# Компас

Матіас Енар

Віденський музикознавець Франц Ріттер проводить довгу безсонну ніч, опинившись сам на сам зі страшним діагнозом і зі спогадами, які накочуються, мов хвилі. Франц повертається думкою до своїх подорожей Сирією, Єгиптом, Іраном; там він провадив дослідження, там шукав свій Схід і себе в ньому. Там шукав дорогу до коханої Сари, і згадки про неї щоразу болісні й солодкі. Францові спогади супроводжують мандрівники й авантюристи, науковці та поети, художники та музиканти, чиї шляхи перетиналися на Сході, чиї думки так чи інакше були спрямовані туди, куди вказував їхній внутрішній компас.

УДК 821.133.1-31

ББК 84(4ФРА)-44

Е61


Boussole by Mathias Énard


Editions Actes Sud — Arles 2015

Published by arrangement with Lester Literary Agency


Ілюстрації:

c. 291: © Service historique de la Défense, CHA/Caen; 2747 x 4294

c. 296: Édition du journal «El Jihad», camp de Wünsdorf / Zossen.

Extrait de l’album photo de Otto Stiehl

Photo © BPK, Berlin, Dist. RMN-Grand Palais / image BPK.

Інші ілюстрації взяті з особистого архіву автора.


Матіас Енар

Е 61 Компас [Текст] : роман / Матіас Енар; переклад з франц. Ірини Славінської. — Львів : Видавництво Старого Лева, 2017. — 496 с.

ISBN 978-617-679-383-0


УДК 821.133.1-31

ББК 84(4ФРА)-44

Cet ouvrage a bénéficié des soutiens du Programme d’aide a la publication Skovoroda de l'Ambassade de France en Ukraine/Institut franfçais d'Ukraine et des Programmes d’aide à la publication de l’Institut français.

Це видання було здійснене за підтримки Програми сприяння видавничій справі «Сковорода» Посольства Франції в Україні/Французького інституту в Україні та видавничих програм Французького інституту.


Матіас Енар © текст, 2015

Ірина Славінська © переклад, 2017

Назар Гайдучик © обкладинка, 2017

Видавництво Старого Лева © українське видання, 2017

Усі права застережено


ISBN 978-617-679-383-0 (укр.)

ISBN 978-2-330-05312-3 (франц.)


> Die Augen schließ’ ich wieder,
> Noch schlagt das Herz so warm.
> Wann grunt ihr Blätter am Fenster?
> Wann halt’ ich mein Liebchen im Arm?


> Я очі заплющую знову,
> І повниться серце теплом.
> Чи ж листя із криги розквітне?
> Чи ж милу побачу я знов?


> Вільгельм Мюллер і Франц Шуберт.

> Цикл «Зимова подорож». Поезія «Весняний сон».

> Переклад Олександри Григоренко.


Ми — двоє курців опіуму, кожен у власній хмарі, нічого навколо не бачимо, самотні, ніколи самі себе не розуміємо, куримо, в дзеркалі — обличчя в агонії, заморожений образ, якому час надає ілюзії руху, ковзкий сніговий кристал на морозяній кулі, в якому ніхто не побачить візерунків, я — крапля води на склі вікна вітальні, рідка перлина, що котиться й не знає нічого про пару, яка її породила, про атоми, з яких складається, але які згодом прислужаться іншим молекулам, іншим тілам, важким хмарам, що сьогодні ввечері тяжіють над Віднем: хто може знати, чиєю потилицею стікатиме ця вода, на чию шкіру проллється, на який тротуар, в яку річку, і обличчя у склі моє лиш на мить, одна з мільйона можливих конфігурацій ілюзії — ось і пан Ґрубер вигулює песика, не зважаючи на мжичку, на ньому зелений капелюх і незмінний плащ; він смішно підстрибує на тротуарі, аби захистися від бризок з-під коліс машин: собачка думає, що господар хоче погратись, і стрибає до нього, отримавши по морді в ту саму мить, коли його брудні лапи торкаються плаща пана Ґрубера, який таки підійшов до дороги, аби перейти її; його силует видовжується в світлі ліхтарів, калюжі почорніли посеред моря тіней великих дерев, які розривають вогні Порцелланґассе, і Herr Ґрубер, вочевидь, вагається, чи занурюватись у нічний район Альзерґрунд, і я так само вагаюся, чи не варто облишити споглядання крапель води, термометра, ритму трамваїв, що спускаються до Шоттентора.

