицях.

— Та ну!

— Принаймні, з нього я дізнався, в кого високоповажний «метр історіїї» сер Томас Мор запозичив свою історію про Річарда.

— Невже? І в кого ж?

— В такого собі Джона Мортона.

— Ніколи не чула про такого.

— І я теж, але це лише говорить про наше неуцтво.

— Хто він такий?

— Архієпископ Кентербері при Генріху VII. І лютий ворог Річарда.

Якби Марта вміла свистіти, вона б свиснула у відповідь.

— Так от звідки були ці «відомості з перших вуст»! — сказала вона.

— Так, це й були ті самі «перші вуста». І на цій версії про Річарда будувалися усі подальші. З неї Холіншед писав свою історію, і з неї ж Шекспір створював образ свого героя.

— Виходить, це версія того, хто ненавидів Річарда. Цього я не знала. А чому сер Томас вибрав саме версію Мортона, а не когось іншого?

— Чию б версію він не переказав, це все одно була б версія Тюдорів. Мортона ж він вибрав, швидше за все, тому, що провів дитинство у будинку Мортонів. А Мортон, звичайно ж, грав дуже активну роль на сцені тих років, і цілком природно, що Мор переказав версію очевидця, від якого він міг безпосередньо її почути.

Марта знову тицьнула пальцем у том Оліфанта.

— А чи визнає цей твій нудний товстий історик, що це версія упереджена?

— Хто, Оліфант? Ні, прямо він про це ніде не говорить. Він, якщо чесно, сам розгублений і до кінця не розуміє, якої версії про Річарда дотримуватися. На тій самій сторінці він то стверджує, що Річард був чудовим керівником і командувачем армією, з прекрасною репутацією, позитивною і доброчесною людиною, дуже популярною в народі на відміну від вискочок Вудвіллів (родичів королеви), то потім заявляє, що він був «абсолютно далеким від докорів совісті й готовий був пролити море крові, аби надіти корону, яка була вже майже в його руках». Ось, на цій сторінці він неохоче визнає: «Є деякі підстави вважати, що він не був аж так позбавленим совісті», а на наступній він вже у нього, як і у Мора, не спить ночами від кошмарів, викликаних докорами совісті. І так далі, і так далі.

— Що ж, виходить, цей твій товстий нудний Оліфант віддає перевагу червоним трояндам?

— О, ні, я так не думаю. Я не думаю, що він переконаний ланкастер. Хоча, як я зараз бачу, він насправді дуже терпимо ставиться до узурпатора Генріха VII. Не пригадую у нього такого місця, де б він прямо і різко заявив, що Генріх не має анінайменшої навіть тіні права на престол.

— Хто ж тоді посадив його на трон, Генріха цього?

— Залишки ланкастеров і вискочка Вудвілл за підтримки, мабуть, народу, що повстав після чуток про вбивство хлопчиків. Очевидно, їм підходив будь-хто, хто має хоч краплю ланкастерської крові у своїх жилах. Сам Генріх був досить розумний, щоб затвердити престол за собою спершу за правом завоювання, а потім вже за правом наслідування ланкастерського дому. «De jure belli et de jure Lancastriae»[14]. Його мати була нащадком позашлюбного сина третього сина Едуарда III.

— Про Генріха VII я знаю тільки те, що він був казково багатий і настільки ж казково скупий. Пам'ятаєш цю чарівну розповідь Кіплінга про те, як він пожалував титул лицаря корабельникові не за красиво вирізьблену емблему для корабля, а за гроші, що той йому заощадив на її різьбленні?

— Авжеж, Він просто взяв іржавий меч і покрив його гобеленом. А ти одна з тих небагатьох жінок, які непогано знаються на Кіплінгу…

— О, я жінка вельми чудова у багатьох відношеннях. То ж виходить, ти зараз анітрохи не ближче до розгадки таємниці особи Річарда, ніж раніше?

— Анітрохи. Я в такій же повній безвиході, як і блаженної пам'яті сер Кутберт Оліфант. Єдина різниця між нами в тому, що я знаю, що я у безвиході, а він, схоже, про це навіть не здогадується.

— Як там моя мила овечка? Часто заходить до тебе?

— Не показався на очі ще жодного разу після свого першого візиту, а було це три дні тому. Ось я й думаю, чи не шкодує він вже про свою обіцянку.

— О, ні. Впевнена, що не шкодує. Вірність — його девіз і кредо життя.

— Як у Річарда.

— У Річарда?

— Авжеж. Його девізом було: «Loyaulté me lie». Що означає: «Вірність мене зобов'язує».

Почувся невпевнений стук у двері, і у відповідь на запрошення Гранта увійти в дверях з’явився Брент Карадайн у своєму довгому пальті аж до п’ят, як завжди.

— Ой, схоже, я не вчасно. Я не знав, що ви тут, міс Халлард. У коридорі я зустрів Статую Свободи, на думку якої ви маєте бути зараз наодинці, містер Грант.

Грант без зусиль здогадався, хто ця Статуя Свободи. Марта сказала, що їй вже потрібно бігти і що у будь-якому разі Брент зараз куди цінніший відвідувач, ніж вона. І що вона залишає їх наодинці і бажає їм успіху в дослідженні душі вбивці.

Провівши її до дверей і ввічливо кивнувши на прощання, Брент повернувся й приземлився на стілець для відвідувачів з таким самим виразом обличчя, з яким істинний англієць сідає за свій портвейн після виходу жінок з-за столу. «Невже навіть цей американець-жінколюб підсвідомо відчуває полегшення після того, як залишається в суто чоловічій компанії?» — подумав Грант. У відповідь на питання Брента про те, як у нього просуваються справи з Оліфантом, Грант відповів, що сер Кутберт багато що для нього прояснив.

— Так, мені стало ясно, хто такі ці Кіт і Щур, між іншим. Виявляється, це були високоповажні лицарі королівства Вільям Кетсбі і Річард Реткліфф. Кетсби був спікером Палати Громад, а Реткліфф одним з представників короля, доправлених до Шотландії вести мирні переговори. Навіть у звучанні самих цих слів дивним чином відбивається мерзенність політичних чвар! «Кабан» — це, звичайно ж, вепр на емблемі Річарда. Білий вепр. Ви часто буваєте в наших англійських пабах?

— Звичайно. Паби — це те, що, на мій погляд, у вас виходить краще, ніж у нас.

— І ви навіть прощаєте нам наші вбиральні заради пива від Кабана?

— Ну, сказати, що я прощаю, я не можу. Списую з рахунку, скажімо так.

— Що ж, благородно з вашого боку. Тоді й ще дещо вам доведеться списати з рахунку. Я маю на увазі цю вашу теорію про те, що Річард ненавидів свого брата через те, що той був горбанем, а його брат — красенем. За сером Кутбертом, його горб — це міф. Як і суха рука. Швидше за все, у нього не було жодних видимих каліцтв. Принаймні, явних. Ліве плече у нього було нижче за праве, от і все. Ви дізналися, хто з істориків був сучасний йому?

— Таких немає.

— Що, зовсім немає?

— Немає в тому сенсі, в якому вам треба. Були автори, сучасні Річарду, але вони писали після його смерті. І для Тюдорів. Що скидає їх з рахунку. Десь є літопис якогось ченця того часу латиною, але мені поки ще не вдалося його дістати. Проте мені вдалося дещо довідатися, а саме, що рукопис про Річарда III приписують серові Томасу Мору не тому, що він його написав, а тому, що він був знайдений серед його паперів. Це був незавершений список з якогось іншого рукопису, якого в його паперах не виявилося.

— Он як! — з цікавістю вигукнув Грант. — Ви хочете сказати, що цей рукопис Мор переписував з якогось іншого?

— Так. Власноруч. У віці близько тридцяти п'яти років. В ті часи книгодрукування ще не було так поширене, тому переписування рукописів було звичайною річчю.

— Авжеж. Так що якщо інформація виходила від Джона Мортона, — а вона виходила саме від нього, — то цілком імовірно, що й уся ця історія була написана Мортоном.

— Так.

— Що напевно пояснює і… повну відсутність співчуття. Такий кар'єрист, як Мортон, не погребував би і закулісними плітками. Ви знаєте, хто такий Мортон?

— Ні.

— Це адвокат, що став священиком з найбільшою кількістю бенефіцій в історії. Він став на бік ланкастерів і залишався з ними, доки не стало ясно, що Едуард IV міцно сидить на троні. Тоді він примирився з йорками, і Едуард призначив його єпископом Ілійським, і ще бозна скількох приходів єпископом. Але після сходження Річарда на престол він підтримав спершу Вудвіллів, а потім Генріха Тюдора і в результаті надів шапку кардинала за Генріха VII як архієпископ…

— Хвилинку! Хвилинку! — сказав юнак, дивуючись. — Звичайно ж, я знаю Мортона. Це той самий Мортон з «вилки Мортона»: «Ви витрачаєте мало, отже, можете поділитися з королем; ви витрачаєте аж так багато, отже, дуже багаті й можете поділитися з королем».

— Так. Це той Мортон. Найкращий вимагач грошей для Генріха. І я, здається, зараз розумію, чому в нього могла виникнути особиста неприязнь до Річарда задовго до вбивства хлопчиків.

— Чому ж?

— Едуард отримав від Людовика XI пристойну суму за те, щоб укласти з ним ганебний мир під час своєї військової експедиції у Францію. Річард дуже розсердився, дізнавшись про це (і це насправді була ганебна угода), і вмив руки, не визнавши цей мир, що означало відмову від великого куша. Проте Мортону дуже потрібний був і мир із Францією, і куш. Адже він отримував від Людовика «пенсію». Дуже пристойну суму. Дві тисячі крон щороку. Не думаю, що гострі коментарі Річарда він проковтував дуже легко; навіть з пристойною сумою золота в якості закуски.

— Я теж так думаю.

— І, звичайно ж, при Річарді з його пуританськими порядками ні про яке високе становище, яке він займав при ліберальному Едуардові, Мортон не міг і мріяти. Тому він почав підтримувати Вудвіллів, навіть якщо й не було насправді ніякого злочину.

— Ось щодо цього убийства… — сказав юнак і затнувся.

— Що саме?

— Щодо цього вбивства — я маю на увазі, цих двох хлопчиків — вам не здається дивним, що ніхто не говорить про нього?

— Що означає: ніхто не говорить?

— За останні три дні я перечитав багато документів сучасників: листи, звіти і чого там тільки не було. І в жодному немає ані слова про них.

— Швидше за все, про них просто боялися писати. У той час уміння тримати язика за зубами не було зайвим.

— Це так, але я вам скажу дещо ще більш дивне. Ви знаєте, що Генріх після битви при Босворті провів Білль про опалу проти Річарда? Офіційно, через парламент. Так-от, в ньому він звинувачує Річарда в жорстокості і тиранії, але про вбивство ані слова!

— Тобто, як?! — перепитав Грант, здригнувшись від несподіванки.

— Так, як це не дивно.

— Ви впевнені??

— Абсолютно.

— Але ж Генріх заволодів Тауером відразу ж після свого прибуття в Лондон після Босворта. Якби хлопчиків там не виявилось, він просто не міг би не розтрубити про це негайно. Такий козир в його руці!

Деякий час він лежав мовчки, не в змозі щось сказати від здивування, під гучне цвірінькання горобців на підвіконні.

— Та-ак, оце загадка, — сказав він. — Що могло змусити його прогавити таку шикарну вигоду для себе з факту зникнення хлопчиків?

Брент пересунув свої довгі ноги в зручніше положення.

— Цьому є тільки одне пояснення, — сказав він. — І воно в тому, що хлопчики нікуди не зникали.

Цього разу пауза виявилася ще тривалішою, під час якої вони нерухомо дивилися один на одного.

— Нісенітниця якась, — сказав Грант. — Цьому має бути якесь очевидне пояснення, якого ми не бачимо.

— Ну, наприклад, яке?

— Не знаю. В мене не було часу подумати про це.

— В мене було на це цілих три дні, але я досі не придумав нічого доречного. Не існує жодного іншого пояснення цим фактам, окрім висновку про те, що хлопчики були живі в мить, коли Генріх заволодів Тауером. Це був абсолютно безпринципний Акт про опалу; він звинувачував прибічників Річарда, — вірних прибічників Богопомазаного короля, що веде війну проти загарбників, — в державній зраді. Все, що Генріх тільки міг придумати в якості звинувачення з упевненістю, що це йому зійде з рук, він вклав у цей Білль. І найгірше, в чому він зміг у результаті звинуватити Річарда, — звичайна жорстокість і тиранія. Про хлопчиків ані слова.

— Фантастика!

— Неймовірно, але це факт.

— І говорить він тільки про те, що сучасники ні в чому такому його не звинувачували.

— Саме так.

— Але почекайте… Адже Тіррел був повішений за це вбивство. Він сам признався в цьому на сповіді перед стратою. Хвилинку.

Він дістав том Оліфанта і став швидко його перегортати.

— Десь тут має бути повний опис цього епізоду. Цього ніхто не приховував. Навіть Статуя Свободи знає про це.

— Хто-хто?

— Медсестра, яку ви зустріли в коридорі. Вона знає, що вбивство скоїв Тіррел, що його провина була доведена і що він сповідувався перед стратою.

— Коли сталася ця страта? Коли Генріх в'їхав у Лондон?

— Хвилинку. Ось, тут написано… — Він пробіг очима абзац. — Н-ні, це було в 1502 році.

Тут він збагнув сенс того, що він тільки що прочитав, і він повторив повільно і спантеличено:

— У… 1502 році. Але… Але… це було…

— Так. Через майже двадцять років.

Брент намацав свій портсигар, вийняв його, але потім поспішно засунув назад.

— Куріть, якщо хочете, — сказав Грант. — Особисто я б зараз випив чогось дуже міцного. Щоб думки стали яснішими. А то я щось не дуже добре міркую. Я зараз почуваю себе як в дитинстві, коли мені зав'язували очі і крутили, а потім починалася гра в хованки.

— Саме так, — сказав Карадайн, вийнявши сигарету і закуривши. — В повній темряві і з легким запамороченням.

Він сидів, втупившись у горобців.

— Сорок мільйонів шкільних підручників не можуть помилятися, — сказав Грант через якийсь час.

— Або все ж можуть?

— Не можуть!

— Я раніше так думав, але зараз я вже не такий впевнений в цьому.

— Чи не занадто ви поспішаєте проявляти свій скептицизм?

— По правді сказати, не це потрясло мене.

— Що ж тоді?

— Невелика сутичка, що була названа «Бостонською різаниною». Чули про таку?

— Звичайно.

— Так от, я виявив, абсолютно випадково, коли писав якусь роботу в коледжі, що Бостонська різанина розпочалася з того, що натовп став кидати камені у вартового. Жертв всього було чотири. Адже я був вихований на Бостонській різанині, містер Грант. Усі двадцять чотири дюйми моїх грудей в обхваті здіймалися при одній згадці про неї. Кров скипала в моїх жилах при одній думці про те, як беззбройних містян косили вогнем британські війська. Ви не уявляєте, який це був шок для мене, коли я дізнався, що уся ця «різанина» виявилася простою суперечкою, гідною лише малої замітки в місцевій газеті про сутичку між поліцією і страйкарями під час будь-якого американського локауту.

Не почувши реакції Гранта на свої слова, він примружився проти світла, щоб її розглянути. Проте Грант пильно вдивлявся в стелю, ніби досліджуючи фігури, що утворюються на нім.

— Ще й тому мені так подобається проводити дослідження… — не знаючи, що ще сказати, додав Карадайн і, відкинувшись на спинку стільця, почав розглядати горобців.

Не мовлячи ані слова, Грант простягнув руку; Карадайн вклав в неї сигарету і запалив її.

Вони курили мовчки.

Перегляд гороб'ячого спектаклю першим перервав Грант.

— Тоніпанді, — сказав він.

— Що?

Але Грант все ще був занурений у свої думки.

— Але ж я вже бачив, як діє така штука, причому в мої роки, хіба не так? — сказав він, але не Карадайну, а стелі. — Це точно Тоніпанді.

— Та що це за «тоніпанді» таке, врешті-решт? — запитав Брент. — Схоже на назву ліків. «У вас захворіла дитина? У неї почервоніли щічки? Вона капризує? Болять ніжки? Дайте маленькій «Тоніпанді», і отримаєте блискучий результат».

І, не дочекавшись від Гранту ніякої реакції, додав:

— Що ж, добре. Тримайте ваше «Тоніпанді» при собі. Воно мені й не потрібне!

— Тоніпанді, — сказав Грант все ще голосом сомнамбулізму, — це містечко на півдні Вельса.

— А я думав, це якісь ліки.

— Якщо ви поїдете в Південний Вельс, ви там почуєте, що в 1910 році уряд наказав військам стріляти в шахтарів, що страйкували за свої права. Ймовірно, ви також почуєте, що Вінстон Черчіль, який був у той час міністром внутрішніх справ, особисто віддав їм наказ. Вам скажуть, що Південний Вельс ніколи не забуде Тоніпанді!

Від жартівливого тону Карадайна не залишилося й сліду:

— А що, все було зовсім не так?

— Реальні факти такі: не найінтелігентніша частина населення долини Рондда геть знахабніла: стала грабувати крамниці і крушити все підряд. Головний констебль Гламоргана запросив у міністерства внутрішніх справ війська для захисту підданих. Якщо Головний Констебль вважає ситуацію настільки серйозною, що просить військову допомогу, то у міністра внутрішніх справ вибір украй невеликий. Проте Черчілля настільки жахала думка про те, що війська йтимуть на натовп бунтівників і стрілятимуть в нього, що він зупинив їх висунення і замість них послав загін звичайних столичних поліцейських, з озброєння у яких були лише їх непромокальні плащі. Війська тримали напоготів, а усі переговори з бунтівниками вели неозброєні лондонські поліцейські. Пара розбитих носів — от і все кровопролиття в тому «кровопролитному» інциденті. Міністр внутрішніх справ був підданий суворій критиці в Палаті громад за своє «безпрецедентне втручання». Ось те, що я називаю «Тоніпанді». Оце й був «розстріл натовпу військами, який Вельс ніколи не забуде».

— Мда-а, — сказав Карадайн задумливо. — Але ж це майже повна паралель з Бостонською різаниною: хтось роздуває інцидент до неймовірних розмірів заради якоїсь політичної мети.

— Річ навіть не в тім, що це паралель. Річ у тому, що буквально кожен з тих, хто був там, знає, що ця версія абсурдна, і при тому всьому ніхто жодного разу не сказав нічого проти. Зараз, коли час пройшов, її вже ніхто не зможе спростувати. Ця абсолютно неправдива версія подій вже переросла в легенду, а все тому, що ті, хто знав про її хибність, знали і мовчали.

— Це справді дуже цікаво, дуже. Як пишеться історія…

— Так. Історія.

— Тут потрібно досліджувати. Зрештою, правда про будь-яку подію взагалі міститься не в розповіді про неї. Вона міститься в усіх дрібних фактах того часу, як-от: оголошення в газеті, продаж будинку, ціна кільця.

Грант продовжував дивитися в стелю, і цвірінькання горобців знову наповнило кімнату.

— Що так дивує вас? — запитав Грант, повернувши, нарешті, голову і помітивши відповідний вираз обличчя у свого відвідувача.

— Ви зараз виглядаєте як поліцейський! Уперше!

— Я і відчуваю себе поліцейським. І думаю як поліцейський. І я ставлю собі питання, яке будь-який поліцейський ставить у разі будь-якого вбивства: кому вигідно? І вперше приходжу до переконання, що ця гладка теорія про те, що Річард позбавився хлопчиків, щоб упевненіше почуватися на троні, — повна нісенітниця. Припустимо, він позбавився хлопчиків. Але між ним і троном залишаються ще п'ять їх сестер. Не кажучи вже про двоє дітей Георга, — хлопчика і дівчинку. Так, дочка і син Георга позбавлені права престолонаслідування Актом про опалу, але ж подібний акт може бути відкликаний, анулюваний, або ще якось скасований. Право Річарда на престол і без того було хитким, а тут ще ці п'ять наслідників.

— Вони усі пережили його?

— Не знаю. Але тепер я все зроблю, щоб це з'ясувати. Старша сестра принців точно пережила його, оскільки стала королевою Англії як дружина Генріха.

— Слухайте, містере Грант, а почнімо ми з вами розслідувати цю справу з самого початку. Без звернення до історичних книг, сучасних версій або чужих думок. Якщо і є правда в книгах, то тільки в бухгалтерських.

— Це ви добре сказали, — похвалив Грант. — Що це змінює в нашому випадку?

— Це змінює все. Справжня історія пишеться у формах, не призначених для історії. У гардеробних описах, у звітах про особисті королівські витрати, в особистому листуванні, в описах нерухомості. Якщо хтось, скажімо, наполягає на тому, що у пані Н. ніколи не було дітей, а ви знаходите у бухгалтерській книзі запис: «Для сина, що народився у моєї дружини напередодні Михайлова дня: п'ять ярдів блакитної стрічки, по чотири з половиною пенси за ярд», то цілком логічно з цього зробити висновок, що у дружини народився син напередодні Михайлова дня.

— Так і є. Все логічно. Отже, з чого розпочнемо?

— Ви — слідчий. А я лише «довідконавідувач».

— Ви — дослідник.

— Спасибі. Тож про що ви хочете дізнатися?

— Отже, спершу було б корисно, якщо не сказати інформативно, дізнатися, як відреагували головні дійові особи у справі на смерть Едуарда. Едуарда IV, я маю на увазі. Едуард помер раптово, і його смерть застала всіх зненацька. Так от, мені хотілося б знати, якою була реакція на неї зацікавлених осіб.

— Це зробити легко і просто. Вважаю, ви маєте на увазі, що вони робили, а не що думали?

— Так, звичайно.

— Тільки історики розповідають вам про те, що вони думали. Дослідники дивляться тільки на те, що вони робили.

— Я хочу знати тільки те, що вони робили. Я завжди вірив в старе прислів'я про те, що вчинки говорять голосніше за будь-які слова. До речі, а що наш «метр історії» сер Томас говорить про те, що робив Річард, коли почув про смерть брата? — поцікавився Брент.

— Наш «метр» сер Томас (він же Джон Мортон) говорить, що Річард був зайнятий тим, що намагався зчарувати королеву, щоб переконати її не посилати великий ескорт для доставки принца з Ладлоу, одночасно замишляючи викрасти хлопчика дорогою до Лондона.

— За «метром історії» Мором виходить, що Річард планував із самого початку зайняти престол замість хлопчика?

— Авжеж.

— Отже, нам треба встановити, як мінімум, хто де був і що робив, навіть якщо не зможемо з цього логічно вивести їх наміри.

— Так, це саме те, чого я хочу. Саме це.

— Справжній поліцейський! — жартома сказав Брент. — «Де ви були о п'ятій вечора напередодні п'ятнадцятого числа поточного місяця»?

— Це працює, — завірив його Грант. — і дає свій результат!

— У такому разі піду й я попрацюю на результат. З'явлюся у вас, щойно добуду потрібну вам інформацію. Взагалі я вам дуже вдячний, містере Грант. Те, що ви запропонували мені досліджувати, набагато краще за моїх селян.

Він поплив у сутінки зимового вечора, що згущувались; його пальто з довгою полою надавало академічний розмах і гідність його щуплій юнацькій фігурі.

Грант ввімкнув лампу біля ліжка і втупився в пляму, яку вона кидала на стелю, так, ніби він ніколи її раніше не бачив.

Яку унікальну і цікаву загадку цей хлопчина підкинув йому так ненавмисно! Несподівану і нез'ясовну.

І дійсно: в чому може бути причина повної відсутності звинувачення з боку сучасників?

Адже Генріху навіть не довелося б доводити, що Річард є вбивцею. Хлопчики знаходилися під протекцією Річарда. І якби їх не знайшли в Тауері в момент його захоплення, то це було б куди чорнішою і густішою грудкою бруду на могилу його колишнього суперника, аніж стандартні звинувачення в жорстокості й тиранії.

Грант з'їв свою вечерю, так і не звернувши жодного разу увагу ні на саму їжу, ні на її смак.

І тільки коли Амазонка, прибираючи тацю, сказала доброзичливо: «Який добрий знак! Обидві тефтелі з'їдені до останньої крихти»!», він зрозумів, що щось їв.

Ще цілу годину після цього він лежав і дивився на світлу пляму від лампи на стелі, роздумуючи над своєю загадкою, розглядаючи її з усіх боків в надії знайти хоч якусь ниточку, за яку можна було б учепитися.

Нарешті, він припинив це робити і повністю відкинув від себе цю проблему. Так він робив завжди, коли загадка виявлялася занадто гладким і міцним горішком, щоб швидко його клацнути. Якщо він переспить з цією проблемою, то завтра, можливо, йому відкриється якась її грань, яку він досі не помічав.

У пошуках предмета, здатного відвернути його думки від Акту про опалу, він перевів погляд зі стелі на пачку листів, що чекали на його увагу. Це були листи з добрими побажаннями одужання від самих різних людей, у тому числі від деяких «старих знайомих» — злочинців-рецидивістів. По-справжньому симпатичних і милих карних злочинців, які були в старі добрі часи, стає усе менше і менше з кожним днем. Їм на зміну приходять зухвалі юні головорізи без щонайменшої іскри людяності у своїх егоцентричних душах, неосвічені, як цуценята, і безжальні, як циркулярна пила. Раніше квартирний злодій був професіоналом у своєму ремеслі, як і представник будь-якої іншої професії, і навряд чи більше порочним за нього. Тихий сім'янин з думками про сімейні свята і гланди своїх дітей, або дивакуватий холостяк, любитель пташок або завсідник букіністичних книжкових крамниць, або гравець, що придумує складні й безпрограшні стратегії ставок на коней. Усе це вже у минулому.

Жоден сучасний головоріз ніколи не напише листа «слідаку» із співчуттями з приводу того, що той тимчасово опинився без роботи. Йому таке навіть на думку не спаде!

Писати листи, лежачи на спині, зайняття досить стомливе, і Грант ніяк не наважувався взятися за нього, але конверт, що лежав згори на стосі, був надписаний почерком його кузини Лори, а Лора стане хвилюватися, якщо не отримає від нього відповіді. У дитинстві вони з Лорою проводили разом літні канікули і навіть одне літо в Шотландії, були трохи закохані одне в одного, після чого між ними виник душевний зв'язок, який зберігся досі. Ні, він все ж черкне Лорі пару рядків, щоб повідомити, що живий.

Посміхаючись, він перечитав її лист, і бурхливі води річки Терлі зашуміли в його вухах ще раз і виступили крапельками сліз під його очима; він майже наяву вдихав холодні пахощі шотландських низин зимою, забувши на якийсь час про те, що він в лікарні і що життя в лікарняній клітині осоружне і нудне.

Пет передає тобі те, що він назвав би сердечним привітом, якби він був трохи старшим або хоч трішки молодшим. Цей дев'ятирічний вже хлопець говорить: «Скажи Алану, що я запитував про нього». Він вже приготував тобі муху-наживку власного винаходу, щоб урочисто вручити тобі, коли ти приїдеш у відпустку. Він зараз не в дуже добрих стосунках з учителями. Після того, як він уперше дізнався про те, що шотландці продали Карла I англійцям, він вирішив, що не може більше вважати себе шотландцем, а тому, як я розумію, він зараз проводить самітній страйк проти всього шотландського і не хоче ані вчити історію, ані співати пісні, ані запам'ятовувати географічні назви, що мають відношення до такої ганебної країни. Учора ввечері, йдучи спати, він оголосив про своє рішення поміняти своє громадянство на норвезьке.

Грант дістав із столу свій персональний бланк і написав олівцем:

Мила Лора!

Ти дуже здивуєшся, якщо я скажу, що принци в Тауері пережили Річарда III?

Завжди твій

Алан

P.S. Я вже майже здоровий.

9

— А ви знаєте, що в Біллі про опалу, що ганьбить Річарда III перед Парламентом, ніде не сказано про вбивство принців в Тауері? — запитав Грант хірурга наступного ранку.

— Та невже? — здивувався хірург. — Як дивно!

— Украй дивно. Чим, на вашу думку, це можна пояснити?

— Ймовірно, спробою затерти скандал. Заради сім'ї.

— Ніхто з його сім'ї не унаслідував трон. Він був останнім в династії. Його наступником став перший Тюдор, Генріх VII.

— А, так, звичайно. Я і забув. Я ніколи дуже добре не розумівся на історії. На уроках з історії я зазвичай під партою вправлявся в алгебрі. Історію викладають в школах якось не дуже цікаво. Може, з портретами вона була б цікавіша.

Він поглянув на портрет Річарда і продовжив свій медогляд. «Що ж, з ногою, я бачу, у вас вже майже все гаразд. Болю немає?»

І вийшов з палати, ніби нічого й не було. Обличчя його цікавили лише з медичної точки зору; історія ж була чимось далеким від медицини, чим він міг з легкістю пожертвувати на користь алгебри під партою. Його опіці було довірено тіла живих людей, а його рукам — їх майбутнє; йому не було коли замислюватися про проблеми чисто академічні.

В старшої медсестри також були турботи більш нагальні. Вона слухала його з ввічливою личиною, але у нього чомусь склалося враження, що вона ледве стримується, щоб не сказати: «На вашому місці я б поговорила про це із соціальним працівником лікарні». Її це не цікавило. Вона поглядала з царської висоти своєї посади на великий вулик, що дзижчить під її ногами і кипить самими різними справами, одна терміновіше і важливіше за іншу; навряд чи від неї можна було очікувати бодай дещиці цікавості до того, що відбувалося більш ніж чотириста років тому.

Йому хотілося сказати їй: «Кому як не вам при вашій високій посаді слід цікавитися тим, що може статися з королями, особливо враховуючи крихкість вашої власної репутації? Та вже завтра будь-яка плітка може знищити її». Проте, ще нічого не сказавши, він вже відчував провину від самої думки про те, що відволікати увагу старшої медсестри на якісь далекі від неї справи означає подовжувати їй і без того тривалий вранішній обхід, не маючи на те ані вагомої причини, ані вагомого виправдання.

Куцанка взагалі не знала, що таке цей Акт про опалу, і дала зрозуміти, що їй це нецікаво:

— Ваша захопленість цим переходить вже в якусь одержимість, — сказала вона, кивнувши на портрет. — Це шкодить здоров'ю. Чом би вам не почитати якусь із он тих прекрасних книжок?

Навіть Марта, на яку він чекав з таким нетерпінням, щоб загадати їй цю дивну нову загадку і подивитися на її реакцію, навіть вона палала таким великим гнівом на Медлен Марч, що, здавалося, геть не помічала його:

— І це після того, як вона майже вже дала мені обіцянку написати її! Після усіх наших обговорень і моїх планів на момент, коли ця нескінченна п'єса, нарешті, буде написана. Я вже навіть домовилася з Жаком про костюми! І тепер вона, бачте, вирішила, що повинна терміново написати чергове зі своїх жахливих детективних оповідань. Говорить, треба писати, поки все ще є свіжим: а що «все», хто її знає?

Він слухав скарги Марти із співчуттям: гарні п'єси — рідкісне явище у світі, а гарні драматурги взагалі на вагу золота, — проте йому здавалося, що усе це відбувається десь там, за вікном. П'ятнадцяте століття було набагато важливішим для нього сьогодні вранці, ніж будь-які події на Шефтсбері Авеню.

— Не думаю, що вона довго писатиме свій детектив, — сказав він в розраду Марті.

— Ні, звичайно ж, недовго. Вона строчить їх швидко: шість тижнів — і готовий. Але тепер вона вже зірвалася з мого гачка, і я не знаю, чи зможу я коли-небудь її знову на нього посадити. Тоні Савілла хоче, щоб вона написала для нього п'єсу про Мальборо, а ти знаєш Тоні: якщо він чогось захоче, то вмовить навіть голубів злетіти з Адміралтейської арки.

Вже перед самим відходом вона звернулася до проблеми Акту про опалу, та й то лише мимохідь, коротко.

— Я впевнена, якесь пояснення цьому все ж таки є, любий, — сказала вона вже в дверях.

«Ну, звичайно ж, є пояснення, — хотів він закричати їй услід, — тільки яке? Все в цій історії суперечить будь-якій ймовірності й здоровому глузду. Історики говорять, що вбивство породило в народі почуття глибокої відрази до Річарда, що його зненавиділи за цей злочин пересічні англійці і що саме тому вони погодилися на чужака замість нього. Але, попри все, коли звіт про його злочини зачитується перед Парламентом, він не містить жодного слова про цей самий злочин!

Річарда вже не було серед живих, коли висувалося це звинувачення, а його прибічники хто переховувався, хто був в засланні; його вороги були геть вільні закидати йому будь-який злочин. І при цьому ніхто з них навіть не згадав про це волаюче вбивство.

Чому?

Країна, за словами сучасників, гула від резонансної події — зникнення принців. Події, яка сталася зовсім недавно. І коли його вороги збирали відомості про його гадані злочини проти моралі і держави, вони не помітили найжахливіший злочин Річарда.

Чому?

Генріх відчайдушно потребував будь-якого, навіть розміром з піщинку, аргументу на свою користь на хитких вагах нової особи на троні. Він був невідомий народу в цілому, та й по крові не мав права займати те місце, яке займав. Але при цьому він не скористався тією приголомшливою перевагою, яку дав би йому розголос злочину Річарда.

Чому?

Він змінив на троні людину широко відому, яку особисто знав простий народ від боліт Вельсу до меж Шотландії, людину, яку всі любили та шанували аж до самого моменту зникнення його племінників. І при цьому він забуває скористатися цим єдиним реальним козиром проти Річарда, — цим його невибачним, мерзотним злочином.

Чому?

Тільки Амазонка, здавалося, розділяла занепокоєність тією дивиною, яка займала його думки, але не із співчуття Річарду, а тому, що її відповідальна натура страждала, якщо помічала в чомусь який-небудь непорядок. Вона може пройти увесь коридор до кінця і повернутися назад заради того тільки, щоб змінити сторіночку відривного календаря, яку хтось забув відірвати. Проте її схильність до занепокоєння була все ж не такою сильною, як любов до спокою.

— Не варто турбуватися про це, — сказала вона заспокійливим тоном. — Напевно цьому є якесь дуже просте пояснення, про яке ви ще не подумали. Воно прийде до вас, коли ви думатимете про щось абсолютно інше. Так я зазвичай згадую, куди я поклала якусь річ. Наприклад, коли я відношу чайник до комори або перераховую стерильні пов'язки, які видає мені видавцем старша медсестра, раптом до мене приходить думка: «Боже, я ж залишила її в кишені плаща!» І так з будь-якою річчю. Так що і вам не слід переживати.

Сержант Вільямс знаходився в цей час в глушині Есексу й бився разом з місцевими констеблями над розгадкою того, хто міг ударити старого крамаря по голові мідною гирею, залишивши її лежати на підлозі серед купи шнурків і розкиданих по підлозі лакричних солодощів, так що чекати допомоги від Ярду не доводилося.

Як не доводилося її чекати ані від кого взагалі цілих три дні, поки знову не з’явився Карадайн. Його звичайна безтурботна манера тримати себе цього разу Гранту здалася якоюсь хвацькою; у ній навіть проглядали нотки самовдоволеності. Як добре вихований юнак, він спершу ввічливо поцікавився здоров'ям Гранта і, отримавши завірення щодо цього, вийняв якісь папери з величезної кишені свого пальта і пильно подивився на колегу крізь скельця своїх рогових окулярів.

— Тепер «метра історії» Томаса Мора я навіть дарма не візьму, — сказав він рівним тоном.

— А вам його ніхто і не пропонує. Тут немає його шанувальників.

— Він далекий від правди. Страшенно далекий.

— Я це підозрював. Давайте подивимося на факти. Можемо почати з дня смерті Едуарда?

— Звичайно. Едуард помер 9 квітня 1483 року в Лондоні. Тобто, у Вестмінстері, що тоді було не те ж саме. Там мешкали королева, її дочки і, гадаю, молодший син. Юний принц вчився в замку Ладлоу під опікою брата королеви, лорда Ріверса. Родичів у королеви дуже багато: ви знали про це? Палац просто кишить Вудвіллами.

— Так, звичайно, знаю. Продовжуйте. Де знаходився Річард у цей момент?

— На кордоні з Шотландією.

— Що?!

— Так-так! На кордоні з Шотландією. Новина — як сніг на голову. Але чи вимагає він коня і чи поспішає, міняючи поштових, в Лондон? Ні.

— А що він зробив?

— Він замовив реквієм в Йорку, на який скликав усю знать Півночі, і в її присутності присягнувся у вірності юному принцові.

— Цікаво, — сухо сказав Грант. — А що робив Ріверс? Брат королеви?

— 24-го квітня він вирушив разом з принцом до Лондона. З двома тисячами воїнів і великим арсеналом зброї.

— Для чого йому знадобилася зброя?

— Ви мене запитуєте? Я усього лише дослідник. Дорсет, старший з двох синів королеви від її першого шлюбу, прийняв і зброю, і золото в Тауер і почав озброювати кораблі, щоб тримати під контролем Ла-Манш. При цьому урядові укази видавалися від імені Ріверса і Дорсета: «avunculus Regis» і «frater Regis uterinus»[15] відповідно, без згадки Річарда. Що вже абсолютно ні в які ворота не лізе, якщо ви згадаєте, та й якщо коли-небудь чули про те, що у своєму заповіті Едуард призначив Річарда опікуном для хлопчиків і лордом-протектором королівства до їх повноліття. Одного Річарда, зверніть увагу, без кого-небудь ще.

— Так-так, принаймні, це схоже на нього. Він завжди повністю довіряв Річарду. Як людині і як керівникові. А що Річард? Теж відправився на південь зі своїм молодим військом?

— Ні. Він прибув з Півночі із загоном в шістсот чоловік в глибокому траурі. Прибув він в Нортгемптон 29 квітня. Імовірно з метою приєднатися там до свити з Ладлоу, але це усе чутки, і тут доводиться покладатися тільки на свідоцтво істориків. Проте кортеж з Ладлоу, а разом з ним Ріверс і юний принц, проїхав далі в Стоуні-Стратфорд, не почекавши його. В Нортгемптоні ж його зустрів герцог Бекінгем із загоном у триста чоловік. Ви знаєте Бекінгема?

— У нас з ним шапкове знайомство. Він був другом Едуарда.

— Так. Так-от, він примчав на поштових з Лондона.

— Із звісткою про те, що відбувається.

— Логіка підказує, що навряд чи він привів би з собою триста чоловік тільки для того, щоб виразити співчуття. Хай там як, Рада була проведена саме тоді і саме там: в його свиті і свиті Бекінгема були усі фігуранти, необхідні для такої Ради, і Ріверс разом з трьома співучасниками був заарештований і засланий на Північ; Річард же разом з юним принцом проїхав далі, в Лондон. У Лондон вони прибутки 4-го травня.

— Що ж, все дуже конкретно і ясно. Але найясніше те, що, з урахуванням нестикувань за часом і відстанню, твердження сера Томаса про те, що Річард писав королеві зворушливі листи з метою переконати її вислати лише невеликий ескорт для супроводу принца в Лондон, — повна нісенітниця.

— Так і є.

— По суті, Річард поступив так, як йому і слід було поступити. Він не міг не знати заповіту Едуарда. Його дії свідчать про те, про що і повинні свідчити, — про його особисту скорботу і турботу про хлопчика: замовив заупокійну месу і присягнув на вірність.

— Правильно.

— І коли ж настає збій в цій правильній картині? У поведінці Річарда, я маю на увазі.

— О, довго чекати не довелося! Після прибуття в Лондон він дізнався, що королева з молодшим принцом, дочками і Дорсетом, сином від першого шлюбу, закрилася від нього в монастирі у Вестмінстері. Все решта начебто все було, як завжди.

— Він відправив наступника до Тауеру?

Карадайн почав ритися у своїх записах.

— Н-не пам'ятаю щось. Швидше за все, я це упустив. Адже я ж тільки… Ах, так… ось воно. Ні, він привіз хлопчика в Єпископський палац на подвір'ї собору святого Павла, а сам вирушив до своєї матері у Бейнардский замок. Ви знаєте, де це? Я — ні.

— Знаю. Це був міський особняк Йорків. Він стояв на березі ріки трохи західніше за собор святого Павла.

— Ага. Так от, він жив там до 5 червня, коли його дружина прибула з Півночі, після чого вони переїхали у будинок з назвою Кросбі Плейс.

— Він і тепер ще називається Кросбі Плейс. Сам будинок перенесли в Челсі. Не знаю, чи збереглося в нім ще стекло, власноруч вставлене Річардом, — я давно там не був, — але будівля знаходиться там.

— Правда? — із захватом сказав Карадайн, — Прямо зараз вирушу на нього подивитися! Усе це дуже схоже на звичайне тихе сімейне життя, вам не здається? Жив із матір'ю, поки не приїхала дружина, а потім вони стали жити окремо. Цікаво, Кросбі-Плейс був їх особистим володінням?

— Річард наймав його, я думаю, в одного з лондонських ольдерменів. Отже, ніщо не вказує на те, щоб хтось був проти його призначення лордом-протектором, або на те, що його плани змінилися, коли він прибув до Лондона.

— Ні, звичайно! Він був визнаний Протектором ще задовго до того, як прибув до Лондона.

— Чому ви так думаєте?

— В патентному реєстрі він названий лордом-протектором двічі. Зараз подивимося… ось, 21 квітня (менше ніж за два тижні після смерті Едуарда) і 2 травня (за два дні до його приїзду до Лондона).

— Все: я здаюся. Переконали. І що, ніякого галасу? Ні навіть натяку на протести?

— Нічого такого я не знайшов. 5-го червня він дав детальні вказівки щодо коронації принца, яка була призначена на 22-ге. Він навіть розпорядився розіслати запрошення сорокам сквайрам, щоб долучити їх до лицарів Лазні. Здається, була така традиція, коли король з нагоди своєї коронації дарував титул лицаря сквайрам.

— Значить, п'ятого… — сказав Грант задумливо. — А коронацію призначив на 22-ге. Щось не дуже багато часу він залишив собі для перетворення на монстра.

— Авжеж. Збереглося навіть його розпорядження про одяг для коронації принца.

— А що було далі?

— Ну… оце поки все… — сказав Карадайн, ніби вибачаючись. — Все, що мені вдалося накопати. Щось сталося на якійсь Раді, думаю, на Раді 8-го червня, але з сучасників пише про це Філіп де Коммін у своїх «Мемуарах», які мені поки ще не вдалося роздобути. Але мені вже пообіцяли дати екземпляр видання Мандро від 1901 року. Здається, єпископ Бата розкрив на Раді 8-го червня якусь таємницю. Ви знаєте, хто такий цей єпископ Бата? Його звуть Стілінгтон.

— Ніколи не чув про такого.

— Він був цілим членом ради Коледжу Усіх Святих і цілим Каноніком Йорка!

— Обидві посади цілком вчені і респектабельні, як видно.

— Це як подивитися…

— А інших яких-небудь істориків того часу, окрім Комміна, ви копали?

— Поки що ні; не можу знайти інших, які писали за життя Річарда. У Комміна нахил у бік французів, але хоч не Тюдорів, тому йому можна більше довіряти, ніж будь-якому англійцеві, що пише про Річарда за часів Тюдорів. Але в мене для вас є один прекрасний зразок того, як пишеться історія. Я наштовхнувся на нього, коли переглядав літописців того часу. Ви знаєте, що окрім інших злочинів Річарду III приписують ще й те, що він холоднокровно вбив єдиного сина Генріха VI після битви при Т’юксбері? Так от, хочете — вірте, хочете — ні, уся ця історія є вигадкою з початку і до кінця. Можна навіть простежити її аж до її джерела. Це краща відповідь тим, хто впевнений, що не буває диму без вогню. Повірте мені, цей дим якраз виник від тертя двох сухих лозин одне об одну.

— Але ж Річард був ще зовсім юним під час битви при Т’юксбері.

— Йому було вісімнадцять, здається. І був він тоді вже дуже міцним здоров'яком, за свідченнями усіх сучасників. Вони були одного віку, син Генріха і Річард. В усякому разі, усі сучасні джерела всякого штибу одноголосно стверджують, що він загинув в цій битві. А ось потім починається різнобій: хто в ліс, хто по дрова.

Карадайн нервово перегортав свій блокнот.

— Та де ж цей запис, біс його візьми? А, ось він. Отже, Фабіан, літописець Генріха VII, говорить, що наступника схопили, привели до Едуарда IV, він його вдарив по обличчю рукавичкою, після чого його негайно вбили слуги короля. Як вам таке? А ось Полідор Вергілій йде далі: він стверджує, що вбивство вчинили особисто Георг, герцог Кларенс, Річард, герцог Глостер, і Вільям, лорд Гастінгс. Хол додає до вбивць ще й Дорсета. Але Холіншеду навіть цього замало: він повідомляє, що першим завдав удару саме Річард, герцог Глостер. Як вам таке? «Тоніпанді» чистої води, чи не так?

— Так, чистісінький «Тоніпанді». Жахлива драма без єдиного слова правди. Якщо вас вистачить на те, щоб вислухати декілька фраз від «метра історії» Мора, ви отримаєте ще один приклад того, як пишеться історія.

— Від «метра історії» Мора мене нудить, але я вислухаю.

Грант відшукав потрібний абзац і прочитав:

Деякі обізнані люди також вважають, що його натура [тобто, Річарда натура], що давала про себе знати, немало сприяла доведенню ним свого брата Кларенса до смерті; натура, якій він опирався відкрито, хоча, як вважали деякі, дещо слабувато як для того, хто всією душею хоче блага своєму братові. І ті, хто вважає так, вважають, що він ще задовго до смерті короля Едуарда задумав стати королем у випадку, якщо його брат, король (життя якому він сподівався вкоротити цим строгим голодуванням), передчасно помре (як це і сталося) тоді, коли діти його будуть ще в малих літах. І вони вважають, що внаслідок цього наміру він радів смерті свого брата Кларенса, який інакше самим фактом свого життя змусив би його відмовитися від цього наміру незалежно від того, чи зберіг би цей самий Кларенс вірність своєму племінникові, юному королеві, або захотів би сам стати королем. Але в достовірності усього вищевикладеного немає впевненості, а хто спирається на припущення, легко може схибити.

— Жалюгідний, балакучий, вкрадливий старий негідник, — сказав Карадайн на одному диханні.

— А ви помітили одне позитивне твердження в усій цій умоглядній будові?

— Так, звичайно.

— Помітили? Тоді у вас гострий розум! А я тільки з третього разу вловив цю несумісність.

— Що Річард відкрито заперечував проти страти свого брата Георга?

— Так.

— Звичайно, усі ці посилання на тих, хто «вважає» і «припускає», — помітив Карадайн, — створюють враження прямо протилежне. Я ж говорив вам, що цього «метра історії» я й дарма не візьму.

— Гадаю, нам не можна забувати, що це версія Джона Мортона, а не «метра» Мора.

— Версія «метра» звучить все ж краще. Крім того, цей епізод йому дуже сподобався, судячи з того, що він його повністю списав.

Грант, сам колишній солдат, лежав і думав про те, наскільки майстерно все ж Річард вийшов з цієї небезпечної ситуації в Нортгемптоні.

— Ні, ну, як він все ж вправно впорався з двома тисячами воїнів Ріверса! Без жодної відкритої сутички!

— Гадаю, вони просто віддали перевагу братові короля над братом королеви, поставши перед вибором.

— Так. До того ж, воїнові набагато легше порозумітися з воїнами, ніж людині, що пише книги.

— А Ріверс писав книги?

— Він — автор першої книги, надрукованої в Англії. Дуже освіченим він був, цей Ріверс.

— Та невже? Здається, все ж не аж таким, щоб не вступати в змагання з молодиком, який у вісімнадцять вже був бригадиром, а в неповні двадцять п'ять вже став генералом. Це якраз те, що мене в нім так здивувало.

— Що саме? Здібності Річарда як воїна?

— Ні, його молодість. Я ж завжди уявляв його собі як літнього буркотуна, адже йому було усього лише тридцять два, коли він був убитий при Босворті.

— Скажіть, коли Річард узяв під свою опіку наслідника, він очистив Стоуні-Стретфорд від його свити з Ладлоу? Тобто, чи був наслідник ізольований від усіх тих, з ким він ріс?

— Від усіх — точно ні. Його гувернер, доктор Олкок, наприклад, приїхав до Лондона разом з ним.

— Значить, не було спішного позбавляння від усіх, хто міг бути на боці Вудвіллів, усіх, хто міг би настренчити наслідника проти нього?

— Очевидно, не було. Він заарештував лишень чотирьох людей.

— Отак. Яка акуратність і вибірковість! Молодець, Річард Плантагенет!

— А мені він все більше таки припадає до вподоби. А тепер я вирушаю до Кросбі-Плейсу, аби подивитися на це місце. Мені аж кортить роздивитися будинок, де він жив. А завтра у мене вже буде цей том Комміна, і я повідомлю вас, що він каже про події в Англії в 1483 році і що Роберт Стіллінгтон, єпископ Бата, розповів Раді в червні того ж року.

10

А розповів Стіллінгтон Раді в той літній день, як дізнався Грант, те, що до того, як Едуард одружився на Єлизаветі Вудвілл, він повінчав Едуарда IV з леді Елеанор Батлер, дочкою першого герцога Шрусбері.

— Що змусило його так довго тримати це в таємниці? — запитав він нарешті, переваривши новину.

— Наказ Едуарда мовчати, що ж ще?

— Едуард, схоже, приохотився таємно одружуватися, — сказав Грант сухо.

— Йому, мабуть, важко було впоратися з собою, коли він стикався з неприступною красунею. Така зустріч не могла завершитися нічим іншим, окрім шлюбу. А він настільки звик досягати успіху у жінок — при його зовнішності, та ще і короні, — що просто не міг би змиритися з невдачею.