Існування — болісне віддзеркалення, сон опіумного наркомана, поема Румі, співана Шахрамом Назері[1], остинато[2] на зарбі[3], від яких ледь вібрує скло під моїми пальцями, ніби шкіра на барабані, я маю продовжити читання, а не розглядати пана Ґрубера, що зникає під дощем, а не прислухатись до вихору мелізмів іранського співака, чия потужність тембру могла би засоромити чимало наших тенорів. Треба зупинити платівку, бо неможливо зосередитись; я марно намагаюся вдруге прочитати цю брошуру зі статтею, містичного сенсу якої не розумію, двадцять сторінок, двадцять огидних холодних сторінок, які мені доставили поштою саме сьогодні, саме того дня, коли співчутливий лікар, можливо, назвав мою хворобу, офіційно проголосивши моє тіло хворим, і майже полегшено поставив — ніби поцілунок смерті — діагноз моїм симптомам, розпочав лікування, і, як він казав, спостереження за розвитком хвороби, розвиток, він ось тут, спостерігати, як крапля води розвивається до щезання, аж поки не перетвориться на Велике Все.

Немає випадковостей, усе пов’язане, так казала Сара, то чому я саме сьогодні отримав поштою цю статтю, брошуру з тих часів, паперову і зі скріпками, а не PDF, прикріплений до мейла з побажанням «вдало скачати», а не мейл, який би міг передати трохи новин, пояснити, де вона, і що таке Саравак, звідки вона пише, це, якщо вірити моєму атласу, в Малайзії, на північному заході від острова Борнео, за два кроки від Брунею з його багатим султаном, а також за два кроки від індонезійських оркестрів — гамеланів — гадаю, в Дебюссі та Бріттена — але зміст статті зовсім інший; тут немає музики, хіба що довгий поховальний спів; двадцять густо списаних аркушів, що вийшли у вересневому номері доброго журналу Каліфорнійського університету «Representations», для якого вона часто писала. Стаття має коротку присвяту на форзаці, без коментарів, Для тебе, любий Франце, міцно цілую, Сара, її надіслано 17 листопада, тобто два тижні тому — значить, досі треба аж два тижні, аби лист дійшов із Малайзії до Австрії, можливо, вона зекономила на марках, а могла би й листівку якусь додати, що це означає, я пройшовся всіма її слідами в моїй квартирі, ось її статті, дві книжки, декілька фотокарток і навіть примірники докторської дисертації, надрукованої та зшитої в червону палітурку фірми «Skivertex», два товсті томи, по три кілограми кожен:


«В житті бувають рани, що пожирають душу на самоті, як проказа», — пише іранський письменник Садег Хедаят на початку свого роману «Сліпа сова»: цей маленький чоловік у круглих окулярах знав це краще за всіх. Саме одна з його ран підштовхнула до того, щоби відкрити газ у квартирі на паризькій вулиці Шампйоне, це сталося дуже самотнього вечора, квітневого вечора, далеко від Ірану, дуже далеко, коли за компанію йому були лиш декілька поезій Хайяма й темна пляшка коньяку, можливо, ще доза опіуму, а, може, й нічого, зовсім нічого, окрім текстів, які він зберігав і забрав зі собою у велику газову порожнечу.
Невідомо, чи лишив він по собі записку чи якийсь інший текст, окрім роману «Сліпа сова», який уже давно був завершений і який приніс автору через два роки по смерті захоплення французьких інтелектуалів, які раніше ніколи й нічого не читали про Іран: видавець Жозе Корті надрукував «Сліпу сову» невдовзі після роману «Берег Сіртів»; до Жульєна Ґрака успіх прийшов тоді ж, коли 1951 року на вулиці Шампйоне свою справу робив газ, і згодом він говоритиме про «Берег» як про роман «із шляхетною гнилизною», такою ж, що саме припинила пожирати Хедаята в ефірі вина та газу. Андре Бретон допоможе обом авторам і їхнім книжкам, але запізно для лікування Хедаята від його ран — якщо їх взагалі можна було вилікувати, якщо біль не був, імовірно, невиліковним.
Цей маленький чоловік у товстих окулярах у вигнанні жив, як і в Ірані, спокійно й скромно, стишеним голосом. Його іронія та злий смуток були причиною цензури, якщо це не сталося через любов до божевільних і п’яниць, а може, й через любов до певних книжок і деяких поетів; можливо, його цензурували через вживання опіуму та кокаїну, вкупі з насмішками над наркотиками; бо він один мав таку ваду, що не чекав від Бога більше нічого, навіть у вечори великої самотності, як тоді, коли відкрив газ; можливо, через те, що був знедоленим, або ж через резонну віру у важливість своїх текстів, або ж через зневіру в цьому, через всі ці речі, що заважають.
На вулиці Шампйоне досі жодна табличка не повідомляє ні про життя письменника, ні про його смерть; в Ірані жодна пам’ятка про це не нагадує, попри всю його вагу в історії, яку не можна оминути, попри тягар його смерті, що досі тисне на співвітчизників. Його доробок у Тегерані живе так само, як він помер — у бідності та потаємності, на розвалах блошиних ринків, в урізаних перевиданнях, звідки відсікли все, що могло би наблизити читача до наркотиків і суїциду, аби захистити іранську молодь, яка сама страждає від безнадії, суїциду й наркотиків, і тому захоплено накидається на книжки Хедаята, коли їй це вдається; отак він вшанований і погано прочитаний, він став одним із великих імен, які наповнюють цвинтар Пер-Лашез, за два кроки від Пруста, так само стриманий у смерті, як і був за життя, так само скромний, без крикливих квітів, майже без візитів, і це почалося ще квітневого дня 1951 року, коли він обрав газ на вулиці Шампйоне, аби покласти край усьому, з'їдений душевною проказою, владною та невиліковною. «Ніхто не вирішує накласти на себе руки; суїцид є в деяких людях, у їхній природі», — Хедаят написав ці слова наприкінці 1920-х років. Він написав це до того, як прочитав і переклав Кафку, до того, як презентував Хайяма. Його доробок розкривається наприкінці. Перша опублікована збірка відкривається текстом «Похований заживо», самогубством і руйнуванням, що ясно описує думки людини, припустімо, в ту саму мить, коли вона віддається газу двадцять років по тому, тихо заснувши, попередньо дбайливо знищивши папери й нотатки, в малесенькій кухні, наповненій нестерпним запахом наближення весни. Він знищив усі рукописи, можливо, був рішучіший за Кафку, а може, то Макса Брода під рукою не виявилося, можливо, нікому не вірив, а чи й був упевнений, що час зникнути взагалі. І якщо Кафка йде, кахикаючи, до останнього вносячи правки в тексти, які збирався спалити, Хедаят пускається в повільну агонію тяжкого сну, його смерть уже написана за двадцять років до того, а його життя вкривають виразки та рани від прокази, що поїдала його на самоті, і про яку ми припускаємо, що вона пов’язана з Іраном, Сходом, Європою, Заходом; так само Кафка в Празі був водночас німцем, євреєм і чехом, але не був ніким із них, втратив більше за всіх або ж більше за всіх звільнився. У Хедаята була ніби виразка, яка кидала його світом, ця тріщина відкрилась і поглибилась; у цьому є щось від опіуму чи алкоголю, бо воно розкриває вас на дві половини, це не хвороба, а рішення, воля розламати єство до краю.
Ми входимо в роботу про Хедаята і його «Сліпу сову» з пропозицією дослідити цю тріщину, подивитись у розлам, включитись у сп’яніння тих, хто надто коливався в інакшості; ми візьмемо маленького чоловіка за руку та спустимося роздивлятися розколини, що його точать, наркотики, відмінності, досліджувати цю промежину, цей «барзак»[4], світ між світами, куди падають митці та мандрівники.