— Так і є. Звичайна картина укладення шлюбу у Вудвіллів: красуня-втілення «непохитної цнотливості» з позолоченим волоссям і таємне вінчання з нею. Виходить, Едуард і в попередній раз діяв за тією ж схемою, якщо вірити Стіллінгтону… А йому можна вірити?

— Ну, за Едуарда він був лордом-хранителем малої печатки, потім лордом-канцлером, а також послом у Бретані. Так що Едуард або був йому чимось зобов'язаний, або просто був до нього прихильний. А він, у свою чергу, не мав причин замишляти щось проти Едуарда. Якщо припустити, що він мав пристрасть до інтриг.

— Ні, я такого не припускаю.

— Так чи інакше, про це стало відомо парламенту, тому нам не доведеться покладатися на одного лише Стіллінгтона.

— Парламенту!?

— Уявіть собі! Все робилося у відкриту. 9-го числа у Вестмінстері відбулися збори лордів; були вони дуже довгими. Стіллінгтон представив на них свої докази і своїх свідків, а також був підготовлений звіт для засідання парламенту, наміченого на 25-е число. 10-го Річард надсилає лист міській владі Йорка з проханням прислати війська для своєї охорони і підтримки.

— Он як! Занепокоївся, нарешті.

— Так. 11-го він надсилає подібний лист своєму кузенові лордові Невіллу. Тобто небезпека була реальною.

— Вона не могла не бути реальною. Той, хто зумів досягти успіху такими малими силами в такій несподіваній і дуже небезпечній ситуації в Нортгемптоні, не затремтить перед загрозами.

— 20-го числа він з невеликою свитою явився в Тауер. А ви знаєте, що Тауер у той час був королівською резиденцією в Лондоні, а зовсім не в'язницею?

— Так, звичайно, знаю. Його називають в'язницею тільки тому, що зараз бути відправленим до Тауеру означає бути відправленим до в'язниці. І, звичайно ж, тому, що це був єдиний королівський замок в Лондоні і єдина цитадель, куди відправляли для надійного ув'язнення ворогів короля, коли у нас ще не було королівських в'язниць.

— Для чого Річард рушив до Тауеру?

— Для того, щоб перервати збори змовників і заарештувати лорда Гастінгса, лорда Стенлі і такого собі Джона Мортона, єпископа Ілійського.

— Так я і думав, що рано чи пізно ми прийдемо до Джона Мортона!

— Була складена прокламація, в якій детально описана змова з метою вбивства Річарда, але вона, очевидно, не зберіглася. Тільки один зі змовників був обезголовлений, і це, як не дивно, старий друг і Едуарда, і Річарда, лорд Гастінгс.

— Так, згідно з нашим «метром історії», його виволокли на двір і обезголовили на першій колоді, що попалася.

— Нікуди його не виволікали, — сказав Карадайн, поморщившись. — Він був обезголовлений лише через тиждень. Зберігся лист сучасника про це, на якому вказана дата. Більше того, Річард не міг зробити це з чистої помсти, оскільки він пожалував конфісковані маєтки Гастінгса його ж вдові й повернув його дітям право престолонаслідування, яке вони втратили автоматично.

— Ні, страти Гастінгса все ж таки не можна було уникнути, — сказав Грант, перегортаючи працю Мору «Річард III». — Ось, навіть наш «метр історії» говорить: «Без сумніву, лорд-протектор дуже любив його й тужив про втрату». А що сталося потім із Стенлі і Джоном Мортоном?

— Стенлі був помилуваний… ви стогнете? Вам погано?

— Бідний Річард! Адже цим він підписав собі смертний вирок!

— Смертний вирок?! Як помилуванням Стенлі можна було підписати собі смертний вирок?

— А так, що якби цей Стенлі не перекинувся несподівано на бік супротивника, Річард не програв би битву при Босворті!

— Не може бути!

— Я аж здригаюсь від однієї тільки думки, що якби Річард подбав був про те, щоб Стенлі склав голову на пласі, як такий дорогий для нього Гастінгс, він виграв би битву при Босворті, і тоді не було б ніколи ніяких Тюдорів, як і того жахливого горбаня з їх традиції. Судячи з того, як він проявив себе до цього, він, швидше за все, став би кращим і найосвіченішим монархом в історії. Що зробили з Мортоном?

— Нічого.

— Ще одна помилка.

— Принаймні, нічого такого, про що можна було б говорити. Він був узятий під домашній арешт і відправлений під нагляд Бекінгема. Головами поплатилися лише головні змовники, яких Річард заарештував в Нортгемптоні, — Ріверс і йому подібні. А Джейн Шор була засуджена до єпітимії.

— Джейн Шор? А вона ж яким боком до цього причетна? Чи не була вона коханкою Едуарда?

— Була. Але потім дісталася, здається, Гастінгсу від Едуарда. Чи ні… стривайте… Дорсету. І у неї була роль зв'язкової між Гастінгсом і Вудвіллами в змові. Один з листів Річарда, що дійшли до нас, якраз про неї. Про цю саму Джейн Шор.

— А що він писав про неї?

— Його генеральний стряпчий хотів одружитися на ній… коли Річард вже був королем, природно.

— І Річард дав згоду?

— Дав. Чарівний лист. У нім більше смутку, ніж гніву, і відчувається навіть якийсь надрив.

— «До чого ж божевільний рід людський!»[16]

— Це точно!

— І тут, схоже, ніякої помсти.

— Ніякої. Навіть навпаки. Знаєте, я, звичайно, розумію, що думати або робити висновки — не моя справа, адже я усього лише досліджувач, а не слідчий, але й мені ясно, що Річард прагнув раз і назавжди покласти край ворожнечі між Йорками і Ланкастерами.

— Чому ви так вважаєте?

— Я просто переглядав список запрошених на його коронацію. До речі, за кількістю присутніх це була найбільш представницька коронація в історії. Найбільш вражаюче в ній те, що практично ніхто її не проігнорував, ні з Ланкастерів, ні з Йорків.

— І навіть вічний флюгер Стенлі, я думаю.

— Можливо. Я не знаю їх аж так добре, щоб пам'ятати кожного окремо.

— Напевно, ви праві: він таки дійсно хотів покласти край ворожнечі Йорків і Ланкастерів. І, швидше за все, його м'якість із Стенлі пояснюється саме цим.

— Так що, Стенлі був ланкастером?

— Ні, але він був одружений на надзвичайно прудкій їх представниці. Його дружиною була Маргарита Бофорт, а Бофорти були бічною, так би мовити, позашлюбною гілкою дому Ланкастерів. Проте це її особливо не хвилювало. Як і її сина.

— Хто був її син?

— Генріх VII.

Карадайн свиснув, тихо і протяжно.

— Так ви хочете сказати, що матір'ю Генріха була леді Стенлі?

— Вона сама. Це її син від першого чоловіка Едмунда Тюдора.

— Але… леді Стенлі займала почесне місце в церемонії коронації Річарда. Вона несла шлейф королеви. Це притягнуло мою увагу, оскільки здалося дуже забавним. Ось це ось носіння шлейфу за кимось. У нас в країні ми не носимо ні за ким шлейфи. Напевно, це почесно.

— Це неймовірно величезна честь! Бідний Річард! Бідний Річард! Це йому не допомогло.

— Що не допомогло?

— Його великодушність, — сказав Грант, задумливо спостерігаючи за тим, як Карадайн перебирає свої замітки. — Значить, парламент прийняв свідоцтво Стіллінгтона?

— Не просто прийняв, а включив до Акту, що дарував Річарду право на корону. Він називався Titulus Regius.

— Як святий чоловік Божий Стіллінгтон справляв не надто сильне враження, але я думаю, що якби він заговорив раніше, він би сам накликав на себе погибель.

— Але ж ви його не надто жалуєте. Він і не мусив був говорити раніше. Ніякої шкоди нікому від його мовчання не було.

— А що з леді Елеонор Батлер?

— Вона померла в монастирі. Її усипальня знаходиться в церкві кармелітів в Норіджі, якщо вам цікаво. Поки живий був Едуард, нікому нічого не загрожувало, але коли постало питання про наступника, тоді він повинен був заговорити, яке б враження про себе він цим не створив.

— Так, звичайно ж, ви праві. Отже, наступники оголошені незаконними, прямо в парламенті. І Річард був коронований. У присутності всієї знаті Англії. Королева все ще ховалася в монастирі?

— Так, Але вона дозволила своєму молодшому синові переїхати до брата.

— Коли це сталося?

Карадайн порився у своїх записах.

— 16-го червня. Ось, я навіть виписав: «На прохання архієпископа Кентербері. Обидва хлопчики живуть в Тауері».

— Тобто, після того, як таємниця була розкрита. Таємниця про те, що вони незаконнонароджені.

— Так.

Він надав своїм папірцям якусь подібність до впорядкованості і відправив до своєї величезної кишені.

— Поки що це все, що вдалося накопати. Але ось вам вишенька на тортик. — Він підібрав довгу полу свого пальта з обох боків до себе на коліна з такою граціозністю, якій могли б позаздрити і Марта, і сам король Річард. — Я говорив вже вам про цей Акт, який називається Titulus Regius.

— Так, що з ним не так?

— Так от, коли Генріх VII зайняв трон, він наказав відкликати цей Акт, навіть не прочитавши його. Він наказав знищити і сам цей Акт, і усі його копії, заборонивши зберігати їх. Будь хто, у кого знайдуть його копію, мав бути оштрафований і кинутий до в'язниці на термін, що його має визначити милість короля.

Грант широко розкрив очі від здивування:

— Генріх VII??! Але чому? Чим цей Акт йому так заважав?

— Не маю анінайменшої гадки. Але я маю намір взнати про це ще до того, як посивію. А поки у мене є для вас дещо цікаве, щоб скоротати час, поки Статуя свободи принесе вам англійський чай.

Він кинув якийсь папірець Гранту на груди.

— Що це? — запитав Грант, дивлячись на вирвану сторінку з блокнота.

— Це лист Річарда щодо Джейн Шор. Все, я пішов.

Залишившись в тиші наодинці з собою, Грант перевернув листок і став читати.

Контраст між незграбним дитячим почерком Річарда і офіційними фразами, що їх він складав, був вкрай разючим. Але ось що ані невпевнений дитячий почерк, ані кучерявість фраз не змогли знищити, так це дух листа. Від нього віяло добродушністю, і аромат останнього був таким же соковитим, як аромат доброго, витриманого вина. Ось воно, у переказі сучасною мовою:

Вельми дивно для мене було чути від Тома Лінома, що він хоче побратися з дружиною Віла Шора. Каже, що у нестямі від неї і налаштований украй рішуче. Неодмінно, мій дорогий єпископ, пошліть за ним і постарайтеся напоумити його, повернути хоч краплю здорового глузду в його безглузду голову. Якщо все ж не зможете і немає перешкод до їх шлюбу з точки зору Церкви, тоді я даю свою згоду на нього, але веліть йому не укладати шлюб, доки я не повернуся до Лондона. А до того цього листа буде досить для її звільнення під заставу доброї поведінки, і я раджу вам на якийсь час передати її турботі батька її або будь-кого іншого на ваш розсуд, що придається до цього.

Дійсно, правий юний Карадайн: в цьому листі «більше смутку, аніж гніву». А ще якщо врахувати, що в ньому йдеться про жінку, яка так підступно вчинила з ним, доброта і м'якість, що були виявлені до неї, просто вражають. І це при тому, що ніякого особистого зиску від своєї великодушності в даному випадку йому чекати не припадало. Ця широта душі, метою якої було помирити Йорків і Ланкастерів, можливо, і не була такою вже безкорисливою, адже йому набагато вигідніше було б правити об'єднаною країною, проте цей лист єпископові Лінкольна торкався маленького приватного питання, а звільнення Джейн Шор нікого не цікавило, окрім закоханого Тома Лінома. Річард нічого не отримував від цієї своєї великодушності. Його бажання бачити друга щасливим було явно сильнішим за його бажання мститися.

Та й саме це бажання мститися, схоже, в нім позначало свою присутність напрочуд слабо для енергійного представника сильної статі, і поготів вкрай недостатньо для такого запеклого чудовиська, яким славився Річард III.

11

Листа цього якраз вистачило, щоб тримати увагу Гранта аж до самого приходу Амазонки з вечірнім чаєм. Він слухав щебетання горобців двадцятого століття на підвіконні і дивувався тому, що читає фрази, які склалися в мозку людини, що жила більш як чотириста років тому. Якою фантастикою здалося б Річарду, якби йому сказали, що хтось читатиме цей його короткий особистий лист про дружину Шора і думатиме про нього через чотириста років!

— А вам тут листа передали! Ви раді, правда? — сказала Амазонка, входячи з підносом, на якому лежали два шматки хліба з маслом і кекс з сухофруктами.

Грант відвів погляд від суворого зразка здорового харчування у вигляді кексу й побачив, що лист був від Лори.

Він розкрив його із задоволенням і прочитав:

Дорогий Алан!

Ніщо (повторюю: ніщо) не може мене здивувати, коли мова заходить про історію. У Шотландії стоять великі пам'ятники двом мученицям, яких втопили за їх віру, тоді як насправді їх зовсім не топили і жодна з них навіть легко не постраждала, не кажучи вже про мучеництво. Вони були звинувачені в державній зраді — працювали як п'ята колона на ворога напередодні вторгнення, що очікувалося з Голландії. У будь-якому випадку звинувачення було виключно цивільним. Вирок їм був відстрочений Таємною радою на підставі ними ж поданого прохання, і розпорядження про це зберігається в реєстрі Таємної ради й досі.

Це, звичайно ж, анітрохи не збентежило шотландських укладачів мартирологів, і байку про їх сумний кінець, доповнену несамовитим передсмертним діалогом, можна знайти на книжковій полиці будь-якого шотландця. Причому скільки цих самих полиць, стільки й абсолютно різних діалогів. А епітафія на могилі однієї з цих «мучениць», що на подвір'ї церкви Вігтауна, звучить так:

Замучена за визнання Христа вищим

Главою своєї Церкви, і провина її лише в тому

Що прелата не визнала

Від пресвітерства не відреклася.

У безодні морській, прив'язана до стовпа,

Постраждала вона за Ісуса Христа.

Вони навіть, як я розумію, служать прекрасною темою для пресвітеріанських проповідей, хоча на цей рахунок я судити не беруся, а спираюся на чутку. І туристи сунуть натовпом до цих пам'ятників з їх жалісними написами, щоб похитати головами, і таким чином всі мають зиск від того.

Усе це всупереч тому факту, що перший збирач цього матеріалу, набираючи собі голоси в окрузі Вігтауна через лише сорок років після цієї так званої мученицької страти, в період вищого тріумфу пресвітеріанської церкви, нарікає на те, що «багато хто не вірить, що вони були мученицями» і не може знайти жодних очевидців.

Це дуже добре, що ти вже видужуєш, це велика радість для усіх нас. Якщо добре постараєшся, твоя відпустка може співпасти з початком весни. Зараз вода занизька, але, коли видужаєш, вона буде досить високою, щоб порадувати і рибу, і тебе.

Привіт тобі від усіх нас.

Лора.

P.S. Дивно, але коли розкриваєш людям реальні факти про яку-небудь легенду, вони починають гніватися не на автора легенди, а на тебе. Вони не хочуть, щоб хтось порушував уявлення, що були склалися у них. Це викликає у них якесь підсвідоме занепокоєння, я думаю, і їм це не подобається. Тому вони уникають таких розмов і не хочуть про це навіть подумати. Якби вони були просто байдужі до цього, така реакція була б природною і зрозумілою. Але вона в них набагато сильніше і гостріше — вони дратуються.

Дуже дивно, правда?

«Ще одне Тоніпанді», — подумав він.

Цікаво, скільки ще з того, що зі шкільної лави він знав як історію Британії, є ось таким «Тоніпанді»?

Тепер, коли йому вже були відомі деякі історичні факти, він знову взявся за читання «метра історії» Мора, аби дізнатися, як відповідні місця в ньому сприйматимуться зараз.

Якщо раніше, коли він сприймав їх у світлі лише власного критичного розуму, вони здавалися йому напрочуд схожими на плітки, а місцями навіть на абсурдні плітки, то тепер вони викликали в ньому відверту огиду. Для нього Мор став тепер тим, що маленький Пет зазвичай називав «бекою». А ще він був спантеличений.

Адже це була версія Мортона. Мортон — очевидець, безпосередній учасник тих подій. Мортону напевно було відомо з абсолютною точністю, що відбувалося з початку до кінця червня того року. І попри все це в книзі не було геть нічого ані про леді Елеонор Батлер, ані про Titulus Regius. За Мортоном, аргументом Річарда було те, що Едуард раніше заручився зі своєю коханкою Елізабет Люсі. Проте Елізабет Люсі, — далі стверджує Мортон, — заперечувала, що коли-небудь була заручена з королем.

Навіщо Мортон ставить кеглю, щоб негайно її знову збити?

Чому замість Елеанор Батлер він говорить тепер про Елізабет Люсі?

Чи не тому, що може достовірно заперечувати заручини Люсі з королем, але не може це заперечувати з тією ж достовірністю у випадку з Елеанор Батлер?

Напевно причина полягає в тому, що комусь було дуже важливо показати, що заява Річарда про незаконнонародженість дітей є неспроможною.

А оскільки Мортон — рукою «метра» Мора — писав для Генріха VII, значить, замовником був, очевидно, сам Генріх VII. Генріх VII, який знищив оригінал Titulus Regius і заборонив усім тримати у себе його копію.

І тут раптом Грант згадав дещо, що він почув від Карадайна.

Він сказав, що Генріх розпорядився відкликати Акт, не читаючи його.

Генріху було настільки важливо забути зміст цього Акту, що він особливо розпорядився щодо того, щоб його знищити без прочитання.

А чому це було настільки важливо Генріху VII?

Генріху вже яке було діло до того, які права на престол були у Річарда? Адже в нього була зовсім не та ситуація, коли він міг би сказати, що ось, право Річарда на престол сфабриковане, значить, моє — законне. Яке б нікчемне право на престол в Генріха Тюдора не було, він мав його за лінією Ланкастерів; Йорки ж взагалі не фігурували серед його предків.

Тоді чому Генріху було настільки важливо пустити в непам’ять зміст Акту Titulus Regius?

Навіщо обходити мовчанням Елеанор Батлер, а замість неї згадувати коханку, про яку ніхто ніколи не стверджував, що вона була заручена з королем?

Роздуми над цим успішно займали Гранта майже до самої вечері, перед якою в палаті з'явився швейцар із запискою для нього.

— У вестибюлі сказали, що ваш юний американський друг залишив для вас це, — сказав швейцар, вручаючи йому складений удвічі аркуш паперу.

— Дякую вам, — сказав Грант. — Що ви знаєте про Річарда III?

— А приз буде?

— За що?

— За вікторину.

— Ні, тільки задоволена цікавість. — Що ви насправді знаєте про Річарда III?

— Це був перший серійний вбивця.

— Серійний? Я думав, його жертвами були тільки двоє племінників. Чи ні?

— О, ні, звичайно ж, ні. Я не дуже знаюся на історії, але це я знаю точно. Він убив свого брата, потім свого кузена, потім нещасного старого короля в Тауері, і завершив вбивством своїх малолітніх племінників. Оптовий вбивця.

Грант прийняв відповідь.

— А якщо я вам скажу, що він ніколи нікого за своє життя не вбив, що ви на це скажете?

— Я скажу, що ви маєте повне право на свою думку. Одні вважають, що земля пласка. Інші вважають, що світу настане кінець в 2000-му році. Треті вважають, що Землі менше п'яти тисяч років. Ви ще й не те почуєте, якщо вийдете до Мармурової Арки в неділю.

— Тобто, ви не знаходите цю думку досить захоплюючою?

— Ні, вона, звичайно ж, захоплююча, але далека від того, що можна було б назвати правдоподібністю, скажімо так. Але не бомбить нею тільки мене. Випробуйте її на ширшому полігоні: прийдіть з нею до Мармурової Арки в неділю, і я присягаюся, ви знайдете собі масу однодумців, а, можливо, навіть створите новий рух.

Зробивши картинний уривистий напівжест рукою, він віддалився з незворушним і непроникним видом, бурмочучи собі щось під ніс.

«Бачить Бог, — подумав Грант, — я недалекий вже від цього. Якщо я занурюся в цю справу ще трохи глибше, мене таки побачать на трибуні з ящиків біля Мармурової Арки».

Він розгорнув записку від Карадайна і прочитав: «Ви сказали, що хочете знати, чи пережили Річарда інші престолонаслідники. Тобто, окрім принців. Так, я забув попросити вас скласти їх список для мене, щоб я навів про них довідки. Думаю, це буде важливо».

Що ж, якщо світ продовжував кипіти своїми справами, жвавий і байдужий, то, принаймні, на його боці була молода Америка.

Він відклав у бік «метра» Мора з його істеричними сценами і навіженими звинуваченнями, гідними лише недільної газети, і звернувся до версії історії, написаної здоровим дослідником, щоб скласти каталог можливих суперників Річарда III в наслідуванні англійської корони.

У цей момент йому раптом дещо прийшло на згадку.

Адже та істерична сцена під час Ради в Тауері, яку наводив Мор, той божевільний випад Річарда проти чаклунства, яке нібито призвело до висихання його руки, був випадом проти Джейн Шор.

Контраст між цією описаною сценою, що є безглуздою і такою, що викликає відразу навіть у незацікавленого читача, і добрим, терпимим, майже буденним стилем листа, в якому справжній Річард писав про неї, був приголомшливим.

«Їй-богу, якби мені довелося вибирати між тим, хто описав цю сцену, і тим, хто написав цього листа, я б вибрав останнього, що б будь-який з них ще не накоїв окрім цього».

Думка про Мортона змусила його відкласти складання списку наслідників Йорків доти, доки він не з'ясує до кінця долю Джона Мортона. Очевидно, погостювавши в Бекінгема і скориставшись дозвіллям для складання плану спільного походу Вудвіллів і Ланкастерів (згідно з яким Генріх Тюдор повинен був привести кораблі і війська з Франції, а Дорсет і інші з клану Вудвіллів — зустріти його з тією кількістю невдоволених англійців, яку їм вдасться переконати перейти на їхній бік), він втік спершу на своє колишнє «зелене пасовисько» — єпархію Ілі, а звідти вже на континент. І повернувся лише вслід за Генріхом, який, узявши перемогу при Босворті, узяв і корону, що відкрило йому шлях до Кентерберійського архієпископства з кардинальською посадою, а також до безсмертя як автора «вилки Мортона». Це було майже все, що будь-який школяр міг згадати про його пана Генріха VII.

Увесь залишок того вечора Грант захоплено перегортав історичні книги і виписував наслідників.

Їх геть не бракувало. У Едуарда — п'ятеро, у Георга — хлопчик і дівчинка. І якщо цих останніх не враховувати: першого як незаконнонародженого і другу через Акт про опалу, — то був ще інший варіант: син його старшої сестри Єлизавети. Єлизавета була герцогинею Саффолк, а її сином був Джон де ла Поль, герцог Лінкольн.

В сімействі був також ще один хлопчик, про існування якого Грант навіть не підозрював. Очевидно, те кволе дитя в Мідлхемі не було єдиним сином Річарда. У нього ще був бастард — хлопчик на ім'я Джон. Джон Глостер. Хлопчик, що не мав титулів, але був визнаний усіма і таким, що жив у будинку. То були часи, коли лівий перев'яз не сприймався як горе. Сам Вільгельм Завойовник ввів на нього моду. І подальші відтоді завойовники лише підтверджували відсутність в ній бодай якоїсь негожості. Щоб відкупитися від суду власної совісті, напевно.

Грант склав собі невелику табличку:

ЕДУАРД

ЄЛИЗАВЕТА

ГЕОРГ

РІЧАРД

Джон де ла Поль, герцог Лінкольн

Джон Глостер

Едуард, герцог Ворік

Маргарита, графиня Солсбері

Едуард, принц Вельський

Річард, герцог Йоркський

Єлизавета

Сесілія

Анна

Катерина

Бриджит

Він ще раз переписав її для Карадайна, дивуючись тому, як взагалі могло спасти кому-небудь на думку, а Річарду й поготів, що усуненням двох синів Едуарда він убезпечить себе від заколоту. Місце це, як би сказав юний Карадайн, просто кишіло наслідниками. Справжніми осередками народного невдоволення.

Йому уперше стало ясно не лише те, наскільки некорисно для нього було б вбивати принців, але й те, наскільки це було б безглуздо.

А вже ким Річард Глостер точно не був, без будь-якої навіть тіні сумніву, так це дурнем.

Він відкрив Оліфанта, щоб дізнатися, що Оліфант пише про цю очевидну тріщину в логіці цієї версії.

«Дивно, — писав Олифант, — що Річард, очевидно, так і не озвучив жодної версії їх смерті».

Це було більш ніж дивно: це було незбагненно.

Якби Річард хотів убити синів свого брата, він би напевно підійшов би до цього професійно: вони б померли від лихоманки, а їх тіла виставили б на загальний огляд, як це роблять за звичаєм із членами королівської сім'ї, щоб усі впевнилися в тому, що вони насправді пішли з життя.

Ніхто не може сказати, що людина не здатна на злочин, — після довгих років, відпрацьованих на Набережній Вікторії, Грант знав це дуже добре, — але можна з упевненістю в дев'яносто дев'ять відсотків сказати, коли людина не здатна на дурість.

Проте Оліфант не мав жодних сумнівів щодо того, хто вчинив убивство. Річард, за Оліфантом, був Річардом-чудовиськом. Напевно, коли історик освітлює такий великий період, як Середньовіччя і Відродження, у нього бракує часу на те, щоб зупинитися і проаналізувати кожну деталь. Оліфант все ж викладав версію «метра історії» Мора, навіть якщо й затримувався на ходу, знаходячи нестикування то тут, то там і дивуючись з цього. Він просто не бачив, що ці нестикування підривали самі підвалини версії Мору.

Оскільки в руках у нього був том Оліфанта, він і читав Оліфанта. Читав далі: про тріумфальну поїздку Англією після коронації. Оксфорд, Глостер, Ворстер, Ворік. Жодного незгодного за усю поїздку — лише стрункий хор благословень і дяки. Тріумфування в передчутті того, що добре правління відтепер стане традицією на усі віки. Що раптова смерть Едуарда все ж таки не прирекла їх на довгі роки розбратів і нової громадянської міжусобиці через статус його сина.

І проте, під час цього тріумфу, цього одностайного схвалення, цієї загальної осанни (за Оліфантом, що дрібоче вслід за «метром історії» Мором) Річард відряджає Тіррела назад до Лондона, щоб покінчити з принцами, які мирно займалися своїми уроками, сидячи в Тауері. Між 7-м і 15-м липня. У Воріку. Того самого літа, на вершині своєї популярності, знаходячись в графстві Йорк, в глушині на самому кордоні з Вельсом, він раптом задумав знищити цих двох нещасних принців.

Вкрай маловірогідна версія.

Він вже почав сумніватися в тому, що в істориків більше здорового глузду, ніж у тих Великих Умів, яких він зустрічав у своєму житті і які виявлялися такими легковірними.

Ні, він повинен дізнатися, і якнайскоріше, чому, якщо Тіррел вчинив це вбивство в липні 1485 року, він потрапив в літопис тільки через двадцять років після цього. Де ж він був усі ці двадцять років?

Проте літо того року видалося для Річарда схожим на квітневий день: сповненим обіцянок і надій, що закінчилися нічим. Восени йому належало відбити вторгнення Вудвіллів-Ланкастерів, яке спланував Мортон до того, як покинув ці береги. Що стосується Ланкастерів, то їх успіхами в цьому заході Мортон міг гордитися: вони прибули з цілим флотом французьких кораблів і французьким військом. Вудвілли ж зі свого боку змогли добитися лише окремих нечисленних зборів народу у віддалених одне від одного місцях: Гілдфорді, Солсбері, Мейдстоні, Ньюбері, Ексетері й Бреконі. Англійці не хотіли приставати ані на бік Генріха Тюдора, якого не знали, ані на бік Вудвіллів, яких вони, навпаки, занадто добре знали. Навіть англійська погода не хотіла мати з ними нічого спільного. І надії Дорсета побачити свою звідну сестру Єлизавету королевою Англії після заручин з Генріхом Тюдором загинули у водах Северна. Генріх спробував висадитися на заході, але Девон і Корнволл зустрів цей його задум у штики в буквальному сенсі слова, що змусило його відплисти назад у Францію і чекати на кращі часи. А Дорсет поповнив собою зростаючу компанію Вудвіллів у вигнанні, що топтала французький двір.

Таким чином, план Мортона був змитий осіннім дощем і згублений байдужістю англійців, і Річард зміг на якийсь час насолоджуватися спокоєм, проте разом з весною прийшло горе, змити яке вже не могло ніщо, — смерть його сина.

«Король, за словами очевидців, виявляв ознаки перебування в глибокому горі; він не був настільки вже нелюдяним монстром, щоб не мати батьківських почуттів», — пише історик.

А також, схоже, і подружніх почуттів. Ті ж ознаки страждання відмічали в нім і менш ніж через рік, коли померла Ганна.

І після цієї втрати на нього чекали лише перспектива відновлення раніше невдалого вторгнення, необхідність підтримки країни в стані готовності відбити його і тривоги з приводу державної скарбниці, на якій ця остання позначалася не кращим чином.

Він робив все, що тільки було в його силах: дав своє ім'я зразковому парламенту; уклав, нарешті, мир з Шотландією і заручив свою племінницю з сином Якова III. Багато разів намагався укласти мир з Францією, але невдало. При французькому дворі знаходився Генріх Тюдор, а Генріх Тюдор був улюбленцем Франції. Залишалося тільки чекати, коли Генріх висадиться в Англії, цього разу з більшою підмогою.

Грант раптом згадав про леді Стенлі, цю затяту прихильницю Ланкастерів, матір Генріха. Яку роль леді Стенлі зіграла в тому осінньому поході, який так безжально покінчив з тим сприятливим літом в житті Річарда?

Він почав перегортати цей товстий том, поки не знайшов.

Леді Стенлі була визнана винною в зрадницькому листуванні зі своїм сином.

Але знову Річард виявився занадто м'яким собі ж на шкоду. Її маєтки були конфісковані і… передані у володіння її чоловікові. Разом з самою леді Стенлі. Для збереження. Гіркий жарт в тому, що Стенлі майже напевно був поінформований про вторгнення анітрохи не менше, ніж його дружина.

Щось не дуже в нього виходить роль монстра…

Грант вже засинав, коли раптом почув внутрішній голос: «Якщо принци були замучені в липні, а вторгнення Вудвіллів-Ланкастерів сталося в жовтні, чому ж вони не скористалися вбивством цих дітей, щоб залучити на свій бік народ?»

Вторгнення, звичайно ж, було сплановане ще до будь-якого вбивства; воно складалося з повновагої ескадри в п'ятнадцять кораблів і п'яти тисяч найманців і на його підготовку мусив бути витрачений чималий час. Проте до моменту повстання чутки про злочин Річарда вже повинні були розійтися країною, якщо такі взагалі були. Чому ж вони не розтрубили по всій Англії про цей його жахливий злочин, щоб народ, здригнувшись від жаху, побіг записуватися до їхніх лав?

12

«Охолонь, охолонь, так не можна, — сказав він собі, прокинувшись наступного ранку. — Ти починаєш вже перетворюватися на адепта. Так розслідування не проводять».

Так, за допомогою докорів самому собі, він змусив себе стати на місце обвинувача.

Припустимо, що історія з Батлер була вигадана від початку і до кінця. Зготована за допомогою Стіллінгтона. Припустимо, що обидві Палати були готові закрити очі на цей обман в надії отримати в майбутньому стабільний уряд.

Чи наближало це хоч як-небудь слідство до розгадки вбивства двох принців?

Адже не наближало, чи не так?

Якщо історія ця була неправдивою, то першим, від кого треба було позбавитися, був Стіллінгтон. Леді Елеанор вже давно померла в монастирі на той час, так що не могла рознести Titulus Regius в пух і прах у будь-який момент, коли їй це заманеться. Але ж Стіллінгтон міг. І Стіллінгтон, очевидно, не мав жодних перешкод до свого спокійного життя, і навіть пережив того, кого посадив на трон.

Ця раптова фальшива нота в симфонії, раптовий збій в картині підготовки до коронації був або чиєюсь дотепною режисурою, або саме тим ударом грому, якого можна було чекати, якщо одкровення Стіллінгтона впало на непідготовані вуха. Річарду було тоді скільки? Років одинадцять або дванадцять, коли був підписаний при свідках шлюбний контракт з Батлер; навряд чи він що-небудь знав про нього.

Якщо ж історія з Батлер була вигадкою на догоду Річарду, тоді Річард повинен був би винагородити Стіллінгтона. Проте не було жодних ознак того, що Стіллінгтон був винагороджений або кардинальською посадою, або просто новим званням чи постом.

Зате найвірнішим доказом на користь того, що історія з Батлер була правдивою, була поспішність, з якою Генріх VII хотів знищити навіть сліди її. Якщо вона була неправдивою, тоді для того, щоб дискредитувати Річарда, йому досить було лише розголосити її й тим змусити Стіллінгтона взяти свої слова назад. Але він, навпаки, вирішив знищити всі сліди її…

У цей момент Грант, до свого незадоволення, зрозумів, що він знову перейшов на бік захисту. Він вирішив залишити цю невдячну справу. Краще він почитає Лавінію Фітч, або Руперта Ружа, або ще кого-небудь з нині модних авторів в таких дорогих обкладинках, що лежать незайманими у нього на столі, а про Річарда Плантагенета забуде до часу, коли прийде юний Карадайн, щоб продовжити розслідування.

Він вклав складене ним генеалогічне дерево онуків Сесілії Невілл в конверт, підписав його ім'ям Карадайна і віддав Куцанці, щоб та віднесла його на пошту. Потім він відвернув від себе портрет, що стояв приставленим до стопки книг, щоб не думати про обличчя, про яке сержант Вільямс з першого погляду сказав, що воно з категорії суддів, а не підсудних, і відкрив «Піт і ріллю» Сіласа Вікли. Далі від підкилимових інтриг Сіласа він перейшов до ідилічних чаювань Лавінії, а від них — до легковажних закулісних забав Руперта, з кожним разом відчуваючи в собі все більшу досаду і незадоволення, поки Брент Карадайн знову не з'явився в його житті.

Подивившись на нього, Карадайн із занепокоєнням сказав:

— Щось у вас не такий бадьорий вид, як тоді, коли я бачив вас востаннє, містер Грант. Вам нездоровиться?

— Нездоровиться через Річарда, — сказав Грант. — Зате у мене для вас є нова порція «Тоніпанді».

І він вручив йому лист Лори про «утоплениць», яких ніхто ніколи не топив.

Чим далі читав Карадайн, тим його обличчя прояснювалося все більшою і більшою радістю, подібно до того, як поступово осявається земля під висхідними променями сонця, поки, нарешті, воно не засяяло.

— Присягаюся, це прекрасно! Це ж справжнісіньке, вишукане, першокласне «Тоніпанді»! Чарівно! Чарівно! А ви раніше про це не знали? Ви, шотландець?!

— Я шотландець лише в другому поколінні, — уточнив Грант. — Ні, я, звичайно ж, знав, що ніхто з цих ковенантерів не помер «за свою віру», але я не знав, що один з них, а точніше, двоє ніяк не постраждали за свою віру.

— Не постраждали за свою віру?? — повторив Карадайн спантеличено. — Ви хочете сказати, що усі ці страждання за віру — теж «Тоніпанді»?

Грант засміявся.

— Ймовірно, так, — сказав він, не менш здивований, ніж Карадайн. — Я ніколи не замислювався про це раніше. Я так давно переконався в тому, що так звані «мученики» були мучениками не більше, аніж той головоріз, що вирушає на страту за вбивство старого крамаря в Есексі, що вже перестав і думати про це. Ще ніхто в Шотландії не був страчений за щось інше, окрім як за кримінальний злочин.

— А я завжди думав, що вони були дуже святими людьми, ці ковенантери.

— Ви надивилися картин таємних зборів нонконформістів, що їх писали художники в 19-му столітті. Купка вірян в кущах вересу благоговійно слухає проповідника; юні захоплені обличчя і сиве волосся розвівається на вітрах Божих. Ковенантери були точною копією ІРА[17] в Ірландії: мала непримиренна меншість і при цьому найбільш кровожерна з усіх, які коли-небудь ганьбили будь-яку християнську країну. Якщо ви підете в неділю до церкви замість їх молитовні, ви ризикуєте прокинутися в понеділок і раптом виявити, що у вас згоріла комора або вашим коням підрізали жижки. Якщо ж ви станете відкритіше виражати своє несхвалення, вас вб’ють. Ті, хто застрелив архієпископа Шарпа у присутності його дочки серед біла дня на дорозі у Файф, вважаються у них героями. «Мужами хоробрими і пильними про справу Божу», як говорять їх захоплені послідовники. Багато років вони відчували себе в цілковитій безпеці і ходили козирем серед своїх прихильників-ковенантерів на заході. Один такий «проповідник євангелії» застрелив єпископа Ханімана на вулиці Едінбургу. А приходського священика, старого Карсферна вони застрелили на порозі його власного будинку.

— О, це дуже схоже на ірландців! — сказав Карадайн.

— Ці були навіть гірші, ніж ІРА, тому що в ній хоч була ще п'ята колона. Вона фінансувалася з Голландії, і зброя теж надходила з Голландії. Їх рух не був таким вже безнадійно маргінальним, як здається. Вони чекали, що зо дня на день захоплять владу і управлятимуть Шотландією. Усі їх проповіді були чистим підбурюванням до бунту. Найзухвалішим підбурюванням до скоєння злочинів, яке тільки можна собі уявити. Жоден сучасний уряд не може собі дозволити бути аж таким терпимим до такої загрози, яким був уряд у той час. Ковенантерам він постійно дарував амністії.

— Ось, значить, як. А я думав, що вони боролися за свободу поклонятися Богові, як вони хочуть.

— Ніхто ніколи не заважав їм поклонятися Богові будь-яким зручним для них способом. Хочете вірте, хочте — ні, але я вам скажу, чого вони домагалися: вони хотіли нав'язати свій метод управління церквою не лише Шотландії, але й Англії. Ось прочитайте їх Ковенант якось на дозвіллі. Права на свободу богослужіння згідно з символом віри ковенантерів не має ніхто, окрім самих ковенантерів, звичайно ж.

— Виходить, що й усі ці надгробки і пам'ятники, до яких стікаються натовпи туристів…

— …все це «Тоніпанді». Якщо ви коли-небудь читали на якому-небудь надгробку, що Джон Такий-то «постраждав за свою прихильність Слову Божому і ковенантській справі реформування Шотландії» з жалісним віршем внизу про «прах, відданий в жертву тиранії», можете бути впевнені, що цей Джон Такий-то був визнаний винним перед законним судом в скоєнні цивільного злочину, що карається смертю, і що його смерть не має жодного відношення до слова Божого.

Він ледве помітно усміхнувся.

— Це найбільший парадокс, що купку фанатиків, ім'я яких звучало як прокляття для всієї іншої Шотландії свого часу, звеличили до святих і мучеників.

— Я не здивувався б, якби воно раптом виявилося ономатопоїчним, — сказав Карадайн задумливо.

— Яким-яким??

— Ну, на кшталт «Кота і Щура».

— Про що ви говорите?

— Ну, пам'ятаєте, ви ще сказали щодо тієї сатиричної звуконаслідувальної речівки про Кота і Щура, що саме її звучання було образливим?

— Так, воно було просякнуте отрутою.

— Так от, слово «драгун» звучить так само образливо. Я так розумію, що драгуни були свого часу просто звичайними поліцейськими.

— Так, кавалерійською піхотою.

— У мене і, як я підозрюю, у будь-кого іншого, коли в тексті наскочую це слово «драгуни», воно автоматично викликає відразу. Вони стали означати те, чим ніколи не були.

— А, так, розумію. Нездоланну силу в плоті. В уряду насправді була лише дуже невелика кількість поліцейських з розрахунку на величезну територію, тому перевага завжди була на боці ковенантерів. І перевага була не тільки в цьому. Драгун (читай: поліцейський) не міг нікого заарештувати без ордера (він не міг навіть поставити свого коня в стайню без дозволу її власника), зате ковенантеру ніщо не заважало зручно залягти в кущах вересу і звідти спокійно відстрілювати драгунів по одному. Що вони і робили, звичайно ж.

І зараз у нас є маса літератури про те, як бідний нещасний святий лежить і відстрілюється в кущах від страшного драгуна, а застрелений ним під час виконання своїх обов'язків драгун, звичайно ж, Монстр.

— Як Річард.

— Як Річард. До речі, а як справи з нашим власним «Тоніпанді»? Є якийсь прогрес?

— Мені поки що не вдається з'ясувати, чому Генріх так хотів приховати цей Акт, а також відкликати його. Документ цей був законспірований і на багато років забутий, поки випадково не був знайдений його чорновий оригінал в архівах Тауеру. Він був надрукований в 1611 році. Його повний текст з'явився у Спіда в його «Історії Великобританії».

— Значить, жодних сумнівів в Titulus Regius не може бути. Річард успадкував трон законно, як і сказано в цьому Акті, а версія Мора — повна нісенітниця. І не було ніякої Елізабет Люсі.

— Люсі? Хто така ця Елізабет Люсі?

— А, я ж забув, що ви не в курсі. За «метром історії» Мором Річард заявляв, що Едуард був одружений на одній зі своїх коханок, такій собі Елізабет Люсі.

Відраза, яка при згадці про Мора завжди зображалася на юному обличчі Карадайна, надала останньому такого вигляду, ніби його ось-ось вирве.

— Це абсурд.

— Про це самовдоволено сповіщає «метр історії».

— А чому їм треба було змовчати про Елеонор Батлер? — запитав Карадайн, вловивши суть.

— Тому що вона насправді була заручена з Едуардом, і їх діти насправді були незаконнонародженими. А якщо діти насправді були незаконнонародженими, тоді ж ніхто не стане піднімати заколот за них і тоді вони не становлять для Річарда ніякої небезпеки. Ви звернули увагу на те, що метою вторгнення Вудвіллів-Ланкастерів був захист Генріха, а не принців, хоча Дорсет і був їх зведеним братом? А воно відбулося ще до того, як чутки про їх зникнення могли дійти до нього. Для організаторів заколоту Дорсета-Мортона принци не важили геть нічого. Їх метою було підтримати Генріха. Адже у такому разі у Дорсета на троні Англії виявляється його зять, а королевою — його зведена сестра. Що було б дуже непоганим звивом долі для вбогого біженця.

— Так-так, ви праві, все вірно; це пояснює, чому Дорсет не боровся, щоб відновити на престолі свого зведеного брата. Якби був хоч один шанс на те, що Англія прийме принца, він, звичайно ж, підтримав би його. Але я хочу сказати вам про інший цікавий факт, який мені вдалося відкопати. Королева з дочками вийшла з монастиря дуже скоро. Я згадав про це, коли ви говорили про її сина Дорсета. І вона не просто вийшла з монастиря, а оселилася у своєму домі, наче нічого й не сталося. Її дочки ходили на бали в палац. Але знаєте, що найцікавіше?

— Що?

— Що це було вже після «вбивства» принців! Так-так! І я вам скажу ще дещо: після того, як її двох синів убив їх дядько-лиходій, вона пише своєму третьому синові, Дорсету, у Францію і просить його повернутися додому і примиритися з Річардом, який до нього ставитиметься добре.

Настала тиша.

Цього дня горобці не прилітали, і нікому було порушувати її за вікном. Був чутний лише легкий стук крапель дощу за склом.

— Що скажете? — вимовив, нарешті, Карадайн.

— Знаєте, — сказав Грант. — З поліцейської точки зору завести справу на Річарда неможливо. Буквально неможливо. І не тому, що доказів недостатньо. Тобто, недостатньо в тому сенсі, щоб передати його до суду. Їх взагалі немає проти нього.

— І я тут повністю згоден з вами. Особливо тепер, коли я говорю вам, що кожен з того списку імен, який ви передали мені, був цілком здоровий і на волі, коли Річард був убитий при Босворті. Вони були не лише на волі, але й під дуже доброю опікою. Діти Едуарда не лише відвідували бали в палаці, але й отримували пенсії. Коли його власний син помер, він призначив наступником одного з його дітей.

— Кого?

— Сина Георга.

— Виходить, він хотів відмінити дію Акту про опалу для дітей свого брата.

— Так. Він виступав проти засудження його на смерть, якщо ви пам'ятаєте.

— Навіть у «метра історії» Мора він виступав проти. Таким чином, усі наступники англійського престолу насолоджувалися повною свободою і займалися своїми справами під час правління Річарда III, цього монстра.

— Більше того, вони виконували важливі громадські функції. Тобто, брали активну участь в справах сім'ї і королівства. Я читаю зараз підшивку муниціпальних документів Йорка, зібраних таким собі Дейвісом. Тобто, документів міста Йорка, а не сім'ї. Так-от, обидва Воріка: син Георга і його двоюрідний брат, юний Лінкольн, — були членами міської ради. Є лист до них від імені міської громади. Від 1485 року. Більше того, Річард посвятив у лицарі юного Воріка одночасно зі своїм сином під час прекрасній церемонії посвячення в Йорку.

Він замовк. Потім, після довгої паузи, випалив:

— Містер Грант, а ви не хочете написати про це книгу?

— Книгу!? — перепитав із здивуванням Грант. — Боже, упаси! Навіщо?

— Тому що якщо не ви, тоді я її напишу. Це буде набагато цікавіше, ніж писати про селян.

— Пишіть!

— Розумієте, мені треба показати батьку, що я щось можу. Тато думає, що з мене нічого не вийде, тому що мене не цікавлять ані меблі, ані маркетинг, ані графіки продажів. Якби у нього опинилася в руках книга, яку написав я, то він міг би повірити, що син у нього не такий вже й безнадійний. Я навіть не виключаю такої можливості, що він почне гордитися мною, нарешті.

Грант подивився на нього з прихильністю.

— Я забув запитати у вас, чи сподобався вам Кросбі-Плейс, — сказав він.

— О, чудове місце! Чудове! Якби Карадайн Третій побачив його, він би негайно захотів його розібрати, щоб наново зібрати де-небудь в горах Адірондак.

— Якщо ви напишете цю книгу про Річарда, він напевно так і зробить. Він почуватиме себе її співавтором. Як ви її назвете?

— Книгу?

— Так.

— Я запозичу у Генрі Форда його відому фразу і назовую її «Історія — це нісенітниця».

— Прекрасно!

— Проте мені треба буде ще дуже багато чого прочитати і дуже багато дослідити, перш ніж я зможу взятися до її написання.

— Безумовно. Адже ви ще не дійшли до відповіді на справжнє питання.

— Яке саме?

— Хто насправді вбив принців.

— Так, звичайно.

— Якщо хлопчики були живі в мить, коли Генріх захопив Тауер, тоді що сталося з ними?

— Так. Я докопаюся до цього. І ще я все ж таки хочу дізнатися, чому Генріху так важливо було приховати від усіх зміст Акту Titulus Regius.

Він встав, щоб йти, як раптом помітив, що портрет Річарда III лежить на столі обличчям донизу. Він узяв його і повернув світлину в її первинне положення, акуратно обперши її на стопку книг.

— А Ви стійте так, — сказав він намальованому Річарду. — Я поверну Вас на те місце, яке Вам належить за правом.

Коли він вже вийшов з дверей палати, Грант сказав:

— Я тільки-но згадав одно історичну подію не з розряду «Тоніпанді».

— Яку ж? — запитав Карадайн, стоячи в дверях.

— Різанина в Гленко.

— Вона що, насправді була?

— Насправді. І ще… Брент!

Брент заглянув знову в палату з дверей.

— Що?

— Людина, що віддала наказ про це, була затятим ковенантером!

13

Не минуло й двадцяти хвилин після того, як пішов Карадайн, як з’явилася Марта, навантажена квітами, книгами, цукерками і готовністю служити людству. Вона застала Гранта зануреним з головою в п'ятнадцяте століття у викладі сера Кутберта Оліфанта. Він привітав її відсторонено, до чого вона не звикла.

— Якби твоїх двох синів убив твій зять, ти б погодилася отримувати від нього пристойну пенсію?

— Вважаю це питання риторичним, — сказала Марта, звалюючи з себе оберемок квітів і озираючись навкруги з метою визначити, яка із вже зайнятих ваз більше пасує до її квітів.

— Якщо чесно, то я вважаю, що всі історики божевільні. Ось послухай:

«Поведінку королеви-вдови важко пояснити; чи то вона боялася, що її видворять з її притулку, чи то просто втомилася від самотності у Вестмінстері і вирішила примиритися зі вбивцею її синів просто з черствої апатії, важко сказати».

— Боже милостивий! — вигукнула Марта, застигнувши з фаянсовим глеком в одній руці і скляним кухлем в іншій і дивлячись на нього здивовано, здогадавшись, мабуть, про що йдеться.

— Як ти думаєш, історики взагалі хоч думають іноді, що вони пишуть, чи ні?

— Хто ця королева-вдова?

— Єлизавета Вудвілл. Дружина Едуарда IV.

— А, ну, так! Я її грала одного разу. Це було щось! У п'єсі про Воріка, ковача королів.

— Звісно, я усього лише поліцейський, — сказав Грант. — Напевно, я ніколи не товаришував з людьми з відповідних кіл. Можливо, мені пощастило стикатися в житті лише з прекрасними людьми. Але скажи мені, будь ласка, де у світі можна знайти таку жінку, яка сходиться зі вбивцею двох своїх дітей?

— В Греції, я думаю, — сказала Марта. — Тільки в Древній.

— І навіть там я щось не можу пригадати такого.

— Або, швидше, у божевільні. — А хто-небудь відмічав які-небудь ознаки ідіотизму у Єлизавети Вудвілл?

— Та ні, ніхто ніколи не говорив про це. А королевою вона була майже двадцять років.