Цей пролог точно несподіваний, його перші рядки ще й досі, п’ятнадцять років по тому, збивають з пантелику — здається, вже пізно, очі злипаються на читанні старого машинопису, попри зарб і голос Назері. Сара розгнівалася, коли захищала дисертацію, за те, що їй дорікнули «романтичним» тоном преамбули та «абсолютно не за темою» паралеллю з Ґраком і Кафкою. Її науковий керівник Морґан спробував заступитись, але дуже вже наївно, зауваживши, що «про Кафку завжди доречно говорити», і від такої образи ахнула вся вчена рада орієнталістів та поснулі мандарини, яких із доктринальної дрімоти могла пробудити тільки ненависть один до одного: проте вони доволі швидко забули про нетипову передмову Сари, аби почати дріб’язкову суперечку з питань методології, бо вони не бачили, яким чином прогулянка (старигань виплюнув це слово, як образу) може містити в собі щось наукове, навіть якщо за руку веде Садег Хедаят. Я був у Парижі проїздом і радів нагоді вперше побути на захисті «по-сорбонівськи», ще й на захисті саме її дисертації, але щойно минув подив і захоплення доглянутістю старих коридорів, зали та вченої ради, що зібралася на бозна-якому факультеті, загубленому в лабіринті знань, де п’ятеро світил по черзі демонстрували, наскільки їм нецікавий текст, про який вони мали би говорити, докладаючи нелюдських зусиль — як і я в цій самій залі — щоб не заснути, і ця вправа наповнила мене гіркотою та меланхолійністю, і в мить, коли ми звідти вийшли (проста аудиторія з тріснутими фанерними партами, що містила не знання, а малюнки та приклеєні жуйки), аби залишити цих людей на нараду, мене охопило сильне бажання стрімголов спуститися бульваром Сан-Мішель до води та гуляти набережною, аби не перестріти Сару, аби вона не здогадалася про мої враження від цього довгоочікуваного захисту дисертації, що мав бути таким важливим для неї. Глядачів було десятка зо три, сказати б, справжній натовп у тісному коридорі, де нас затиснули; Сара вийшла одночасно з глядачами, вона говорила з дуже елегантною старшою пані, я знав, що це її матір, а також із дивовижно на неї схожим юнаком, то був її брат. Було неможливо вийти, не перетнувшись із ними, тож я повернувся спиною, аби подивитися на портрети орієнталістів, які прикрашали коридор, старі пожовклі гравюри та пам’ятні дошки з часів давно минулих розкошів. Сара розмовляла, вигляд вона мала втомлений, але не переможений; можливо, у розпалі наукової битви, записуючи зауваження, аби приготувати відповіді, вона відчувала не те ж саме, що публіка. Вона помітила мене, махнула рукою. Я прийшов, аби насамперед її підтримати, але також для того, щоб і собі підготуватися, бодай подумки, до власного захисту — і те, що я щойно побачив, мене аж ніяк не заспокоїло. Я помилився: після кількох хвилин наради нас знову впустили до зали, і Сара отримала найвищу відзнаку; видатний головуючий, що так вороже поставився до «прогулянки», гаряче похвалив її за роботу, і сьогодні, перечитуючи початок того тексту, треба визнати, що було щось сильне та новаторське в тих чотирьох сотнях сторінок, присвячених образам і репрезентаціям Сходу, звільненню, утопіям, ідеологічним фантазмам, у яких загубилося багато з тих, що хотіли крізь них пройти: тіла митців, поетів і мандрівників, які намагалися їх дослідити, поволі розкладалися; ілюзія гризе душу, як казав Хедаят, на самоті — те, що довго називали безумством, меланхолією, депресією, часто було наслідком тертя, втрати себе в творчості, контакту з інакшістю, і навіть якщо цей текст сьогодні видається мені дещо поспішним і романтичним, визнаймо, що в ньому вже відчувалася та правдива інтуїція, на якій Сара збудувала всю свою подальшу роботу.