— Сподіваюся, ти розумієш, що все це фарс, звичайно ж, — сказала Марта, продовжуючи перебирати свої квіти, — а зовсім ніяка не трагедія. «Так, я знаю, це він убив Едуарда і маленького Річарда, але ж він насправді таке миле і славне створіння! До того ж мені з моїм ревматизмом просто нестерпно жити в кімнатах з вікнами на північ».

Грант розсміявся, і до нього повернувся його гарний настрій.

— Ну, звичайно ж, це верх абсурду. Це якісь «Безжальні вірші»[18], а не серйозна історія. Ось через те історики мене і дивують. Таке враження, що вони позбавлені здатності оцінювати ситуацію з точки зору її правдоподібності. Вони дивляться на історію ніби через замкову щілину, бо бачать лише двовимірні фігурки на далекому фоні.

— Можливо, коли ти порпаєшся в обривках літописів, у тебе просто немає часу замислюватися про людей. Не про конкретних людей з літописів, а взагалі про людей. Які з плоті і крові. І про те, як вони реагують на обставини.

— Як би ти її зіграла? — запитав Грант, згадавши, що розуміння мотивів було завжди коником Марти.

— Кого?

— Ту, яка, вийшовши з притулку, подружилася зі вбивцею її дітей за сімсот мерків на рік і право ходити на бали в палац.

— Я б не змогла. Немає такої жінки, яка змогла б, поза п'єсами Єврипіда або стінами в'язниці. Її можна зіграти тільки в стилі розіграшу. З нею вийде дуже хороший бурлеск; я зараз думаю над цим. Карикатура на поетичну трагедію. Білим віршем. Колись я все ж спробую її зіграти. У благодійному вранішньому спектаклі або чомусь подібному. Сподіваюся, мімоза тобі до смаку? Взагалі дивно, що стільки часу я тебе знаю, а досі вагаюся, що тобі до смаку, а що ні. А хто придумав сюжет з жінкою, яка подружилася зі вбивцею її синів?

— Ніхто не придумав. Єлизавета Вудвілл насправді вийшла з Тауеру і насправді погодилася отримувати пенсію від Річарда. І пенсія ця була не лише жалувана їй, але ще й регулярно виплачувалася. Її дочки ходили на бали в палац і вона власноруч написала своєму другому синові (від першого шлюбу) лист з проханням повернутися з Франції і примиритися з Річардом. Єдине припущення Оліфанта щодо причини цього полягало в тому, що вона або боялася, що буде насильно вигнана зі свого притулку (ти чула коли-небудь, щоб когось виганяли з монастиря? Той, за чиїм указом це зробили б, був би негайно відлучений, а Річард був дуже відданим сином Святої Церкви), або їй надокучило життя в монастирі.

— А як ти пояснюєш таку дивну обставину?

— Очевидним поясненням є те, що принци були живі й здорові. Ніхто у той час в цьому не сумнівався.

Марта зосереджено роздивлялася гілочки мімози.

— Ну так, логічно. Ти сказав, що в цьому Акті про опалу не було жодних звинувачень. Ну, в тому, який був виданий після смерті Річарда. — Вона перевела погляд від мімози на портрет, що стояв на столі, а потім на Гранта. — Значить, ти вважаєш, і це твоя професійна думка як поліцейського, що Річард не має жодного стосунку до вбивства принців?

— Я абсолютно впевнений в тому, що вони були живі і здорові в мить, коли Генріх узяв Тауер після свого прибуття в Лондон. Немає геть нічого, що могло б пояснити відсутність скандалу з його боку після того, як він дізнався, що принци зникли. Ти можеш це ще якось пояснити?

— Ні, звичайно ж, ні. Це абсолютно непоясненно. Я завжди думала, що це зникнення викликало страшний скандал. Що воно було одним з головних звинувачень проти Річарда. А ви з моєю милою овечкою, як я бачу, надаремно час не гаяли — непогано попорпалися в історії. Коли я запропонувала провести невелике розслідування, щоб скоротати час і обточити шпильки нудьги, я і не думала, що тим самим сприяю переписуванню історії. До речі, ти знаєш, що Атланта Шергольд оголосила полювання на тебе?

— На мене? Я її жодного разу ще не бачив.

— Проте, вона полює на тебе з рушницею. Вона говорить, що пристрасть Брента до Британського музею стала схожа на пристрасть наркомана до наркотика. Вона за вуха не може відтягнути його від цього музею. Якщо їй вдається витягнути його звідти фізично, в думках він все одно там, причому настільки, що, якби вона раптом зникла, він би навіть це не помітив. Він навіть перестав ходити на «Трьох мудреців з Готтема». А ти його часто бачиш?

— Він був тут за декілька хвилин до твого приходу. Але я не думаю, що він дасть про себе знати раніше, ніж через декілька днів.

Але в цьому він помилився.

Вже перед самою вечерею з’явився швейцар з телеграмою.

Грант підчепив пальцем красиву поштову марку на обороті і витягнув телеграму з цілих двох сторінок. Телеграма була від Брента.

Чорт забирай сталося жахливе (крпк) мовиться хроніку латиною яку я вам говорив (крпк) хроніка написана ченцем Кройлендського абатства (крпк) так от я її подивився (крпк) там є цей слух слух що принци мертві (крпк) хроніка написана до смерті Річарда тож ми прольоті чи не так особливо я і мою прекрасну книгу я ніколи не напишу (крпк) вашій річці дозволено втопитися будь-кому чи такий привілей тільки для британців

Брент

Тишу, що встановилася, перервав голос швейцара: «Ця телеграма із сплаченою відповіддю, сер. Ви хочете передати відповідь?»

— Що? А, ні. Не зараз. Я надішлю відповідь згодом.

— Дуже добре, сер, — сказав швейцар, з повагою дивлячись на двохсторінкову телеграму (у сім'ї швейцара не дозволяли собі писати телеграму більш ніж на одну сторінку), і пішов, цього разу беззвучно.

Грант замислився про цю новину, повідомлену йому з таким трансатлантичним марнотратством щодо телеграфного зв'язку. Він знову прочитав телеграму.

— Кройленд, — сказав він задумливо. — Чому саме Кройленд? Досі ніхто в цій справі не згадував про Кройленд. Карадайн говорив лише про якийсь чернечий літопис, який нібито десь зберігся.

Надто багато разів у своїй професійній діяльності він опинявся в ситуації, коли якийсь факт, що раптом звідкись виліз, здавалося б, повністю руйнував побудовану версію, щоб впасти у відчай зараз. Він вчинив так, як вчинив би у своєму звичайному кримінальному розслідуванні. Він витягнув цей дисонуючий маленький факт і розглянув його з усіх боків. Розглянув спокійно. Об'єктивно. Не впадаючи відразу у безодню відчаю, як Карадайн.

— Кройленд, — вимовив він вголос знову. Кройленд — це десь в Кембриджширі… чи в Норфолці? Швидше за все, десь на межі, в рівнинній частині країни.

До палати увійшла Куцанка з вечерею для нього і поставила пласку тарілку на самий край столику, щоб йому було зручніше їсти, але він не помічав її.

— Вам зручніше їсти пудинг звідси? — запитала вона. І, не почувши відповіді, повторила: — Містере Грант, зможете ви дістати ваш пудинг, якщо я залишу його ось так, на краю столика?

— Ілі! — крикнув він їй в обличчя.

— Що?

— Ілі, — повторив він тихо, дивлячись в стелю.

— Містере Грант, вам погано?

Тільки коли напудрене і стривожене личко Куцанки вторглося в простір між ним і знайомими тріщинами на стелі, він помітив її присутність.

— Я почуваю себе добре, дуже добре. Краще, ніж коли-небудь у своєму житті. Не йдіть, мила дівчина, заждіть хвилинку. Я зараз напишу телеграму, а ви відправите її для мене, добре? Дайте мені мій блокнот. Я не можу дотягнутися до нього через цей капосний рисовий пудинг.

Вона дала йому блокнот і олівець, і на сплаченому бланку відповіді він написав:

Можете знайти мені схожий слух у Франції приблизно тих часів?

Грант

Після цього він із задоволенням з'їв свою вечерю і приготувався відійти до міцного нічного сну. Вже пливучи в приємній напівдрімоті на півдорозі до виру несвідомості, він раптом відчув, що хтось нахилився над ним і пильно на нього дивиться. Розплющивши очі, він побачив прямо перед собою стривожені карі очі Амазонки, які здавалися ще більше витріщеними і схожими на коров'ячі в тьмяному світлі нічника. Вона тримала в руці жовтий конверт.

— Я не знала, як краще вчинити, — сказала вона. — Я і вас не хотіла тривожити, і разом з тим, хто зна, а може, це важливо. Телеграма все ж таки. Хтозна! І якщо вам не вручити її сьогодні, то півдня затримки можуть на щось вплинути. У сестри Інгем закінчилася зміна і нема в кого було запитати — довелося б чекати до десятої, коли прийде сестра Бріггс. Сподіваюся, я вас не розбудила. Але ж ви ще не спали, правда?

У відповідь на завірення Гранта, що вона все правильно зробила, вона так глибоко зітхнула, що трохи не здула зі столику портрет Річарда. Вона не відходила від нього увесь час, поки він читав телеграму, з виглядом готовності заспокоїти його, як тільки він дізнається погану новину. Для Амазонки будь-яка телеграма означала погану новину.

Телеграма була від Карадайна.

Ось її текст:

«Ви хочете повторно хочете знайти ще одне повторно ще одне звинувачення знак питання — Брент».

Грант узяв бланк відповіді і написав: «Так. Бажано у Франції».

Потім він сказав Амазонці:

— Тепер, я думаю, можна вимкнути світло. Я збираюся проспати до сьомої ранку.

Він заснув, думаючи про те, коли знову побачить Карадайна і наскільки примарна надія на те, що згадка про такий же слух у Франції знайдеться.

Але пройшло зовсім небагато часу, і Карадайн знову вже був у нього в палаті, і вид у нього був зовсім не суїцидальний. Навпаки, він, здавалося, якимсь дивним чином навіть роздобрів, так що його широке пальто вже не бовталося на нім як на вішалці, а більше було схоже на одяг. Він спрямував сяючий погляд на Гранта.

— Містер Грант, ви чарівник! У Скотленд-ярді є ще такі, як ви? Чи ви унікальні?

Грант дивився на нього, не вірячи своїм вухам.

— Тільки не говорите мені, що ви знайшли французький слід!

— А хіба ви не цього хотіли?

— Хотів. Але я навіть сподіватися не смів. Шанси не знайти були величезними. Якої форми цей слух набув у Франції? Літопис? Лист?

— Ні. Набагато дивовижнішої. Набагато більше страхітливої, я б навіть сказав. Очевидно, канцлер Франції у своїй промові до Генеральних Штатів в Турі згадує про цей слух. Коротко, але дуже красномовно. У якомусь сенсі його красномовство було єдиним, що мене втішило в усій цій ситуації.

— Чому?

— Цей слух в його викладі прозвучав для мене так, як не повинен був би прозвучати: неначе сенатор спересердя накидається на того, хто свій власний народ зробив якоюсь мірою своїм спільником. Це промова більше політика, ніж державника, якщо ви розумієте, про що я.

— Вам потрібно працювати в Скотленд-ярді, Брент. Так що сказав канцлер?

— Текст французькою, а у мене з французькою вимовою не дуже, так що краще прочитайте самі.

Він передав листок, пописаний своїм дитячим почерком, Гранту і той прочитав:

Regardez, je vous prie, les événements qui après la mort du roi Edouard sont arrivés dans ce pays. Contemplez ses enfants, déjà grands et braves, massacrés impunément, et la couronne transportée a l'assassin par la faveur des peuples[19].

— «Ce pays»[20] — вимовив вголос Грант. — Тоді він був затятим супротивником Англії. Навіть натякає на те, що принци були «замучені» з волі англійського народу. Нас виставляють народом варварів.

— Так. Саме це я і хотів сказати. Так у нас конгресмен здобуває собі популярність. Правда, французьке регентство відправило до Річарда посольство того ж року, лише через шість місяців після цього виступу; так що вони, ймовірно, переконалися в тому, що цей слух не відповідає дійсності. Річард виписав їм охоронну грамоту. Він би не зробив цього, якби вони продовжували чорнити його як вбивцю з касти недоторканних.

— Звичайно. Можете привести мені дати цих двох пасквілів?

— Так, будь ласка. Вони у мене ось тут. Кройлендський чернець писав про ці події в серпні 1483 року. Він пише, що ходять чутки про те, що принців убили, але ніхто не знає, як. Канцлер зробив цей свій злісний випад на зборах Генеральних Штатів в січні 1484 року.

— Прекрасно, — сказав Грант.

— А для чого взагалі вам знадобилося шукати ще одне джерело цього слуху?

— Для перехресної перевірки. Ви знаєте, де знаходиться Кройленд?

— Так. У Фенленді.

— Правильно. У районі Фенленд. Біля Ілі. Саме у Фенленді Мортон ховався після втечі від Бекінгема.

— Мортон! А, ну так, звичайно.

— Якщо Мортон був переносником цього слуху, тоді цей слух повинен був ще раз з'явитися десь на континенті, коли він переїхав туди. Мортон біжить з Англії восени 1483 року, а слух з'являється майже відразу після цього — в січні 1484 року. Кройленд — місце дуже відокремлене, до речі; це ідеальне місце для того, щоб тимчасово укрити збіглого єпископа, поки він організовує собі переправу через Ла-Манш.

— Мортон! — знову вимовив Карадайн, тепер уже крізь зуби. — Скрізь, де тільки є каверза в цій справі, відразу натикаєшся на цього Мортона.

— Ви це теж помітили…

— Він був у центрі змови вбивства Річарда до його коронації, він стояв за заколотом проти Річарда після того, як Річард вже був коронований, і його липкий зміїний слід тягнеться на Континент і теж увесь просякнутий підривною діяльністю.

— Ну, що стосується зміїної частини, — це чиста дедукція. Вона не витримає розгляду в суді. Але ось щодо його діяльності після того, як він перетнув Ла-Манш, не може бути ніяких сумнівів. Там він приступив до повноцінної підривної діяльності. Він зі своїм приятелем Крістофером Ерсвіком працювали аж до упрівання на користь Генріха, «надсилаючи підкидні листи і таємних гінців» в Англію, щоб збуджувати в народі ворожнечу проти Річарда.

— Он як! Я, звичайно, не знаю стільки, скільки ви, і не можу судити про те, що витримає розгляд в суді, а що ні, але мені здається, що дедукція про зміїний слід цілком законна, якщо хочете знати мою думку. Не думаю, що Мортон чекав, поки перетне Канал, щоб почати свою підривну діяльність.

— Ні, звичайно ж, не чекав. Для Мортона питанням життя і смерті було усунути Річарда. За Річарда про кар'єру Джон Мортон міг забути. Геть зовсім. Йому не світило не те, що просування по службі, — взагалі нічого не світило. Він був би позбавлений усіх своїх численних приходів і зведений до низового священика. Він, Джон Мортон, який був вже без п'яти хвилин архієпископом. Якщо ж він допоможе Генріху Тюдору зійти на трон, тоді він може стати не лише архієпископом Кентерберійським, але ще й кардиналом. Мортону, звичайно ж, було украй, надзвичайно важливо усунути Річарда від управління Англією.

— Так, — погодився Брент, — він був слушною фігурою для підривної діяльності. Не думаю, що йому відомі були муки совісті. Пустити одну маленьку чутку, таку, як слух про дітовбивство, для нього було як раз плюнути.

— Все-таки не можна скидати з рахунку можливість того, що він сам вірив в це, — сказав Грант, вірний своїй звичці зважено ставитись до свідчень, яка здолала в нім навіть його неприязнь до Мортона.

— Вірив в те, що принци були вбиті?

— Так. Це міг вигадати хтось інший. Адже країна тоді гула від ланкастерських чуток, які поширювали як звичайні недоброзичливці, так і самі переконані ланкастери. Він цілком міг просто передати найсвіжішу їх версію.

— Що?! Ні, я б все ж таки не виключав, що це був перший крок з його боку до їх майбутнього вбивства, — роздратовано сказав Брент.

Грант засміявся.

— Я б теж, — сказав він. — Що ще ви дізналися від вашого ченця з Кройленду?

— Теж мало втішного. Після того, як я написав вам ту панічну телеграму, я зрозумів, що до його літопису не можна ставитися як до євангелії. Він просто викладав на папір усі ті плітки, які надходили до нього з зовнішнього світу. Наприклад, він пише, що Річард провів другу коронацію в Йорку, а це, звичайно ж, неправда. Якщо він може помилятися у великих, відомих фактах, таких, як коронація, тоді йому не можна довіряти як літописцеві. Проте і він знав про Titulus Regius, до речі. Він списав увесь його текст, у тому числі про леді Елеанор.

— Це цікаво. Навіть чернець в Кройленді чув про те, на кому хотів одружитися Едуард.

— Так. «Метр» Мор вигадав свою Елізабет Люсі набагато пізніше.

— Не кажучи вже про неймовірну історію про те, що Річард заради того, щоб зайняти престол, зганьбив свою матір.

— Що?

— Він говорить, що Річард замовив проповідь, в якій проповідник стверджував, що Едуард і Георг — сини його матері від якогось іншого батька і що він, Річард, — єдиний законнонароджений син, а тому і єдиний справжній наступник.

— «Метр» міг би придумати і щось більш переконливе, — сухо сказав юний Карадайн.

— Так. Особливо якщо врахувати, що Річард жив у будинку своєї матері на момент написання цього пасквіля!

— Ах, так. Я і забув. От що таке розум поліцейського! Як ви влучно сказали про Мортона, що він — розповсюджувач цього слуху. Але ж можна припустити, що цей слух з'явився де-небудь ще і без нього.

— Це, звичайно, можливо. Але я готовий поставити вам п'ятдесят проти будь-якої вашої ставки, що не з'явився. Я ані на секунду не сумніваюся в тому, що не було ніякого загального слуху в народі про те, що принци зникли.

— Чому?

— З причини, яку я вважаю безперечною. Якби в народі виникло якесь хвилювання, пішли якісь явні диверсійні чутки або дії, Річард негайно вжив би рішучих заходів, щоб присікти їх. Коли пізніше пішов цей слух, що він має намір одружитися на своїй племінниці Єлизаветі, старшій сестрі принців, він негайно налетів на цей слух, мов той яструб: він не лише розіслав листи до різних міст з різким його спростуванням, але й так розлютився (а це значить, що вважав дуже важливим не допускати наговорів на себе), що скликав старійшин Лондона до найбільшої зали, яку тільки зміг знайти (щоб усіх їх зібрати в одному місці) і сказав їм в обличчя, що він думає про це.

— Так, звичайно ж, ви праві. Якби цей слух став загальним, Річард неодмінно організував би відкрите його спростування. Тим паче, що слух цей був набагато жахливішим, ніж той, що він збирається одружитися на своїй племінниці.

— Так; до того ж, в ті часи можна було отримати особливий дозвіл Папи на брак зі своєю племінницею. Здається, його й зараз можна отримати, наскільки мені відомо. Але цим займається не мій департамент в Скотленд-ярді. У чому можна бути точно впевненим, так це в тому, що якщо Річард ужив таких заходів для припинення цього слуху про своє одруження, то вже він точно вдався б до ще рішучіших заходів, щоб присікти слух про умертвіння принців, якби такий ходив. Висновок неминучий: слух про зникнення або насильницьку смерть принців не мав загального поширення в народі.

— А тік лише тонкою цівкою між Фенлендом і Францією.

— Так, тік лише тонкою цівкою між Фенлендом і Францією. Ніщо в обставинах не вказує на існування будь-якої тривоги про долю принців. Я маю на увазі ось що: в поліцейському розслідуванні звертають увагу на будь-які відхилення від звичайної поведінки підозрюваних в злочині. Наприклад, чому фігурант Х, який завжди ходить в кіно в четвер увечері, вирішив саме в цей особливий вечір в нього не піти? Чому фігурант Y узяв зворотний квиток як завжди, але не скористався ним, що вже зовсім не за звичаєм? Ось в такому дусі. Тут же, за короткий період між сходженням Річарда на престол і його смертю кожен з фігурантів поводиться абсолютно за звичаєм: мати принців виходить з монастиря і примиряється з Річардом. Дівчатка відновлюють свій статус при дворі. Хлопчики, мабуть, продовжують свої шкільнї зайняття, перервані смертю їх батька. Їх юні кузени займають місце в Раді і є настільки впливовими особами для міста Йорка, що їм адресують листи. Усе це створює картину абсолютно нормального, тихого життя, де кожен займається своєю звичною справою, в якій немає анінайменшої ознаки того, що в сімействі нещодавно сталося якесь жахливе і непотрібне вбивство.

— Схоже, я все таки напишу свою книгу, містер Грант.

— Звичайно ж, напишете. Вам треба не лише Річарда обілити від наклепу; вам належить очистити і Єлизавету Вудвілл від звинувачень в потуранні вбивству своїх синів за сімсот мерків щороку і привілеї.

— Але я не можу написати книгу про це, а розслідування залишити підвішеним у повітрі. Мені доведеться скласти хоч якусь теорію про те, що сталося з принцами.

— Складете.

Карадайн відвів спокійний погляд від маленьких кошлатих хмар над Темзою і питально подивився на Гранта.

— Звідки така впевненість? — запитав він. — І чому у вас такий задоволений вид?

— Просто я розбирав цю справу за поліцейськими шаблонами. Протягом усіх цих нудних днів, поки чекав вашої появи.

— За поліцейськими шаблонами?

— Так. Ну, кому вигідно… і все в такому дусі. Ми встановили, що Річард не мав ніякого зиску від смерті принців. Тому нам треба зараз знову повернутися назад, щоб зрозуміти, кому це могло бути вигідно. І ось тут на перший план виходить Titulus Regius.

— А яке відношення Titulus Regius має до вбивства?

— Генріх VII одружився на старшій сестрі принців, Єлизаветі.

— Так.

— Щоб примирити йоркистів з тим, що він займе трон.

— Так.

— Відкликавши Titulus Regius, він тим самим зробив її законною.

— Звичайно.

— Але, зробивши її дітей законними, він автоматично зробив законними наступниками і цих двох принців, які стоять попереду неї в черзі на престолонаслідування. Фактично, відкликавши Titulus Regius, він зробив старшого з двох принців королем Англії.

Карадайн тихо зацокав язиком. Його очі за роговою оправою світилися від задоволення.

— Отже, — сказав Грант, — я пропоную проводити наше подальше розслідування за цими шаблонами.

— Звичайно. Що вам для цього треба?

— Мені треба більше інформації про сповідь цього Тіррела. Але в першу чергу мені хотілося б знати, як діяли зацікавлені особи, що сталося з ними, але не з чиїх-небудь слів. Точно так, як ми поступили в розслідуванні сходження на престол Річарда після несподіваної смерті Едуарда.

— Прекрасно. Що ви хочете дізнатися?

— Я хочу знати, що стало з усіма наступниками Йорків, яким Річард забезпечив життя у повному здоров'ї й добробуті. З кожним з них окремо. Ви можете для мене це зробити?

— Звичайно. Це елементарно.

— І ще я хотів би більше знати про Тіррела. Про нього самого як про людину. Ким він був і що він робив.

— Добре. — Карадайн встав з таким діловитим і серйозним видом, що Гранту в якийсь момент здалося, що він зараз застебне своє пальто на усі гудзики і візьме «під козирок».

— Містере Грант, я вам такий вдячний за цю… ці…

— За цю розвагу і за ці ігри?

— Коли ви знову будете на ногах, я… я… я візьму вас на екскурсію навколо лондонського Тауеру.

— Краще на човні до Грінвіча й назад. Наша острівна натура має пристрасть до мореплавства.

— Що вони говорять про те, скільки часу вам ще треба, щоб встати з ліжка?

— Швидше за все, я вже буду на ногах, коли ви повернетеся з новинами про наступників і Тіррела.

14

Та коли Карадайн повернувся, він застав Гранта все ще в ліжку, але таким, що вже сидить, а не лежить.

— Ви не можете собі уявити, — сказав він Бренту, — до чого ж цікавою після стелі виявилася стіна навпроти. І яким маленьким і дивним видається світ, якщо дивитися на нього знизу догори.

Він був зворушений щирою радістю, що засяяла на обличчі Карадайна через те, що він йде на поправку, і пройшов ще деякий час, перш ніж вони перейшли до справи. Причому першим перейшов до неї Грант, запитавши:

— Ну, то як же там наші наслідники Йорків ся мали при Генріху VII?

— Ага, так, — сказав юнак, діставши з кишені свій звичний блокнот, після чого притягнув до себе стілець, підчепивши його за перекладину великим пальцем правої ноги. Вмостившись на нім, він запитав:

— З чого розпочнемо?

— Ну, про Єлизавету ми знаємо: він одружився на ній, і вона була королевою Англії до самої своєї смерті, після чого він освідчився іспанській королеві Хуані божевільній.

— Так, вона одружилася з Генріхом навесні 1486 року… ні, радше, в січні, через п'ять місяців після Босворту, і померла навесні 1503 року.