Після оголошення вердикту я тішився за неї та підійшов привітати, вона гаряче мене поцілувала та запитала, що я тут роблю, а я відповів, що щасливий випадок саме тепер привів мене в Париж, люб’язна брехня, вона мене запросила долучитися до її близьких на келих традиційного шампанського, і я погодився; ми всі зібралися на другому поверсі кафе поблизу, де часто відзначали події такого штибу. Сара мала несподівано пригнічений вигляд, я помітив, що сірий костюм з неї просто спадає; її вигини проковтнула Академія, на тілі залишилися сліди зусиль, здійснених протягом попередніх тижнів і місяців: чотири прожиті роки вели до цієї миті, вони мали сенс лише заради цієї миті, і тепер, коли рікою текло шампанське, вона, мов породілля, тихо усміхалась — темні кола навколо очей, я уявив, як вона цілу ніч проглядала свою доповідь і не могла заснути від збудження. Її науковий керівник Жільбер де Морґан, звичайно, був тут; я вже зустрічався з ним у Дамаску. Він не приховував пристрасті до своєї протеже, дивився на неї батьківським поглядом і трохи ніби косився в бік інцесту, чим більше випивав шампанського: після третього келиха його очі загорілися, щоки зарум’янилися, він спирався на високий столик, і я побачив, як погляд його блукає між Сариними щиколотками та поясом, знизу догори та згори донизу — згодом він меланхолійно відригнув і випив четвертий келих. Він помітив, що я за ним спостерігаю, гнівно на мене зиркнув, аж потім упізнав і усміхнувся, ми вже зустрічалися, чи не так? Я освіжив його пам’ять, так, я Франц Ріттер, ми зустрічались у Дамаску разом із Сарою — о, звичайно, музикант, і я вже так звик до цієї зневаги, що відповів дещо простакуватою посмішкою. Я ще й двох слів не сказав дисертантці, яку вітали друзі та батьки, як застряг у компанії цього великого вченого, якого всі поза аудиторією та засіданнями кафедри намагалися уникати. Він розпитував про обставини моєї власної університетської кар’єри, запитання, на які я не вмів відповідати, і які навіть не намагався собі ставити; але він був у доброму гуморі, тримався молодцем, як кажуть французи, хоча можна було би сказати, що тримався він грайливо чи непристойно, і я навіть уявити не міг, що за декілька місяців знову зустріну його в Тегерані за геть інших обставин і в зовсім іншому стані, так само разом із Сарою, яка тепер вела важливу розмову з Надімом — той щойно приїхав, і вона мала розповісти йому про захист від початку й до кінця, а чому він не прийшов на захист сам, я не знаю; він також був дуже елегантно вбраний, у білій сорочці з круглим комірцем, яка відтіняла його матову шкіру та коротку чорну бороду; Сара тримала його за обидві руки, ніби вони збиралися танцювати. Я попросив вибачення у пана професора і підійшов до них; Надім одразу ж по-братськи мене обійняв, і це на мить віднесло мене у Дамаск, у Алеппо, до нічної гри Надіма на лютні, що п’янила зорі металевого неба Сирії, далекого, далекого, розірваного вже не кометами, а ракетами, снарядами, криками та війною — неможливо в Парижі 1999 року з келихом шампанського в руці уявити, що Сирію буде спустошено найгіршою жорстокістю, що базар у Алеппо згорить, що мінарет мечеті Омейядів буде зруйновано, що так багато друзів загинуть або стануть біженцями; навіть сьогодні, сидячи в комфортній тихій віденській квартирі, неможливо уявити повноту всіх збитків, розмах крил цього болю.

О, платівка закінчилася. Скільки сили в цьому пасажі з Назері. Яка магічна простота, архітектура перкусії, що підтримує повільну пульсацію співу, далекий ритм майбутньої екстази, гіпнотичний зікр[5], що прилипає до вуха і слідує за вами всі наступні години. Надім сьогодні є всесвітньо визнаним гравцем на лютні, їхнє весілля спричинило чимало галасу в нечисленній іноземній спільноті Дамаска, воно було таке непередбачуване, таке раптове, що аж підозріле в очах багатьох, особливо в очах посольства Франції в Сирії — один із незліченних сюрпризів, до яких мала звичку Сара, і останній з них — оця захоплива стаття про Саравак: дуже швидко після появи Надіма я з ними попрощався, Сара довго дякувала за те, що я прийшов, запитала, чи я ще залишатимусь у Парижі в наступні дні, і чи в нас буде час для зустрічі, а я відповів, що вже завтра повертаюся до Австрії; поважно попрощався з університетським професором, який уже розплився на поверхні стола, та пішов собі.

Я вийшов із кафе та продовжив паризьку прогулянку. Постійно запитую себе, волочачи ноги по опалому листю набережної Сени, про реальні причини, що змогли підштовхнути мене до подібного марнування часу, про захист дисертації і те, як її обмили потому, і я розрізняю, вириваючи з туману братні руки мостів Парижа в ореолі світла, фрагмент траєкторії об’їзду, мета і сенс якого, можливо, проясниться лише a posteriori, і який точно проходить тут, через Відень, де пан Ґрубер повертається з прогулянки зі своїм брудним собацюрою: важкі кроки на сходах, собака гавкає, а згодом над моєю головою, над стелею, чути біганину та шкряботіння. Пан Ґрубер ніколи не вмів бути тихим, але саме він першим скаржиться на мої платівки, Шуберт то ще нічого, каже він, але ці ваші старі опери та екзотична, гм, музика не всім до смаку, ви ж бачите, що я хочу сказати. Я розумію, що музика вам заважає, пане Ґрубере, мені справді дуже прикро. Але я би хотів зі свого боку вам повідомити, що практикую всі можливі експерименти, які тільки можна собі уявити, над слухом вашого пса за вашої ж відсутності: я відкрив, що лише музика Брукнера (навіть на майже невловимій гучності) заспокоює шкряботіння по паркету та пронизливий гавкіт, на який скаржиться весь будинок, що наштовхує мене на думку розвинути ці досліди в науковій статті про ветеринарну музикотерапію, яка принесе мені, поза всяким сумнівом, схвалення колег, «Ефекти мідних духових музичних інструментів на собачий настрій: розвиток і перспективи».

Ґруберу ще пощастило, що сам я втомився, бо я би поставив йому барабани томбак на повну гучність, екзотичну музику для нього та його собаки. Втома після довгого дня спогадів, аби уникнути — не будемо відвертатися від правди — перспективи хвороби, цього ранку, вже повернувшись із лікарні, я відчинив поштову скриньку та подумав, що товстий шершавий конверт містить надіслану лабораторією копію отих знаменитих результатів аналізів: поки поштовий штамп не спростував мої припущення, я вагався, чи відкривати конверт. Я думав, що Сара десь між Дарджилінгом і Калькуттою, але ось вона виникла в джунглях зеленої півночі острова Борнео, пузатого острова, який раніше належав Великій Британії. Лякає монструозний сюжет статті та сухий стиль, який так відрізняється від її звичного ліризму: от уже декілька тижнів ми не обмінювалися жодним листом, аж ось у мить, коли я переживаю найскладніший життєвий момент, вона знову з’явилася, ще й так особливо — я весь день перечитував її тексти, ніби був разом із нею, і це рятувало від думання, винесло мене поза межі себе самого, і, попри те, що я пообіцяв собі почати вичитувати дипломну роботу студентки, уже час спати, думаю, дочекаюся завтрашнього дня, щоби поринути в думки цієї учениці, «Схід у віденських операх Ґлюка», тому що від утоми мої очі злипаються, тож мені треба покинути читання та піти до ліжка.

Востаннє, коли я бачив Сару, вона на три дні приїхала до Відня, вже не знаю, з яких академічних причин. (Я, звичайно ж, запропонував їй пожити в мене, але вона відмовилася і сказала, що організатори забронювали для неї кімнату в прекрасному та дуже віденському готелі, який вона не збиралася проміняти на мою облізлу канапу, і це мене, варто визнати, дуже образило.) Вона мала дуже добрий вигляд та призначила зустріч у кав’ярні Першого району, в одному з розкішних закладів, який набував декадентського вигляду через наплив туристів, справжніх господарів цього місця, і це їй дуже подобалося. Вона, попри мжичку, дуже швидко почала наполягати на прогулянці, що дуже мене обурило, бо я не мав жодного бажання грати роль людини у відпустці того вогкого холодного осіннього вечора, але її переповнювала енергія, тож вона мене швидко переконала. Вона хотіла сісти на трамвай маршруту «D» і доїхати аж до кінцевої, до Нусдорфа, а потім прогулятися до Бетховенґанґ; я відповів, що гуляти нам доведеться в грязюці, і тому краще не залишати квартал, де ми є — і ми прогулялися вулицею Ґрабен, дійшли аж до собору, я розповів два чи три анекдоти про сороміцькі пісні Моцарта, які її розсмішили.

— Знаєш, Франце, — сказала вона мені, коли ми минали ряд кінних екіпажів уздовж площі Святого Стефана, — є щось дуже цікаве в словах тих, хто вважає Відень Східною брамою, — і тут уже я розсміявся. — Ні, ти не смійся, я думаю щось написати про репрезентації Відня як Porta Orientis.

У коней ніздрі курили від холоду, коні спокійно какали в шкіряні мішечки, прикріплені під хвостами, щоби не бруднити шляхетну віденську бруківку.

— Я довго марно про це думав і нічого такого не знайшов, — відповів я, — Формула Гофмансталя про «Відень як Східну браму» видається мені доволі ідеологічною, пов’язаною з бажаннями Гофмансталя щодо місця імперії в Європі. Фразу датовано 1917 роком… Звичайно, тут є ćevapčići[6] і паприка, але, окрім цього, це радше місто Шуберта, Шенберга, і в цьому немає нічого особливо східного, як на мене. Навіть у репрезентаціях і у віденській образності, окрім півмісяця, мені складно помітити щось таке, що би нагадувало чи навіть було Сходом.

Це кліше. Я з натиском озвучив власну зневагу до цієї ідеї, яку так часто повторювали, що в ній уже немає жодного смислу:

— Від того, що тут двічі біля стін міста були війська Османської імперії, не обов’язково ставати «Східною брамою».

— Річ не в цьому, ідеться навіть не про реальність цієї ідеї, мене цікавить, чому і як так багато мандрівників сприйняли Відень і Будапешт як перші «східні» міста, і що це може нам пояснити про сенс, який вони вкладали в це слово. А якщо Відень є брамою, що веде на Схід, у якій Схід розкривається?