— Сімнадцять років. Бідна Єлизавета! З Генріхом це все одно, що сімдесят. Є чоловіки однолюби; Генріх же був, навпаки, «багатолюбом», якщо можна так сказати. Перейдемо тепер до сім'ї. До дітей Едуарда, тобто. Доля двох принців невідома. Що сталося з Сесілією?

— Вона вийшла заміж за свого престарілого дядька лорда Велса і була відправлена до нього у Лінкольншир. Ганна і Катерина, які були тоді ще дітьми, після досягнення шлюбного віку вийшли заміж за доброчесних ланкастерів. Бриджіт, наймолодша, постриглася в черниці в Дартфорді.

— Що ж, поки все досить шаблонно. Хто наступний? Син Георга?

— Так, юний Ворік. Заточений до кінця життя у Тауер і страчений за нібито намір вчинити втечу.

— Так. А дочка Георга, Маргарита?

— Маргарита стала графинею Солсбері. Її страта Генріхом VIII за сфабрикованим звинуваченням — класичний приклад судового вбивства.

— А син Єлизавети? Альтернативний наступник?

— Джон де ла Поль. Він поїхав жити до своєї тітки в Бургундію доти, доки…

— До Маргарити, сестри Річарда.

— Так. Він брав участь у заколоті Сімнела і загинув у бою. Але у нього ще був молодший брат, якого ви не включили до свого списку. Його стратив Генріх VIII. Він підкорився Генріху VII, який дав йому за це охоронну грамоту, тому Генріх, я думаю, вирішив, що проігнорувати цей волаючий факт означає відвернути від себе фортуну. У будь-якому випадку він майже вичерпав свій ліміт страт. Генріх VIII діяв напевно. Він не зупинився на де ла Полі. Були ще чотири людини, яких ви не включили у свій список: Ексетер, Сюррей, Бекінгем і Монтегю. Він позбавився від них усіх.

— А син Річарда Джон? Позашлюбний?

— Генріх VII призначив йому пенсію в 20 фунтів на рік, але він був страчений першим з них.

— За яким звинуваченням?

— За підозрою в тому, що він прийняв запрошення відвідати Ірландію.

— Ви жартуєте!

— Ні. Ірландія була тоді осередком заколоту лоялистів. Дім Йорків був дуже популярний в Ірландії, і отримати запрошення звідти в уявленні Генріха було все одно, як підписати собі смертний вирок. Хоча особисто мені незрозуміло, навіщо Генріху було турбуватися про юного Джона. До речі, він був «активним, добродушним хлопчиком», як пише Раймер у своїй Foedera[21].

— У нього було більше прав на престол, ніж у Генріха, — відрубив Грант. — Він був єдиним позашлюбним сином короля, тоді як Генріх був праправнуком позашлюбного сина молодшого сина короля.

На деякий час запанувала тиша.

Потім Карадайн з її глибини вимовив:

— Так.

— Що — так?

— Я згоден з вашим напрямом думок.

— Так виходить за логікою: лише ці двоє принців відсутні в цьому списку.

Знову настала тиша.

— Усі ці вбивства були судовими, — сказав Грант через деякий час. — Вбивства, оформлені за законом. Проте за законом ухвалити смертний вирок двійці дітей неможливо.

— Неможливо, — погодився Карадайн і продовжив спостерігати за горобцями. — Ні, мав бути винайдений якийсь інший спосіб зробити це. Адже вони були поважними особами.

— Дуже поважними.

— Отже, з чого розпочнемо?

— З того ж, з чого ми починали у випадку із наступниками Річарда: встановимо, де кожен з них знаходився в перші місяці правління Генріха і що вони робили. Скажімо, в перший рік його правління. Десь має бути збій в картині обставин, так само, як він виявився в приготуваннях до коронації принца.

— Вірно.

— Ви знайшли щось про Тіррела? Хто це був?

— Так. Він виявився зовсім не таким, яким я його собі уявляв. Для мене він завжди був кимось на зразок підлабузника, а для вас?

— Так, для мене теж. А що, не так?

— Ні, він був важливою персоною. Це був сер Джеймс Тіррел Гіппінг. Він виконував різні… доручення, — так, радше, їх буде краще назвати, — для Едуарда IV. І йому був дарований титул лицаря-баннерета,[22] якщо ви знаєте, що це таке, при облозі Бервіка. І при Річарді він так непогано собі жив, хоча я й не можу знайти свідчень про його участь у битві при Босворті. Дуже багато хто запізнився на ту битву — ви це знали? Тому я не знаходжу в цьому нічого незвичайного. Він принаймні не був тою лакузою «чого зволите?», якою я його собі завжди уявляв.

— Це цікаво. А як ішли його справи при Генріху VII?

— А ось це найцікавіше. Такий успішний і вірний слуга сімейства Йорків, можна сказати, буквально розцвів при Генріху. Генріх призначив його констеблем Гіна. Потім він відправив його послом до Риму. Він був одним з уповноважених для ведення переговорів про укладення Етапльського миру. Також Генріх пожалував йому довічно доходи з декількох земель у Вельсі, але змусив обміняти їх на рівноцінні доходи в графстві Гін, але я не можу пояснити, чому.

— Я можу, — сказав Грант.

— Правда?

— Вас не здивувало те, що усі його нагороди й доручення за межами Англії? Навіть доходи з земель.

— Так, це так. Про що це вам говорить?

— Поки ні про що. Напевно, він просто знайшов Гін більш придатним місцем для свого катарального бронхіту. Можна відкопувати в історичних документах сенс, якого в них немає. Вони, як п'єси Шекспіра, піддаються майже нескінченним тлумаченням. Скільки тривав цей медовий місяць з Генріхом VII?

— Дуже довго. Все йшло просто прекрасно аж до самого 1502 року.

— А що сталося в 1502-му році?

— До Генріха дійшов слух, що він готовий був допомогти одному з Йорків у Тауері втекти в Німеччину. Він відрядив цілий гарнізон з Кале для облоги замку в Гіні. Але йому це здалося ділом довгим, то він послав свого Лорда-хранителя печатки… знаєте, хто це такий?

Грант кивнув.

— …послав свого лорда-хранителя печатки (які химерні звання ви, англійці, придумуєте своїм чиновникам!) запропонувати йому охорону, щоб він зійшов на корабель в Кале й поговорив з канцлером Палати Шахівниці.

— Та ви що?!

— Що було далі, не мені вам розказувати, правда? В результаті він опинився в темниці в Тауері. І був обезголовлений «у великому поспіху і без суду» 6-го травня 1502 року.

— А як же його сповідь?

— Її не було.

— Що?!

— Що ви на мене так дивитеся? Я тут ні до чого.

— Але ж я вважав, що він у сповіді зізнався у вбивстві принців.

— Так, за версією різних джерел. Але усі вони дають переказ сповіді, але не її стенограму, якщо ви розумієте, про що я.

— Ви хочете сказати, що Генріх не опублікував сповідь?

— Ні. Його особистий історик Полідор Віргілій описав, як було здійснене це вбивство. Вже після того, як Тіррел був страчений.

— Але якщо Тіррел зізнався в тому, що він убив принців за намовою Річарда, то чому ж тоді йому не було пред'явлене офіційне звинувачення в цьому злочині і він не був засуджений на відкритому процесі?

— Гадки не маю.

— Отже, будьмо послідовні: про сповідь Тіррела ніхто не чув до самої його смерті.

— Ніхто.

— Тіррел в ній зізнається, що ще в 1483 році, тобто за двадцять років до того, він примчався в Лондон з Воріка, узяв ключі від Тауеру в констебля… я забув, як його…

— Брекенбері. Сер Роберт Брекенбері.

— Так. Узяв ключі від Тауеру в сера Роберта Брекенбері на одну ніч, убив принців, повернув ключі назад і відрапортував про все це Річардові. Він в усьому цьому признається, тим самим кладучи край таємниці, яка так збурювала суспільство, і при цьому жодних публічних дій з ним не чинять.

— Жодних.

— Я б не насмілився піти до суду з такою версією.

— Я й сам би її не став розглядати. Це найбільш неспроможна версія, яку я коли-небудь чув.

— Невже вони навіть Брекенбері не допитали, щоб підтвердити або спростувати версію про передачу йому ключів?

— Брекенбері загинув при Босворті.

— Тобто, він теж «дуже вчасно» помер, чи не так? — Грант замислився про щось. — А ти знаєш, що якщо Брекенбері загинув при Босворті, тоді ми маємо ще одне маленьке свідоцтво на нашу користь.

— Що?! Яким це чином?

— Якщо це дійсно сталося, тобто, якщо ключі були передані на одну ніч за наказом Річарда, тоді безліч молодших службовців Тауеру мали знати про це. Неможливо собі уявити, щоб ніхто з них не був готовий розповісти про подію Генріху, коли він узяв Тауер. Особливо, якби принци зникли. Брекенбері мертвий. Річард мертвий. Отже, наступний за чином у Тауері очікувано повинен був пред'явити принців. Якщо їх неможливо було пред'явити, він зобов'язаний був доповісти: «Констебль передав ключі на одну ніч, і відтоді принців ніхто не бачив». І тоді здійнявся б страшенний переполох і гонитва за тим, кому були передані ці ключі. Він був би головним обвинуваченим у справі проти Річарда, і пред'явити його було б справою честі для Генріха.

— Я скажу навіть більше: Тіррела надто добре знали в Тауері, щоб він зміг прослизнути непомітно. У маленькому містечку, яким був Лондон в ті дні, він напевно був фігурою дуже впізнаваною.

— Так. Якби ця версія була правдивою, Тіррела повинні були б судити і стратити за вбивство принців відкрито, в 1485 році. Захищати його було нікому.

Він потягнувся за сигаретами.

— Отже, що ми маємо в сухому залишку: Генріх стратив Тіррела в 1502 році, а потім оголосив вустами своїх ручних істориків, що Тіррел зізнався на сповіді в тому, що за двадцять років до того задушив принців.

— Так.

— І при цьому він не навів жодного разу ніде жодного аргументу, чому він не судив Тіррела за це звіряче вбивство, в якому той зізнався.

— Ні. Принаймні, наскільки мені відомо. Він обирав діяти манівцями, як той краб, який ходить боком. Він ніколи прямо, без прикриття, нічого не вчиняв, навіть вбивство. Воно в нього має бути прикрите, подане як щось інше. Він міг чекати роками якого-небудь законного приводу, за яким можна було б приховати вбивство. Розум у нього був верткий, як у в'юна. Знаєте, яким був його перший офіційний указ як короля Генріха VII?

— Ні.

— Стратити кількох людей, що билися на боці Річарда при Босворті, за звинуваченням у державній зраді. І знаєте, як йому вдалося оформити юридично це як зраду? Змістивши початок свого правління на день, передуючий Босворту. Розум, здатний на аж такий вишуканий зразок виверткості і кмітливості, здатний на що завгодно.

Він узяв сигарету, яку Грант протягнув йому.

— Але у нього цей номер не пройшов, — додав він зі щирою радістю в голосі. — Нііі, у нього цей номер не пройшов. Англійці, дяка Богові, провели чітку лінію і сказали йому, де він її переступив.

— Яким чином?

— Вони пред’явили йому у своїй чудовій ввічливій англійській манері Акт парламенту, в якому було сказано, що ніхто з тих, що перебували на службі у короля, верховного правителя країни, не може бути звинувачений в державній зраді або понести покарання у вигляді конфіскації або ув'язнення, і змусили його погодитися з ним. Це так по-англійськи, ось ця ось нещадна ввічливість! Жодних криків на вулицях або кидання каменів через незгоду з його маленькою підробкою. Йому просто піднесли один акуратний, ввічливий, обгрунтований Акт, щоб він його тихо проковтнув і більше не сіпався. Присягаюся, це був для нього повільний вогонь, на якому він підсмажувався, але зробити нічого не міг. Що ж, мені потрібно вже бігти. Я насправді дуже радий, що ви вже сидите і робите замітки. До нашої поїздки в Грінвіч залишилося вже зовсім недовго чекати, як я подивлюся.

— А що в Грінвічі?

— Жменя дуже красивої архітектури і красива смужка мулкої річки.

— І це усе?

— Ну, і ще декілька хороших пабів.

— Ми їдемо в Грінвіч!

Коли він пішов, Грант простягнувся у ліжку й закурив. Він курив сигарету за сигаретою, думаючи про те, яка страшна доля випала цим наступникам Йорків, які процвітали при Річарді III і зійшли в могилу при Генріху VII.

Деякі з них, можливо, самі собі її накликали. Адже доповідь Карадайна була усього лише коротким зведенням фактів, позбавленим оцінок, нечутливим до півтонів. Одне в нім було безперечним, а саме: неможливий, гучний факт збігу, який полягає в тому, що життя усіх, що стояли між Тюдорами і престолом, обірвалися так «вчасно».

Він поглянув з не дуже великим ентузіазмом на книгу, яку юний Карадайн приніс йому. Вона називалася «Життя і царювання Річарда III», автор — якийсь Джеймс Герднер. Карадайн запевняв його, що він не пожалкує, якщо прочитає д-ра Герднера. Доктор Герднер, за Брентом, — це «просто пісня».

Книга не здалася Гранту особливо веселою, але хоч щось про Річарда було краще, ніж про когось іншого, тому він почав переглядати її, і незабаром зрозумів, що саме Брент мав на увазі, коли назвав доктора «піснею». Доктор Герднер уперто вважав Річарда вбивцею, але оскільки він був автор чесний, учений і, як він сам стверджував, неупереджений, не в його стилі було приховувати факти. Спостерігати за тим, як доктор Герднер намагається впихнути свої факти в прокрустове ложе своєї теорії, було найзабавнішою вправою, яку Грант бачив за останній час.

Доктор Герднер відмічав без жодного відчуття несумісності велику мудрість Річарда, його великодушність, сміливість, його здібності, його чарівливість, його популярність і довіру, яке він викликав навіть у переможених ним ворогів, і тут же, на одному диханні повідомляв про його підлий наклеп на свою матір і безжальну розправу з двома безпорадними дітьми. «Передання стверджує», — говорить високоповажний доктор, і далі з благоговінням наводить це огидне передання і погоджується з ним. Не було нічого підлого або низинного в його характері, згідно з доктором, крім того, що… він був вбивцею безневинних дітей. Навіть його вороги вірили в його справедливість, але… він убив своїх двох племінників. Усі відмічали його виняткову чесність, але… він убив заради вигоди.

Доктор Герднер проявляв просто чудеса акробатики, гнучкості, просто немислимої за наявності кісток. Тепер більше, ніж коли-небудь раніше, Грант ставив питання, якою частиною мозку мислять історики. І яким чином вони приходять до своїх висновків, оскільки вони приходять до них точно не тим ланцюгом міркувань, який відомий звичайним смертним. Ніде: ані в белетристиці, ані в документалістиці, не кажучи вже про реальне життя, — не зустрічав він нікого навіть близько схожого на Річарда в описі доктора Герднера або на Єлизавету Вудвілл в описі Оліфанта.

Напевно, щось таке є в теорії Лори про те, що людській натурі важко розлучатися з упередженнями, що в ній виникає якийсь неусвідомлений внутрішній опір і роздратування щодо того, що відміняє те, що вже визнане нею як факт. Тому, звичайно ж, доктор Герднер, як та перелякана дитина, так виривався із залізної руки невблаганних фактів, що тягнули його до неминучого висновку.

Те, що чарівні люди кришталевої чесності іноді скоювали вбивства, Гранту було відомо навіть дуже добре. Але тільки не такого кшталту вбивство і не за такого кшталту причиною. Той тип людини, яку представив доктор Герднер у своєму «Житті та історії Річарда III», здатний на вбивство тільки тоді, коли в його особистому житті сталося якесь потрясіння. Він цілком здатний убити свою дружину, якщо несподівано розкриється її невірність. Чи убити партнера, таємні махінації якого знищили їх спільну справу і майбутнє його синів. Якщо він і здатний на злочин, то лише в запалі емоцій; і злочин цей ніколи не буде умисним, ніколи не буде підлим.

Про Річарда не можна було сказати, що оскільки в нього була ця якість і ось ця, то він не був здатний на вбивство взагалі. Про нього правильніше було б сказати, що оскільки він мав такі-от якості, він не був здатний на таке-от вбивство.

Піти на це вбивство — вбивство малолітніх принців — було б дуже безглуздим кроком, тоді як Річард був людиною глибокого розуму. Це була невимовна підлість і низькість, тоді як Річард був людиною прямою і чесною. Це було безсердечно, тоді як Річард був відомий як людина доброї душі.

Можна було б і далі перераховувати доброчесності, що визнаються за ним, і відмічати, що кожна з них вже сама по собі робить його участь в злочині вкрай неймовірною. А всі разом вони зводили цілу стіну фантастичної висоти, що не допускала навіть думки про можливість подібного.

15

— Була ще одна людина, про яку ви забули, — сказав Карадайн, що аж світився від радості, влітаючи в палату через декілька днів, — коли складали ваш список осіб.

— Привіт. І хто ж це?

— Стіллінгтон.

— А, ну, звичайно ж! Високоповажний єпископ Бата. Якщо Генріх так ненавидів Titulus Regius як доказ чесності Річарда і незаконності свого браку, то наскільки ж більше він повинен був ненавидіти його ініціатора! Що сталося із старим Стіллінгтоном? Судове вбивство?

— Очевидно, старий не захотів брати участь в грі.

— В чиїй грі?

— Генріха. І випав з обойми. Тут одне з двох: або він був хитрим тертим калачем, або ж занадто простодушним і взагалі не бачив розставленої сітки. Моя думка, — якщо простому дослідникові дозволено мати свою думку, — що він був настільки простодушним, що жоден агент-провокатор не зміг його ні до чого підштовхнути. Принаймні, ні до чого такого, що тягнуло б на страту.

— Ви хочете сказати, що він змусив Генріха зрадити самому собі?

— Ні, звичайно ж. Нікому ніколи це не вдалося. Генріх пред'явив йому звинувачення, а потім просто забув його випустити. І додому він більше не повернувся. Як… хто там, нагадайте? Мері на дюнах Ді[23]?

— Ви щось дуже меткий на вислови сьогодні вранці, неначе напідпитку.

— А звідки такий підозрілий тон? Усі паби ще закриті. Ця меткість, яку ви спостерігаєте в мені, навпаки, від інтелектуальної сухості. Це чисто інтелектуальне тріумфування. Чистий блиск розуму.

— Так… Сядьте й ну-мо, викладайте. Що так добре пішло? Я так розумію, якийсь успіх є?

— «Якийсь успіх» — не те слово! Це чудовий, грандіозний, супер-пупер-успіх!

— Я думаю, ви все ж пили.

— Сьогодні вранці я б не зміг пити, навіть якщо б і спробував. Я переповнений, до самого ось цього горла напоєний задоволенням.

— Я так розумію, ви знайшли той збій в картині обставин, який ми шукали.

— Так, я знайшов його, але він стався набагато пізніше, ніж ми думали. Пізніше за часом. Набагато пізніше. Перші місяці кожен робив те, що й слід було чекати від нього: Генріх узяв Тауер: ані слова про принців; потім виконав обіцянку — одружився на сестрі принців. Провів відміну Акту про власну опалу через свій парламент: ані слова про принців; потім провів через той же парламент акт про опалу проти Річарда і вірних йому підданих, служба яких йому була так зугарно прирівняна до державної зради шляхом перенесення дати вступу на престол лише на один день назад. Цей хитрий хід умить поповнив скарбницю на пристойну суму з конфіскованого майна. Наш кройлендський чернець, до речі, був страшенно обурений такою юридичною винахідливістю Генріха в трактуванні державної зради. «О, Боже! — говорить він, — З якою впевненістю в майбутньому наші королі можуть після цього виходити на війну, якщо їх вірні піддані у разі поразки можуть бути позбавлені життя, стану і спадку?»

— Він погано знав своїх співвітчизників.

— Так. Він повинен був би знати, що англійці розберуться з цим рано чи пізно. Швидше за все, він не був англійцем. У будь-якому випадку все йшло так, як і можна було чекати з Генріхом при владі. Він зійшов на престол в серпні 1485-го, а в січні наступного року одружився на Єлизаветі. Єлизавета народила свого первістка у Вестмінстері; там же знаходилася її мати, яка була присутньою при хрещенні. Це було у вересні 1486 року. Після цього вона, тобто, королева-вдова, повернулася до Лондона тієї ж осені. А вже в лютому (зверніть увагу: в лютому!) була заслана до монастиря аж до кінця життя.

— Хто? Єлизавета Вудвілл?! — вигукнув Грант в крайньому здивуванні. Цього він аж ніяк не чекав.

— Так. Єлизавета Вудвілл. Мати принців.

— Звідки ви знаєте? Може, вона відправилася туди за власним бажанням? — запитав Грант після короткого роздуму. — В ті часи придворні пані, втомившись від світського життя, нерідко вступали до якого-небудь релігійного ордена. Їх життя там було не аж таким вже суворим. Я навіть думаю, що для багатих жінок умови там були досить комфортними.

— Генріх позбавив її усіх її володінь і заслав до монастиря у Бермондсі. А ось це, до речі, викликало досить бурхливий резонанс. У багатьох, схоже, це збудило «неабияку цікавість».

— Я не здивований. Нічого незвичайного в цьому немає. Він навів причину?

— Так.

— І за що ж він губить її?

— За її гарне ставлення до Річарда.

— Ви серйозно?

— Звичайно.

— Це офіційне формулювання?

— Ні. Це версія придворного історика Генріха.

— Полідора Віргілія?

— Так. У тому розпорядженні ради, яка відправила її до ув'язнення, сказано: «з різних міркувань».

— Ви цитуєте?! — запитав Грант недовірливо.

— Так, я цитую. Там так буквально і написано: «З різних міркувань».

Помовчавши з хвилину, Грант сказав:

— А в нього щось не дуже гарна фантазія на відмовки. На його місці я б придумав шість куди краще за цю.

— Тут одне з двох: або йому було байдуже, або він вважав оточення дуже легковірним. Зверніть увагу: її гарне ставлення до Річарда не турбувало його цілих вісімнадцять місяців після того, як він змінив на престолі Річарда. До того моменту все йшло чудово, як по маслу. Він навіть дарував їй подарунки, маєтки, — все, що тільки можна, — відразу після того, як змінив Річарда на троні.

— А що стояло за цим? Яка реальна причина? Які ваші міркування?

— Ну, я можу навести вам один маленький факт, який може наштовхнути вас на потрібні думки. Мене він наштовхнув на дуже і дуже цікаву думку.

— Продовжуйте.

— В червні того року…

— Якого року?

— Першого року шлюбу Єлизавети, 1486-го. Року, в січні якого вона вийшла заміж, а у вересні народила принца Артура у Вінчестері, на радість своїй матері, що знаходилася там же.

— Так і є. Так.

— В червні того року сер Джеймс Тіррел здобув повне помилування. 16-го червня.

— Але це дуже мало що означає. Тоді це було абсолютно звичайним явищем. Його дарували в самому кінці поточного терміну ув'язнення або на початку нового. Це означало лише те, що відтепер ніхто не може вам пред'явити повторне звинувачення, навіть якщо захоче.

— Так, я знаю. Я знаю це. Але не це перше помилування дивує мене.

— Перше помилування? А що, було і друге?

— Так. І це й є та сама вишенька на тортик. Серові Джеймсу було пожалувано друге повне помилування рівно через місяць. Якщо бути точним, 16-го липня 1486 року.

— Ось воно як… — сказав Грант, переварюючи почуте. — Це дійсно дивно.

— Це вкрай незвично, принаймні. Я запитав старого, який працює поряд зі мною у бібліотеці Британського музею, — він веде історичне дослідження і, признатися, мені дуже допомагає, — так от, він сказав, що ніколи не зустрічав в архівах чогось на цей кшталт. Я показав йому ці два записи — в «Хроніці Генріха VII», — і він просто не міг намилуватися на них.

Грант сказав, як би роздумуючи вголос:

— 16-го червня Тіррелу пожалувано повне помилування. 16-го липня йому пожалувано друге повне помилування. У листопаді або десь так мати принців повертається до міста. А в лютому вона відправлена до довічного ув'язнення.

— Підозріло?

— Дуже.

— Думаете, це він убив їх? Тіррел?

— Можливо. Адже це дуже підозріло, погодьтеся, що кожного разу, коли ми знаходимо той збій в картині обставин, який ми шукаємо, Тіррел завжди тут як тут, причому з просто-таки кричущим збоєм в картині його власних обставин. Коли слух про зникнення принців уперше став загальним? Тобто, коли про це відкрито стали говорити?

— Здається, десь ще на початку правління Генріха.

— Тоді все сходиться. Тоді це ідеально пояснює те нестикування в цій справі, яке спантеличувало нас із самого початку.

— Що ви маєте на увазі?

— Це пояснює, чому не було ніякого шуму після того, як принци зникли. Це завжди було загадкою, причому навіть для тих, хто вважав, що це зробив Річард. Адже насправді, якщо вдуматися, Річард ніяк не зміг би затерти цю справу. В часи Річарда існувала велика, дуже активна і сильна група опозиціонерів, і вони у нього всі були на волі, роз'їжджали країною і робили, що хотіли. Якби принци зникли, йому б довелося мати справу з усім цим гніздом Вудвіллів-Ланкастерів. Але у Генріха, що стосується втручання в його справи або зайвої цікавості, все було передбачено: Генріх свою власну опозицію благополучно запроторив у в'язницю. Єдина можлива небезпека для нього виходила від його тещі, і в той самий момент, коли вона починає проявляти небезпечну цікавість, її теж відправляють за грати і під замок.