Її безкінечні, безперервні пошуки сенсу Сходу — визнаю, що сумніваюсь у власній впевненості, в свою чергу, я задумався про це тепер, вимкнувши світло; можливо, в космополітизмі імперського Відня було щось від Стамбула, щось від Oster Reich, Східної імперії, але це видавалося мені таким далеким, дуже далеким від сьогодення. Відень — уже давно не столиця Балкан, та й Османської імперії вже не існує. Імперія Габсбургів була імперією Середини, і в спокої дихання, що передує сну, слухаючи машини, що ковзали вологим шосе, з іще свіжою подушкою під щокою, із тінню звучання барабанів зарб у вухах, треба визнати, що Сара точно знає Відень краще за мене, глибше, не будемо зупинятися на Шуберті чи Малері, так само часто іноземці краще знають місто, ніж його мешканці, загублені в рутині — якось вона мене повела — а було це дуже давно, ще до від’їду у Тегеран, вже після мого переїзду сюди — якось вона мене повела до Йозефінума, старого військового госпіталю, де розташовано один із найбільш огидних музеїв: виставка анатомічних моделей кінця XVIII століття, створених для навчання армійських хірургів, яке не мало залежати ні від трупів, ні від запаху — це воскові фігури, замовлені у Флоренції в одній із найбільших скульптурних майстерень; поміж представлених у вітринах із дорогоцінного дерева моделей була молода білява жінка з тонкими рисами обличчя, що лежала на рожевій, побляклій від часу подушці, її обличчя було повернуте на бік, шия трохи зігнута, волосся розпатлане, золота діадема на чолі, губи ледь розтулені, два разки перлів навколо шиї, напівзігнуте коліно, очі розплющені, ця поза радше була невиразною, але, якщо довго в неї вдивлятися, виражала забуття чи бодай пасивність: трохи пухка та повністю гола, волосся на лобку було темнішим, ніж її коси, — вся вона була дуже красивою. Як книжку, її було розкрито від грудей до вагіни, було видно серце, легені, печінку, кишківник, матку, вени, так, ніби її дбайливо патрав навдивовижу вмілий сексуальний маніяк, який надрізав її грудну клітину та живіт і виставив їх на огляд, ніби нутрощі скриньки з приладдям для шиття, ніби механізм дорогого годинника, ніби автомат. Її довге, розкидане на подушці волосся, її спокійний погляд, її наполовину зігнуті руки навіть свідчили, що вона могла отримати від цього задоволення, і назагал вона, в скляній клітці з рамою з червоного дерева, викликала водночас бажання та жах, збудження та огиду: я уявляв, як два століття тому молоді студенти медицини розкривали це воскове тіло, навіщо про це думати перед сном, краще було би уявити поцілунок матері в чоло, ніжність, яку чекаєш вночі, і яка не приходить ніколи, аніж анатомічні манекени, відкриті від ключиць і до низу живота — про що думали медики-початківці перед оцим голим симулякром, чи вдавалося їм сконцентруватися на системі травлення чи дихання, а не на тому, що це перша жінка, яку вони бачать у такому вигляді, без одягу, з висоти амфітеатру та юного віку, і що це елегантна білявка, фальшивий труп, якому скульптор вигадливо надав ознак життя, застосувавши весь свій талант у відтворенні згину коліна, у кольорі стегон, у виразності кистей, у реалізмі статевих органів, у жовтій жилці на селезінці, насиченому червоному альвеолярному кольорі легень. Сара впала в екстаз перед цією перверзією, розглядала це волосся, неймовірно, казала вона, її так розмістили, щоб натякнути на безтурботність, любов, і я уявляю повний військових карабінів амфітеатр, де звучать захоплені «ох», поки грубий вусатий професор розкриває модель, аби перерахувати один за одним органи, пристукуючи указкою в руках, переходячи до родзинки програми: маленького ембріона в рожевуватій матці за кілька сантиметрів від лобка з білявим тонким ріденьким волоссям, і це уявляється як відблиск страшної забороненої ніжності. Сара привернула мою увагу, дивися, з глузду з’їхати, вона ж вагітна, а я запитав себе, чи ця воскова вагітність була капризом митця, а чи вимогою замовників, показати вічне жіноче без купюр, у всіх можливостях; цей зародок, щойно його побачиш під світлим руном, посилював невловимий сексуальний тиск, а також загальне почуття провини, що переслідувало розкриття краси смерті, іскорку бажання до досконало розчленованого тіла — неможливо не уявляти мить зачаття цього ембріона, втрачений у воску час, неможливо не запитувати, який чоловік, із плоті чи штучний, проник до цих досконалих нутрощів, аби запліднити, тому доводиться одразу відводити погляд: Сара усміхнулася цій моїй цнотливості, вона завжди вважала мене цнотливим, без сумніву, через те, що не могла зрозуміти, що мене змусило відвести погляд не видовище саме по собі, а те, що малювала моя уява, насправді ще більш тривожна — я чи хтось на мене схожий саме входив у цей живий труп.