— Так. А ви не припускаєте такої можливості, що вона могла щось зробити? Коли виявила, що їй умисне не повідомляють нічого про принців?

— Вона могла й не дізнатися, що вони зникли. Він міг їй просто сказати: «Я хочу, аби ти ніколи їх більше не побачила. Я вважаю, що ти чиниш на них поганий вплив. Ти, ледве вийшовши з монастиря, дозволила своїм дочкам ходити на бали до того нечестивця!»

— Так, це так, звичайно. Йому не було сенсу чекати, поки вона запідозрить недобре. Все могло статися відразу. «Ти погана жінка і погана мати; я відправляю тебе до монастиря, щоб врятувати твою душу, а разом з тим і твоїх дітей від твоєї згубної присутності».

— Так. А що стосується іншої Англії, то з цього боку він, як вбивця, міг не побоюватися взагалі ніяких викриттів. Після так вдало придуманого ним трюка з тлумаченням державної зради ніхто не ризикував висовуватися з питаннями про здоров'я принців. Усі ходили навшпиньки й озиралися. Ніхто не знав, що ще Генріху заманеться оголосити злочином заднім числом і відправити їхні душі до чистилища, а їхнє майно у свій капшук. Ні, це був явно не той час, коли можна було виявляти зайву цікавість про щось, що не стосується безпосередньо тебе самого. Принаймні, задовольнити цю цікавість було непросто.

— Цікавість про те, чи живі ще принци в Тауері, ви маєте на увазі?

— Про те, чи живі ще принци в Тауері під охороною людей Генріха. За часів Генріха вже не залишилося й сліду від тих балів і свободи для усіх, яка була за часів Річарда. Ні про який союз Йорків і Ланкастерів за часів Генріха й мови бути не може. Охорона Тауера складалася виключно з людей Генріха.

— Так. Особливо охорона. А ви знаєте, що Генріх — перший англійський король, у якого була охорона? Цікаво, що він сказав своїй дружині про її братів.

— Так, про це було б цікаво дізнатися. Він навіть міг сказати їй правду.

— Хто? Генріх?? Ніколи! Генріху взагалі коштувало душевних мук зізнатися хоч в чомусь, містере Грант, навіть в тому, що двічі два — чотири. Говорю вам, він був як краб: ніколи не підходив до своєї жертви прямо — тільки з боку.

— Якби він був садистом, він би міг запросто сказати їй про це. Вона б нічого йому не змогла зробити. Навіть якщо б і захотіла. Та й навряд чи б захотіла. Вона щойно народила наслідника англійського престолу й готувалася народити другого. Навряд чи було в її інтересах розпочинати з ним боротьбу, тим паче що вона розуміла, що така боротьба неодмінно виб'є опору з-під її ніг.

— Але ж він не був садистом, цей Генріх, — сказав юний Карадайн із сумом. Із сумом від того, що вимушений визнати за Генріхом нехай навіть негативну, але доброчесність. — В якомусь сенсі він був його протилежністю. Вбивство не приносило йому ніякого задоволення. Йому треба було спершу оздобити його якимись прикрасами, щоб він міг хоч якось витримати думку про це. Прикрасити його стрічечками законності. Якщо ви думаєте, що Генріх отримував задоволення від того, що хвалився перед Єлизаветою в ліжку тим, що він зробив з її братами, то, я думаю, ви помиляєтеся.

— Напевно, ви праві, — сказав Грант і замовк, продовжуючи думати про Генріха. — Я щойно знайшов слово, яке точно описує Генріха, — сказав він через деякий час. — «Жалюгідний». Він був жалюгідною істотою.

— Так. Навіть волосся у нього було тонке і рідке.

— Я не мав на увазі його вид.

— Я знаю.

— Усі справи його були жалюгідними. По суті, вилка Мортона — найжалюгідніший в історії спосіб отримання доходів. Але справа не лише в його жадібності до грошей. Все в нім було жалюгідним, погодьтеся.

— Так. Доктор Герднер, напевно, без щонайменших утруднень виправдав би його вчинки його характером. На якій стадії ваше знайомство з Доктором?

— Дуже цікаве дослідження. Але, присягаюся Богом, високоповажний Доктор цілком міг би заробляти собі на життя крадійством.

— Це тому, що він обманює?

— Якраз тому, що не обманює. Він чесний, як скельце. Він просто не може логічно перейти від умовиводу В до умовиводу С.

— Все: я здаюся.

— Всякий може логічно перейти від умовиводу А до умовиводу В, навіть дитина. І більшість дорослих можуть перейти від умовиводу В до умовиводу С. Але багато хто не може. Більшість злочинців не можуть. Можете мені не вірити — я знаю, це жахливий удар по популярних уявленнях про злочинця як про бравого і кмітливого хлопця, — але злочинець по суті є безглуздим. І ви навіть не можете собі уявити, до якої міри іноді це так. З цим треба зіткнутися на практиці, щоб повірити у відсутність у них будь-яких здібностей до мислення. Вони приходять до висновку В, але абсолютно не можуть вчинити перехід від нього до умовиводу С. Вони можуть зробити два абсолютно несумісних один з одним умовиводи і споглядати їх із геть незворушним спокоєм. Переконати їх в тому, що обидва виводи не можуть бути істинними одночасно, так само неможливо, як переконати людину, позбавлену смаку, в тому, що два шматки фанери, прибиті до коника на даху, не можуть нагадувати оленячі роги на гербі Тюдорів. Ви вже почали писати свою книгу?

— Ну… скажімо так, я написав пробний початок. Я вже знаю, як я хочу писати її. Тобто, в якій формі. Сподіваюся, ви не заперечуватимете…

— А чому я повинен заперечувати?

— Я хочу описати все послідовно, так, як все відбувалося. Ну, ви знаєте. про те, як я прийшов вас відвідати; про те, що ми почали досліджувати справу Річарда абсолютно випадково, не знаючи, до чого ми прийдемо; про те, як ми вирішили спиратися тільки на ті факти, які насправді відбувалися, а не на те, що хтось про них писав через багато років; і про те, як ми шукали збій в картині обставин, щоб потім виявити його джерело, подібно до того, як бульбашки сходять до поверхні води від нирця, що глибоко пішов під воду, і все інше в такому ж дусі.

— Мені здається, це грандіозно.

— Правда?

— Насправді!

— Що ж, тоді прекрасно. Тоді я продовжу. Я хочу ще провести деякі дослідження щодо Генріха, просто для повноти уяви. Я хочу зіставити їх реальні хроніки в одній книзі. Ну, щоб люди могли порівнювати їх і робити висновки самі. А ви знали, що Генріх придумав Зоряну Палату?

— Це зробив Генріх? Я й забув. Вилка Мортона і Зоряна Палата. Класичний приклад махінацій, і класичний же зразок тиранії. У вас точно не буде жодних труднощів з проведенням межі між цими двома персонажами. Вилка Мортона і Зоряна Палата складають разючий контраст з наданням права на звільнення під заставу і недопущенням залякування присяжних.

— Це що, все провів парламент Річарда? От так так! Скільки мені ще усього потрібно прочитати! Атланта вже не розмовляє зі мною. Вона ненавидить вас до самих кісток. Вона говорить, що для дівчини користі від мене майже стільки ж, скільки від торішнього модного журналу. Але, якщо чесно, містере Грант, це перший раз, коли я в житті зустрів щось настільки захоплююче. Тобто, важливе. Не «захоплююче» в сенсі «привабливе». Атланта дуже захоплююча. Вона — найбільше захоплення в моєму житті. Але ніхто з нас не аж так важливий в порівнянні з тим, що є важливим… якщо ви розумієте, про що я.

— Так, розумію. Ви знайшли для себе путнє діло.

— Саме так. Я знайшов те, чим варто займатися в житті. І робити це буду я — ось що в цьому найпрекрасніше: я, маленький хлопчик місіс Карадайн. Я приїхав сюди з-за океану з Атлантою, гадки не маючи, що я тут робитиму. Дослідження було лише приводом, щоб поїхати. Я заходжу до бібліотеки Британського музею тільки для того, щоб знайти, чим таким мені зайнятися, щоб заспокоїти мого татуся, а виходжу звідти вже з місією. Хіба це не вражає, містере Грант? — Він пильно подивився на Гранта. — Ви абсолютно впевнені в тому, що не хочете написати цю книгу самі? Адже це така сенсація!

— Я ніколи не напишу жодної книги, — твердо сказав Грант, — навіть «Мої двадцять років в Скотленд-ярді».

— Що?! Навіть свою автобіографію не напишете?

— Навіть свою автобіографію. В мене тверда думка, що таких книг написано вже надто багато.

— Але це така книга, яку треба написати, — сказав Карадайн з трохи скривдженим видом.

— Звичайно, треба. Цю треба написати. А ось скажи мені… Я забув запитати у тебе ще про дещо. Як скоро після другого прощення Тіррел отримує це призначення у Францію? Як скоро після його передбачуваної послуги Генріху в липні 1486 року він став констеблем замку Гіна?

З обличчя Карадайна зійшла образа, і воно раптом зашарілося такою злорадністю, яка тільки може відбитися на обличчі цієї милої овечки.

— А я все думав, коли ж ви, нарешті, запитаєте про це, — сказав він. — Я приберігав це наостанок, щоб приголомшити вас перед тим, як піти, якби ви раптом забули про це запитати. Відповідь така: майже відразу після того.

— Так-с. Значить, це ще один камінчик в загальну мозаїку. Цікаво тільки: посада констебля випадково виявилася незайнятою, або ж це французьке призначення пояснювалося бажанням Генріха видалити його з Англії?

— Швидше, навпаки: це Тіррел хотів видалитися з Англії. Якби мною правив Генріх VII, я б однозначно вважав за краще, щоб він правив мною на відстані. Особливо якби я зробив для Генріха таємну справу, через яку Генріху було б зручніше, щоб я не дожив до поважного віку.

— Так, напевно, ви праві. Адже він не просто поїхав за кордон, а жив за кордоном, як ми вже відмітили. Цікаво.

— І не він один жив за кордоном, а і Джон Дайтон. Мені не вдалося встановити особи усіх гаданих учасників злочину. Усі хроніки Тюдорів стверджують різне: гадаю, ви це знаєте. Більшість з них настільки різні, що вступають в протиріччя одне з одним. Придворний історик Генріха, Полідор Віргілій, стверджує, що вбивство сталося, коли Річард знаходився в Йорку. Згідно з «метром» Мором, воно сталося ще раніше, коли Річард був у Воріку. Також міняється склад осіб від версії до версії, так що важко їх усіх відстежити. Я, наприклад, не знаю, хто такий Вілл Слейтер — по-вашому, Чорний Вілл і ще один приклад ономатопоеза, або Майлс Форест. Але Джон Дайтон існував точно. Графтон стверджує, що він довго жив в Кале «в презирстві і ганьбі» і помер там у великій вбогості. Як раніше все ж таки цінували добрі устої! Вікторіанці нічого від них собі не взяли.

— Якщо Дайтон жив в нужді, тоді не схоже, щоб він зробив якусь справу для Генріха. Ким він був за професією?

— Ну, це той самий Джон Дайтон, він був священиком і вже точно не був нужденним. Він жив дуже розкішно на доходи від бенефіцію. Генріх пожалував Джону Дайтону прихід Фулбек, біля Грантема — це в Лінкольнширі — 2-го травня 1487 року.

— Та-а-к, та-а-к, — сказав протяжно Грант. — 1487-й рік. І він теж живе за кордоном і в комфорті.

— Угу. Мило, чи не так?

— Чудово. А хто-небудь пояснює, чому Дайтона, що його «ганблять і зневажають усі», не виштовхнули стусанами на батьківщину для повішення за вбивство королівської особи?

— О, ні. Нічого подібного немає ніде. Жоден з тюдорівських істориків не переходить від умовиводу В до умовиводу С.

Грант засміявся.

— Я бачу, ви швидко вчитеся.

— Звичайно. Я не лише вивчаю історію. Я ще й засвоюю напрацювання Скотленд-ярду в питанні розумових здібностей людства. Ну, ось, у мене, здається, і все на сьогодні. Наступного разу, коли я прийду, я прочитаю вам два перші розділи моєї книги, якщо у вас буде досить сил.

Він помовчав трохи, потім сказав:

— Ви не заперечуватимете, містер Грант, якщо я присвячу її вам?

— Гадаю, вам краще присвятити її Карадайну Третьому, — сказав Грант весело.

Але Каррадайн, мабуть, не вважав це питання другорядним.

— Я не домагаюся своїх цілей лестощами, тим більше у формі присвячення, — сказав він з металом в голосі.

— Ні-ні, тут не лестощі, — поспішно сказав Грант. — Тут чистий розрахунок.

— Я б ніколи не почав досліджувати це і писати про це, коли б не ви, містер Грант, — по-американськи схвильовано і урочисто вимовив Карадайн і встав на повний зріст посеред кімнати, шарудіючи довгою полою свого пальта, — І я хотів би належним чином виразити вам мою вдячність.

— Буду дуже радий, звичайно, — пробурчав Грант.

Королівська фігура посеред кімнати знову перетворилася на юнацьку, і ніяковий момент був вичерпаний. Карадайн пішов такою ж радісною і легкою ходою, якою й прийшов, на вигляд додавши ваги на тридцять фунтів і округлившись в об'ємі грудей на дванадцять дюймів в порівнянні з тим видом, який він мав ще три тижні тому.

А Грант подумки дістав з пам'яті ту нову інформацію про Єлизавету, яку почув, повісив її образ на протилежну стіну і почав в нього вдивлятися.

16

Отже, вона була захована від світу в монастир, ця красуня-«непохитна цнотливість» з позолоченим волоссям.

«Чому позолоченим? — уперше замислився він про це. — Срібним з позолотою, напевно, оскільки вона була сліпучою блондинкою. Шкода, що слово «блондинка» заяложене вже аж так, що його доводиться замінювати яскравішими епітетами.

Вона була приречена коротати свої дні в чотирьох стінах, де вона більше не зможе нікому приносити нещастя. Шлейф із лих тягнувся за нею усе її життя. Її шлюб з Едуардом сколихнув Англію. Вона мимоволі спричинила загибель Воріка. Її благодіяння своєму численному сімейству створили в Англії цілу нову партію, що унеможливила мирне наслідування трону після Річарда. Тінь Босворта вже маячила за тією скромною таємною церемонією в глушині Нортгемптоншира, коли вона стала дружиною Едуарда. Але ніхто, як бачимо, не затаював злість на неї. Навіть Річард, проти якого вона влаштувала змову, прощав їй надмірні благодіяння членам її сім'ї. Ніхто… доки не прийшов Генріх.

Коли він прийшов, вона розчинилася у безвісності. Вона, Єлизавета Вудвілл. Королева-вдова, мати королеви Англії. Мати принців у Тауері, яка жила на волі та в благополуччі при Річарді III.

Який жахливий випадок збою в картині обставин!

Він відірвався від розглядання особистих історій і почав мислити як поліцейський. Настав час привести в порядок справу. Надати їй злагодженості, як перед передачею до суду. Це допоможе і Карадайну з його книгою, а найголовніше, це надасть ясності його власному розумінню її. Треба все розписати на папері, щоб мати перед очима схему.

Він узяв блокнот і ручку і акуратно написав заголовок:

СПРАВА: Зникнення двох хлопчиків (Едуард, принц Вельський; Річард, герцог Йорк) з Тауеру в Лондоні, 1485 рік або біля того.

Написавши заголовок, він замислився, як краще зробити: записувати дані про двох підозрюваних в двох паралельних стовпцях або послідовно. Напевно, краще спершу записати усі дані щодо Річарда. Він акуратно написав ще один заголовок і почав накидати під ним короткі відомості.

РІЧАРД III

Попередня характеристика:

Добра. Відмінно проявив себе в громадському служінні і має добру репутацію в особистому житті. Риса вдачі, на яку явно вказують його вчинки: розсудливість.

В статусі підозрюваного в злочині:

(a) вигода від злочину була відсутня; дім Йорків мав ще дев'ять інших наслідників, з них троє чоловічої статі.

(b) Звинувачення з боку сучасників відсутнє.

(c) Мати хлопчиків залишалася в дружніх стосунках з ним до його смерті, а її дочки відвідували бали в палаці.

(d) Не виявляв страху перед іншими наслідниками Йорків, щедро забезпечуючи їх утримання і пожалувавши їм усім королівський статус.

(e) Його власне право на корону було незаперечно, затверджено парламентським Актом і схвалено суспільством; принци не перебували в черзі на престолонаслідування і не представляли для нього небезпеки.

(f) Якби він боявся невдоволення, то першими, від кого слід було б позбавитися, були не ці два принци, а той, хто насправді був наступним в черзі після нього, — юний Ворік. Якого він публічно зробив своїм наслідником після смерті свого сина.

Генріх VII

Попередня характеристика:

Авантюрист, що живе при дворах за кордоном. Син честолюбної матері. Про його особисте життя нічого не відомо. Державних постів не обіймав. Виражена риса вдачі, на яку явно вказують його вчинки: підступність.

В статусі підозрюваного в злочині:

(a) Вкрай зацікавлений в тому, щоб позбавити життя принців. Відкликавши Акт про опалу, що визнає позашлюбність дітей, він тим самим зробив старшого законним королем Англії, а молодшого — наступним законним наслідником.

(b) В Акті, який він виніс на обговорення парламенту для позбавлення Річарда усіх прав, він звинуватив Річарда в систематичній тиранії і жорстокості, але жодного разу не згадав двох малолітніх принців. Висновок з цього тільки один: у той час обидва хлопчики були живі, а їх місцеперебування відоме.

(c) Мати хлопчиків була позбавлена кошту і запроторена до монастиря через вісімнадцять місяців після його сходження на престол.

(d) Він негайно вжив заходів щодо позбавлення волі усіх інших наслідників-претендентів на корону і утримував їх під цілодобовим арештом до того часу, коли зміг з мінімальним розголосом позбавитися них.

(e) Він не мав взагалі ніякого права на престол. З моменту смерті Річарда юний Ворік був королем Англії де юре.

Поки Грант писав усе це, йому вперше спало на думку, що Річард цілком міг би легалізувати свого позашлюбного сина Джона і нав'язати його країні. У прецедентах такому кроку не було недоліку. Врешті-решт, усі Бофорти (включаючи і матір Генріха) були нащадками не просто від позашлюбного зв'язку, а від подвійного адюльтера. Ніщо не заважало Річарду легалізувати цього «активного і добродушного» хлопчика, який офіційно мешкав в його будинку. Те, що це ніколи не спадало йому на думку, поза сумнівом, говорило про моральну висоту Річарда. Він призначив своїм наслідником сина свого брата. Навіть у відчаї і горі розсудливість керувала ним. Розсудливість і сімейність. Ніякий син-бастард, хоч який активний і добродушний, не посяде престол Плантагенетів, доки у брата є син, щоб посісти його.

Дивно, як сильно просякнута уся ця історія духом сімейності: від подорожей Сесілії країною разом зі своїм чоловіком до відповідального визнання її сином сина свого брата Георга своїм наслідником.

І також уперше він усвідомив вповні, наскільки ось цей дух сімейності посилював аргументи на користь невинності Річарда. Принци, яких він, як вважалося, задушив як цуценят, були синами Едуарда, дітьми, яких він знав особисто і дуже добре. Для Генріха, навпаки, вони були лише символами. Перешкодами на шляху. Можливо, він навіть жодного разу їх не бачив. Навіть якщо не враховувати характеристики цих двох, відповідь на питання, хто з них підозрюваний, може бути тільки одна: він, і тільки він.

Дивно, наскільки ясним це стає, коли дивишся на пункти (а), (b) і (с). Доки він не розписав ці пункти, він не бачив, наскільки підозрілою була реакція Генріха на Titulus Regius. Якби, як наполягав Генріх, претензія Річарда була абсурдною, тоді, очевидно, він повинен був би зачитати цей Акт ще раз привселюдно і показати усім хибність його положень. Але він нічого такого не зробив. Він почав вживати нескінченних заходів щодо того, аби стерти навіть пам'ять про нього. Висновок неминучий: право Річарда на престол, доведене в Titulus Regius, було безперечним.

17

Ввечері того дня, коли Карадайн знову з'явився в лікарняній палаті, Грант вже проходжувався до вікна і назад і так бурхливо виявляв радість із цього приводу, що Куцанці навіть довелося нагадати йому, що на це здатне навіть півторарічне немовля. Але ніщо не могло затьмарити настрій Гранта сьогодні.

— А ви що думали? Що триматимете мене тут місяцями? — сказав він тріумфальниим тоном.

— Ми дуже раді бачити, що ви так швидко видужуєте, — сказала вона манірно і додала:

— І ще ми, звичайно ж, дуже раді тому, що ваше ліжко звільняється.

І під стукіт власних підборів вона вийшла з палати, трясучи своїми білявими кучеряшками під накрохмаленим ковпаком.

Грант лежав на своєму ліжку і розглядав свою маленьку тюремну камеру з якимсь майже вже добрим почуттям. Ані полярник, що досяг Північного полюса, ані альпініст, що стояв на вершині Евересту, ніколи не відчував того, що відчуває людина, що стоїть біля вікна після довгих тижнів стосімдесятфунтової виснаженості. Принаймні, за відчуттям Гранта, він важив зараз приблизно стільки.

Завтра він вже йде додому, під невсипуще око і чуйну турботу місіс Тінкер. Додому, де він буде щодня по півдня лежати в ліжку і ходити тільки за допомогою палиць, але де він знову належатиме самому собі. Де не буде вже нічиїх розпоряджень. Не буде опіки діловитих куцанок, не буде співчутливих зітхань товстих, добрих амазонок.

Радість від передчуття цього дня не знала меж.

Він вже щедро окропив тонною своїх «алілуйя» сержанта Вільямса, який заглянув до нього після завершення свого розслідування в Есексі, і тепер з нетерпінням чекав приходу Марти, щоб похизуватися перед нею у своєму новознайденому людському обрисі.

— Як твої успіхи з цими книгами з історії? — запитав Вільямс.

— Краще не буває. Я довів, що всі вони брешуть.

Вільямс посміхнувся.

— Я думаю, за такі висловлювання є якась стаття, — сказав він. — МІ-5 вони точно не сподобаються. Вони можуть бути розцінені як державна зрада, lèse — majesté або щось подібне. У наш час не можна нічого точно стверджувати. Я б на твоєму місці був обережніший.

— Я більше не повірю нічому, що написано у будь-якій книзі з історії, скільки житиму, так що ніяка обережність мені вже не допоможе.

— Ти повинен зробити виключення, — зауважив Вільямс зі своєю незмінною резонністю. — Королева Вікторія існувала насправді, і, я думаю, Юлій Цезарь все ж таки вторгався у Британію. І ще був 1066 рік.

— Я починаю відчувати дуже великі сумніви щодо 1066 року. Я бачу, ти вже закрив справу щодо Есекса. Ким виявився затриманий?

— Малолітнім шмаркачем. Батьки панькались з ним постійно з дев'яти років, коли він почав цупити дрібняки в своєї мами. Добрий прочухан в дванадцять років міг би врятувати життя хлопчакові. А тепер він бовтатиметься на шибениці ще до того, як відцвіте мигдаль. Страта буде на початку весни. Дні вже стали довшими, то ж останні декілька днів я кожен вечір працюю у себе в садку. І ти тепер знову зможеш дихати свіжим повітрям.

І він пішов, рожевощокий, розсудливий і врівноважений, як і личить людині, яка ще в юності розсудливо потурбувалася про своє майбутнє благо.

І Гранту нічого не залишалося, як тільки мріяти про якогось іншого прибульця із зовнішнього світу, частиною якого він ось-ось стане сам, і він дуже зрадів, коли почув вже знайомий невпевнений стук у двері.

— Заходьте, Брент! — покликав він весело.

І Брент увійшов.

Але це був не той Брент, який вийшов з цих дверей минулого разу.

Кудись поділася та метка, енергійна радість. Кудись поділася ще так нещодавно надбана ним розкріпаченість.

Це вже не був Карадайн-слідопит, Карадайн-першопроходець.

Це був звичайний худорлявий юнак в дуже довгому і дуже великому пальті. Виглядав він дуже молодо, шоковано і сиротливо.

Грант з тугою дивився на ту в'ялу, невпевнену ходу, якою він підходив до його ліжка. Сьогодні з його кишені розміром з сумку листоноші вже не стирчали ніякі папери.

«Ну, звичайно ж, — філософськи роздумував Грант, — свято було, поки все йшло гладко. Але десь обов'язково повинна була з'явитися запинка. Не можна проводити серйозне дослідження в такому легкому любительському стилі і сподіватися щось довести в результаті. Адже ніхто не чекає від любителя, що він прийде в Скотленд-ярд і одним махом розплутає справу, на якій сточили зуби профі; то ж чому він, слідчий, став вважати себе розумнішим за істориків? Він просто хотів довести самому собі, що правильно прочитав обличчя на портреті; хотів позбавитися сорому за те, що до того хибно прочитав обличчя на світлині, назвавши його обличчям судді, а не злочинця. Але що ж поробиш, йому доведеться визнати свою помилку і жити тепер з нею. Напевно, він сам напросився на це. Напевно, десь в самій глибині своєї душі він вже почав вірити в те, що насправді має несхибне око на обличчя».

— Здрастуйте, містер Грант.

— Здрастуй, Брент.

«А ось юнакові пережити такий удар важче. У його віці все ще чекаєш на чудеса. І зовсім не чекаєш, що кулька може лопнути».

— Щось вид у тебе якийсь сумний, — сказав він юнакові веселим тоном. — Щось розклеїлося?

— Все! — Карадайн сів на стілець і втупився у вікно. — Вам не набридли ці чортові горобці? — запитав він роздратовано.

— Що сталося? Ви що, знайшли доказ, що ходив загальний слух в народі про принців до смерті Річарда?

— О, гірше! Значно гірше за це!

— Гірше?? Щось у пресі? Лист?

— Та ні, справа зовсім не в цьому. Тут все набагато гірше. Є одна обставина, яка все змінює… буквально все. Я не знаю, як вам про це сказати. — Він з ненавистю подивився на горобців, що сваряться. — Ууу, кляті горобці! Тепер я ніколи не напишу цю книгу, містер Грант.

— Чому, Брент?

— Тому що це ні для кого не новина. Про ці історичні справи усім давно відомо.

— Відомо? Про що?

— Про те, що Річард не вбивав принців, про все це.

— Їм це відомо? Відколи же це?!

— О, вже сотні і сотні років.

— Візьми себе в руки, юначе! По-перше, пройшли не сотні, а всього якихось чотири сотні років відколи це сталося.

— Я знаю. Але це не має значення. Люди знають про те, що Річард не здійснював це вбивство, вже сотні і сотні…

— Припини це голосіння і давай міркувати розсудливо. Коли це… ця реабілітація уперше почалася?

— Почалася? О, майже відразу, в перший же слушний момент.

— Коли саме?

— Як тільки Тюдори пішли і стало безпечно говорити про це.

— Ти маєш на увазі, за часів Стюартів?

— Так. Здається… так. Дехто Бак написав виправдувальний трактат в сімнадцятому столітті. А Горацій Волпол у вісімнадцятому. І ще хтось на ім'я Маркхем в дев'ятнадцятому.

— А у двадцятому хто?

— Ніхто, наскільки мені відомо.

— Тоді що заважає тобі це зробити?

— Але це буде вже не те, як ви не розумієте? Це вже не буде великим відкриттям! — Він вимовив ці два слова виразно, з наголосом на кожному з них: «Великим Відкриттям».

Грант посміхнувся у відповідь.

— Ну то й що? Великі Відкриття, звичайно ж, на підлозі не валяються. Але якщо ти не можеш бути першопроходцем, то що заважає тобі очолити хрестовий похід?

— Хрестовий похід?

— Авжеж!

— Проти чого?

— Проти «Тоніпанді».

Смуток злетів з обличчя юнака. На нім раптом заграла посмішка, як у того, до кого тільки що дійшов сенс жарту.

— Це безглузде з найбезглуздіших слів, які я взагалі тільки чув! — зауважив він.

— Якщо всі вже триста п'ятдесят років твердять про те, що Річард не вбивав своїх племінників, а шкільний підручник продовжує стверджувати категорично і голослівно зворотнє, то мені здається, що цей «Тоніпанді» давно вже чекає від тебе свого викриття. Пора братися за справу.

— Але що можу зробити я, коли навіть таким, як Волпол, це не вдалося?

— Є давнє прислів'я щодо крапель води і каменю.

— Містере Грант, в даний момент я почуваю себе страшенно слабкою і тонкою цівкою.

— Так, треба сказати, вид у тебе саме такий. Я ніколи ще не бачив в людині подібної жалості до себе. З таким настроєм не можна починати піднімати британську публіку на диби. Адже ти досить швидко втрачатимеш вагу в ній.

— Це тому, що я не написав до цього жодної книги?

— Та ні, справа зовсім не в цьому. У багатьох їхня перша книга є найкращою в будь-якому випадку, оскільки писали вони її з найбільшим бажанням. Справа в іншому, а саме, в тому, що багато хто з тих, хто після шкільної лави не прочитав жодної книги з історії, уявлять себе фахівцями, що мають право судити про те, що ти написав. Вони звинуватять тебе в спробі обілити Річарда; саме обілити, а не реабілітувати, оскільки в слові «обілити» є образливий відтінок на відміну від слова «реабілітовувати». Деякі з них погортають енциклопедію Britannica, після чого визнають себе досить компетентним, щоб висловлюватися більш предметно. Ці почнуть вбивати тебе, а не просто дерти з тебе шкуру. А серйозні історики навіть голови не повернуть в твою сторону, щоб зміряти тебе оком.

— Присягаюся Богом, я змушу їх звернути на мене увагу! — сказав Карадайн.

— Ось це вже інша справа! Це вже трохи більше схоже на той дух, який одного разу створив вашу Імперію.

— У нас немає Імперії, — Карадайн нагадав йому.

— Та ні, вона у вас якраз є, — сказав Грант рівним тоном. — Єдина різниця між вашою Імперією і нашою в тому, що у вас вона економічно є одним шматком, тоді як наша складається з дрібних шматочків, розкиданих по всьому світові. Ти вже встиг написати щось з твоєї книги до того, як це жахливе одкровення про її неоригінальність убило тебе наповал?

— Так, дві глави.

— І що ти зробив з ними? Не викинув, я сподіваюся?

— Ні. Але вже був близький до того. Я трохи не кинув їх у вогонь.

— Що ж зупинило тебе?

— Вогонь виявився електричним. — Карадайн, розслабляючись, витягнув свої довгі ноги, розсміявся і весело сказав:

— Знаєте, мені вже краще на душі. Не можу дочекатися, коли я вже затоплю по морді цій британській публіці кулаком правди. Карадайн Перший вже бушує в моїй крові.

— Це, мабуть, дуже небезпечна лихоманка.

— О, це був найлютіший мерзотник на лісоповалі. Починав він лісорубом, а кінчив власником замку в стилі Ренесансу, двох яхт і особистого вагону. Залізничного вагону. Із зеленими шовковими фіранками з помпонами і шедевральною інкрустацією з дерева, яку не описати словами. У багатьох, не лише у Карадайна Третього, склалася думка, що кров Карадайнів виснажується. Але ось зараз я — справжнісінький Карадайн Перший. Я тепер точно знаю, що він робив у разі, коли хотів купити якийсь ліс, а хтось йому суперечив. Я негайно вирушаю до міста.

— Що ж, прекрасно, — м'яко сказав Грант. — Саме на такий настрій я й чекав.

Він дістав із столу свій блокнот і протягнув його Карадайну:

— Ось, я тут по-поліцейськи накидав такий собі конспект. Можливо, він допоможе тобі, коли ти підійдеш до завершальної частини своєї книги.

Карадайн узяв блокнот і з повагою подивився на нього.

— Відірви цей листок і візьми собі. Мені він вже не знадобиться — я закінчив цю справу.

— Ще тиждень-два, і ви будете вже занадто зайняті реальними розслідуваннями, щоб пам'ятати про… про якесь академічне, — сказав Карадайн дещо засмучено.

— Жодне інше розслідування мені вже не принесе стільки задоволення, скільки принесло це, — сказав Грант, і це була правда. Він кивнув на портрет, що все ще стояв притуленим до стопки книг.

— Ти не повіриш: в душі у мене все обірвалося, коли ти увійшов такій увесь похнюплений; я вже подумав, що все пішло шкереберть.

Глянувши на портрет, він сказав:

— Марта вважає, що він чимось схожий на Лоренцо Прекрасного. Її друг Джеймс вважає, що це обличчя святого. Мій хірург вважає, що це обличчя каліки. Сержант Вільямс вважає, що у нього обличчя видатного судді. Але мені здається, що ближче за усіх до правди думка старшої медсестри.

— А що вона говорить?

— Вона говорить, що це обличчя сповнене найжахливішого страждання.

— О, так. Саме страждання. І чи можна дивуватися з цього?

— Ні, звичайно, ні. Майже немає такого нещастя, від якого він був би позбавлений. Останні два роки його життя промайнули зі швидкістю найпотужнішої лавини, яка погребла його під своєю вагою. До цього все йшло просто прекрасно: Англія за нього нарешті опинилася на рівному кілі. Громадянська війна поступово йшла з пам'яті, тверда рука керманича зберігала мир в країні, а жвава торгівля створювала благоденство. Непогано, мабуть, виглядала країна з вікна Мідлхема у напрямі Венслідейла. І проходить якихось два роки — і ось, немає в тебе вже ані дружини, ані сина, ані миру в країні.

— Принаймні, від одного нещастя він був позбавлений.

— Від якого?

— Від знання того, що його ім'я буде притчею во язицех впродовж століть.

— О, так. Це добило б його остаточно. Знаєш, яке саме з усіх свідчень на користь невинності Річарда особисто мене переконало у відсутності у нього будь-якого задуму щодо захоплення влади?

— Ні. Яке?

— Те, що він змушений був послати за військами з півночі після того, як Стіллінгтон розкрив свою таємницю на Раді. Якби він заздалегідь знав хоч щось з того, що збирався повідомити Стіллінгтон, або мав намір вигадати якусь історію за допомогою Стіллінгтона, він привів би ці війська з собою. Якщо не в сам Лондон, то в одне з графств поблизу, щоб мати їх під рукою. Те, що він терміново послав за військами спочатку в Йорк, а потім до своїх братів Невіллів, є доказом того, що зізнання Стіллінгтона звалилося на нього як сніг на голову.

— Так. Він прийшов з півночі зі своїм загоном, щоб прийняти регентство. Про заколот Вудвіллів він дізнався, коли підійшов до Нортгемптона, але це його не збентежило. Він розібрався з двохтисячним військом Вудвіллів і продовжив шлях до Лондону наче й нічого не сталося. Попереду на нього чекала лише традиційна коронація, жодних перешкод до якої він не вбачав. І тільки після того, як Стіллінгтон розкриває таємницю сповіді на Раді, він збирає свої війська. І в цей критичний момент він вимушений посилати за ними далеко на північ Англії. Так, звичайно ж, ви праві: для нього це стало несподіванкою. — Піднісши вказівний палець до дужки окулярів у своїй звичайній боязкій манері, він доповнив мозаїку, додавши своє зізнання:

— А знаєте, що мене переконало у винності Генріха?

— Що?

— Тайна.

— Тайна?

— Утаємничіність. Прихованість. Закулісність.

— Тому що це в його характері?

— О, ні. Психологічні тонкощі тут ні до чого. Все набагато простіше: Річарду не було потреби нічого робити під покривалом таємниці, тоді як уся доля Генріха залежала від того, чи зуміє він покрити таємницею вбивство принців. Ніхто ніколи не міг переконливо пояснити причину такого закулісного характеру скоєння злочину, який приписували Річарду. Так діяти було цілковитим безумством з його боку. Він ніяк не зміг би втримати його в таємниці. Рано чи пізно зникнення принців розкрилося б і йому б припало якось це пояснювати. Він знав, що попереду на нього чекають довгі роки царювання. Ніхто ніколи ще не відповів на питання, чому він обрав такий важкий і небезпечний спосіб дії, маючи під рукою безліч набагато простіших методів. Йому досить було б наказати задушити принців і потім організувати їхні похорони, щоб увесь Лондон зміг із сльозами на очах попрощатися з нещасними юними створіннями, що так передчасно померли від лихоманки. І такий спосіб він міг би обрати у тому числі. Подумати тільки: єдиний сенс вбивства принців Річардом полягав в тому, щоб не допустити повстання на їх користь, а щоб отримати якусь вигоду від цього вбивства, він повинен був би розголосити факт їх вбивства, і при цьому якнайскоріше. Увесь план пішов би шкереберть, якби народ не переконався, що вони мертві. А тепер щодо Генріха: Генріху треба було знайти спосіб вивести їх з поля зору публіки. Генріху якраз треба було діяти таємно. Генріху треба було приховати від народу факти про те, коли і як вони були позбавлені життя. Уся доля Генріха залежала від того, наскільки йому вдасться приховати від усіх, що насправді сталося з принцами.

— Все вірно, Брент, саме доля, — сказав Грант, з посмішкою дивлячись на напружене юне обличчя свого напарника. — Вам треба працювати в Скотленд-ярді, містере Карадайн!

Брент засміявся.

— Я викриватиму «Тоніпанді», — сказав він. — Я більше ніж упевнений, цей «Тоніпанді» є у всьому, і його значно більше, ніж ми можемо собі уявити. А підручники з історії просто захаращені ним.

— До речі, а чом би тобі не прихопити з собою сера Кутберта Оліфанта? — Грант дістав зі свого сейфа важкий том в строгій палітурці. — Історикам треба примусово читати курс з психології, перш ніж допускати до написання книг.

— Ха, це їм не допоможе. Кого цікавлять мотиви людських вчинків, той пише не історію, а романи, або стає психіатром, або суддею…

— Або шахраєм.

— Або шахраєм. Чи ворожкою. Той, хто розбирається в людях, не має анінайменшого бажання писати історію. Історія — це про олов'яних солдатиків.

— Ну що ж ти так одразу! Мені здається, ти занадто суворий до істориків. Це високовчені і ерудовані…

— О, ні, я не це мав на увазі. Я хотів сказати, що історики просто пересувають маленькі фігурки по пласкій поверхні. Це вже в чомусь математика, якщо вдуматися.

— Але якщо це математика, тоді вони не мають жодного права тягнути в неї базарні плітки, — сказав Грант несподівано жорстко. Він все ще ніяк не міг заспокоїтися після «метра історії» Мора. Він відкрив товстий академічний том сера Кутберта востаннє і став його нашвидку переглядати. На останніх сторінках перегортання сповільнилося, а потім різко зупинилося.

— Дивно, — сказав він, — як легко вони приписують людині хоробрість у бою! Вони це роблять за традицією, і ніхто з них ніколи не ставить її під сумнів. Ба більше, ніхто з них не упускає можливості підкреслити її.

— Це результат старань ворога, — нагадав йому Карадайн. — Традиція ця розпочалася з балади, написаної протиборчою стороною.

— Так. Кимось з клану Стенлі. «І славний лицар королю Річарду… промовив». Це десь тут…

Він перегорнув одну сторінку, потім ще одну, поки не знайшов. Це був «славний сер Вільям Харінгтон», здається. Цей самий лицар.

«Але ж Стенлі натиск такий жорстокий (віроломні мерзотники!)

Хто зміг би витримать таке?

Повернетеся ви, настане час,

Але зволікати вам зараз не варто.

Кінь під рукою у вас. Потім

Ви переможете у битві з честю.

І бути вам нашим королем

І керувати королівством.

— «Сокиру дадуть мені в руку нехай

Покладуть на голову корону.

Світил Творцем присягаюся —

Я королем помру сьогодні»

— «Покладуть на голову корону», — повторив Карадайн задумливо. — Це та сама корона, яка була знайдена потім в кущі глоду.

— Так. Схована там, мабуть, для того, щоб потім її вкрасти.

— Я завжди уявляв її собі високою і оксамитовою, як та, в якій був коронований Георг, але, схоже, це був просто золотий обруч.

— Так. Її можна було надівати зверху на бойовий шолом.

— Ковінька його матері! — раптом схвильовано вигукнув Карадайн. — Я б ніколи не надів цю корону на місці Генріха! Я б її зненавидів!

Він помовчав трохи, потім сказав:

— А знаєте, що того дня написали в місті Йорку — я маю на увазі, в їхній хроніці, — про битву при Босворті?

— Ні.

— Там написали: «В цей день наш добрий король Річард був жорстоко убитий, на велике горе мешканців цього міста».

Лише гучне цвірінькання горобців за вікном переривало тишу, що настала.

— Дуже не схоже на некролог ненависному узурпаторові, — сказав, нарешті, Грант дуже сухо.

— Так, — сказав Карадайн, — не схоже. «На велике горе мешканців цього міста», — повільно повторив він, прокручуючи в голові кожне слово. — Це стало для них таким потрясінням, що навіть передбачаючи прийдешні нові порядки і неясне для них майбутнє, вони записали чорним по білому в міський літопис свою думку про те, що це було вбивство, і висловили свою скорботу з цього приводу.

— Напевно, вони зовсім нещодавно дізналися про звірства, здійснені над мертвим тілом короля, і ще перебували під враженням від цього.

— Так, звичайно. Не дуже приємно почути про людину, яку ти знав і любив, як її голе тіло мляво бовтається на спині поні, ніби тіло вбитої тварини.

— Таке навіть про ворога неприємно почути. Але людяність — не та якість, яку можна знайти у прибічників Генріха-Мортона.

— Мортона! — з відразою повторив Брент це слово, ніби виплюнув з рота щось неприємне. — Ніхто не відчував ніякого «великого горя», коли помер Мортон, вже повірте. Знаєте, що «Хроніки» писали про нього? Лондонські, я маю на увазі. Вони написали: «В наш час не було нікого подібного до нього ні в чому, і проте ж, жив він в атмосфері великого презирства й ненависті до нього народу нашої країни».

Грант обернувся і подивився на портрет, який скрашував його самотність стільки днів і ночей.

— А знаєш, — сказав він, — попри всі його успіхи й кардинальську посаду, я вважаю, що Мортон все ж програв в тій боротьбі з Річардом III. Незважаючи на свою поразку і віки обмовляння, Річард переграв його. За життя його любили.

— Непогана епітафія, — серйозно сказав юнак.

— Дуже навіть непогана, — сказав Грант, закриваючи том Оліфанта востаннє. — Мало хто міг би бажати собі кращої.

Він передав книгу назад її власникові.

— Мало в кого знайдеться стільки заслуг, — сказав він.

Коли Карадайн пішов, Грант почав розбирати стопку книг на столі, готуючись до завтрашньої виписки з лікарні. Так і не прочитані модні романи відправляються у бібліотеку: нехай тішать тих, кому вони до вподоби. Але книгу із світлинами гір він залишить собі. «Так, і ще треба не забути повернути Амазонці два її підручники з історії». Він відокремив їх від стопки, щоб не забути віддати їй, коли вона принесе йому вечерю. Відкривши один з них, він знову відшукав, уперше відколи почав свій пошук правди про Річарда, сторінку з розповіддю про його жорстокість. Ось вона, просто перед його очима, чорним по білому написана наклепницька розповідь. Без ніяких «можливо» або «навряд чи». Без щонайменшої обмовки або сумніву.

Він вже збирався закрити опус старшого з двох авторів-«просвітників», як раптом погляд його впав на параграф про початок правління Генріха VII, і він прочитав: «Незмінна і свідома політика Тюдорів була спрямована на те, щоб позбавитися усіх суперників, що претендують на престол, особливо тих наслідників з Йорків, які ще були живі на момент вступу на престол Генріха VII. У цьому вони були успішні, хоч і залишили Генріху VIII завдання позбавитися останніх з них».

Він дивився широко розкритими очима на це зухвале одкровення. На цю спокійну згоду з масовими вбивствами. На це пряме визнання у винищенні цілого сімейства.

Річарду III приписали усунення двох племінників — і він вже став для усіх породженням пекла. Але ж Генріх VII, чиєю «незмінною і свідомою політикою» було винищити ціле сімейство, оголошувався проникливим і далекоглядним монархом. Може, і не занадто симпатичним, зате конструктивним і старанним, і на додаток до всього дуже успішним.

Грант здався. Ні, все ж таки історію йому ніколи не зрозуміти.

Цінності істориків настільки відрізнялися від тих, з якими він був знайомий, що не було жодної надії зійтися з ними на якійсь спільній основі. Йому краще повернутися у свій Скотленд-ярд, де вбивці — це вбивці, і де Кокс виявиться саме там, де жив до цього Бокс[24].

Він акуратно склав у стопочку ці два підручники, а коли до палати увійшла Амазонка з його біфштексом і компотом з чорносливу, вручив їх їй з коротким, але щирим словом вдячності. Він насправді був дуже вдячний Амазонці. Адже якби вона не зберегла свої шкільні підручники, він навряд чи коли-небудь зміг би стати на шлях, на якому відкрив для себе Річарда Плантагенета.

Вона була немало збентежена його щирістю, а він, побачивши це зніяковіння, став корити себе за те, що був під час свого лікування чурбаком аж таким бездушним, що привчив її не чекати від нього нічого, окрім буркотіння і причіпок. Він відчував сором перед нею.

— А знаєте, ми без вас будемо скучати, — сказала вона, і з її великих очей, здавалося, ось-ось поллються сльози. — Ми вже звикли, що ви тут. Ми навіть звикли ось до цього. — І вона вказала ліктем у напрямку портрета.

І тут до нього прийшла одна думка.

— Можна вас попросити зробити дещо для мене? — запитав він.

— Звичайно. Все, що зможу.

— Можете піднести ось цю світлину до вікна і дивитися на неї при доброму світлі стільки часу, скільки треба, щоб порахувати пульс?

— Так, звичайно, якщо ви так хочете. Але навіщо?

— Неважливо, навіщо. Просто зробіть це заради мене. Я засікаю час.

Вона узяла в руки портрет і підійшла до вікна.

Він дивився на секундну стрілку свого годинника.

Через сорок п'ять секунд він сказав:

— Ну, як? — І, не отримавши негайної відповіді, запитав знову:

— Ну, як?

— Потішно, — сказала вона. — Якщо трохи придивитися, обличчя це і справді дуже приємне.

КІНЕЦЬ

Примітки

1

Натяк на книгу Приповістей, 25:22*

(<< back)

2

Цитата з книги Еклезіаста, 11:1*

(<< back)

3

Поза конкуренцією (фр.)*

(<< back)

4

Лицар без страху й догани (фр.)*

(<< back)

5

Всього на світі (фр.)*

(<< back)

6

Коттонівська бібліотека — це колекція рукописів, що її формуванню поклав початок англійський антиквар сер Роберт Коттон (1571–1631).*

(<< back)

7

Книга Премудрості Соломона 4:3*

(<< back)

8

Дослівно: зневажання величності монарха або члена його сімейства (фр.)*

(<< back)

9

Манія величі (фр.)*

(<< back)

10

Алкогольний напій з вина, міцно підсолодженого медом або цукром і приправленого «королівськими», тобто, добірними, прянощами.*

(<< back)

11

Під час Першої світової війни байка про стотисячну російську армію, що ніби-то висадилась у Шотландії «із снігом на їх чоботях», набула поширення, мабуть, через яскравий образ того ж снігу. Всі зрозуміли, що це саме росіяни, «лише тому, що на їх чоботях був сніг». — прим. перекл.*

(<< back)

12

Йосипа його браття зв'язали і кинули до ями (Бут. 37:24) — прим. перекл.*

(<< back)

13

Слова Вільяма Колінгберна, який вчинив змову проти Річарда III. Маються на увазі: сер Вільям Кетсбі (кет — кіт), сер Річард Реткліф (рет — щур) і лорд Ловел, на гербовому щиті якого була зображена собака, і король Річард III, на гербі якого був зображений вепр, або дикий кабан. — прим. перекл.*

(<< back)

14

За правом завоювання і за правом ланкастерської крові (лат.)*

(<< back)

15

«дядьки короля» і «брата короля від однієї матері» (лат.)*

(<< back)

16

Шекспір, «Сон літньої ночі»*

(<< back)

17

Ірландська республіканська армія — прим. перекл.*

(<< back)

18

Мається на увазі збірка «Безжальні вірші для безжалісних домів» Гаррі Грема, автора юмористичних віршів у стилі чорного гумору.*

(<< back)

19

Прошу вас звернути увагу на те, які події після смерті Едуарда сталися в цій країні. Подивіться на його безневинно вбитих синів, вже вирослих і славетних, і на те, як корона перейшла до їх вбивці за прихильності народу. (фр.)*

(<< back)

20

В цій країні (фр.)*

(<< back)

21

Томас Раймер (1643–1713) — англійський поет, критик, антиквар і історик. Автор Foedera, 20-томної збірки державних договорів між англійською короною й іноземними державами, починаючи з 1101 року—прим. перекл.*

(<< back)

22

У феодальну епоху лицар, що мав право вести в бій групу людей (часто також лицарів) під власною корогвою (баннером) із зображенням власних геральдичних символів. — прим. перекл.

Томас Раймер (1643–1713) — англійський поет, критик, антиквар і історик. Автор Foedera, 20-томної збірки державних договорів між англійською короною й іноземними державами, починаючи з 1101 року — прим. перекл.*

(<< back)

23

«На дюнах Ді» — поема Чарльза Кінгслі (1819–1875) про Мері, яку послали на піски кликати корів, та вона не повернулась. — прим. перекл.*

(<< back)

24

Імена героїв комедії Мортона, що мешкали по черзі в одній квартирі: один — вдень, другий — вночі — прим. перекл.*

(<< back)