Решта експозиції мало відрізнялася: знята шкіра спокійно лежала на зігнутому коліні, ніби нічого такого й не сталося, але жоден квадратний сантиметр шкіри, жоднісінький, не прикривав складну кольорову систему кровообігу; ступні, долоні, різні органи в скляних банках, фрагменти кісток, суглоби, нерви, всі ті великі та малі таємниці, які містяться в наших тілах, і треба ж було мені про це подумати саме цього вечора, саме цієї ночі, після ранку читання жахливої Сариної статті, після того, як дізнався діагноз, в очікуванні на ці кляті результати аналізів, змінімо тему, відвернімося, чоловік, який намагається заснути, повертається на інший бік, і це новий початок, нова спроба, дихаймо глибоко.

Під моїм вікном хитається трамвай, ще один спустився з Порцелланґассе. Трамваї, що піднімаються, ходять тихіше, а може, їх просто менше; хто знає, можливо, муніципалітет бажає возити споживачів до центру, не завдаючи собі клопоту відвозити їх додому. Є щось музичне в цьому похитуванні, щось від «Залізниці» Алькана, але повільніше, Шарль Валентен Алькан, забутий метр фортепіано, друг Шопена, Ліста, Генріха Гейне, Віктора Гюго, кажуть, що Алькан помер під вагою власної бібліотеки, яка його роздушила, коли він потягнувся по Талмуд, стоячи на табуретці — я нещодавно прочитав, що це брехня, просто ще одна легенда про легендарного композитора, такого блискучого, що про нього забули на ціле століття, здається, його розчавило чи то вішаком для пальто, чи то важкою етажеркою для капелюхів, і Талмуд тут ні до чого a priori. В кожному разі, його «Залізниця» для фортепіано абсолютно віртуозна, в ній чути пару, рипіння перших поїздів; галоп локомотива чути в правій руці, його важелі — в лівій, і це дає доволі дивне відчуття множення руху, точно вам кажу, і його дуже складно зіграти, як на мене — кіч, відрізала Сара, вся ця історія з поїздом дуже кічова, і вона не дуже й помилялася, справді, програмні «імітативні» композиції мають у собі дещо застаріле, але в цьому була, можливо, ідея для статті «Шум поїздів: залізниця у французькій музиці», де до «Залізниці» Алькана можна було би додати «Pacific 231» Артура Онеґера, «Есей про локомотиви» орієнталіста Флорана Шмітта і навіть «Спів залізниці» Берліоза: я сам міг би скласти невелику п’єсу «Порцеляновий трамвай» для дзвіночків, зарбів і гімалайських чаш. Дуже ймовірно, що Сара все це вважатиме останнім кічем, якщо вважає натяк на рух колеса, біг коня, дрейф барки так само кічовими, але точно ні, пам’ятаю, що їй подобалися, як і мені, Lieder[7] Шуберта, принаймні ми часто про них говорили. Мадригали — це справді велика тема. Я не можу викинути з голови образ Сари, яка лежить у свіжості подушки, бавовни, ніжності пера, і навіщо вона мене повела в той неймовірний музей воскових фігур, неможливо згадати — над чим вона тоді працювала, коли я саме тут облаштувався, поки відчував себе Бруно Вальтером[8], якого покликали допомогти Ґуставу Малеру у Віденській опері, але сто років по тому: з перемогою повернувся з поїздки на Схід, з Дамаска мене викликали, щоб я допоміг університетському метру, вдалося майже одразу знайти квартиру за два кроки від пречудового кампусу, де мав працювати, квартира, звичайно, маленька, але приємна, попри шарудіння тварини Herr Ґрубера, з диваном-ліжком, який, що б там не казала Сара, був цілком достойним, ось і доказ: коли вона приїхала вперше, саме тоді, коли ми ходили в дивний музей розрізаних красунь, вона спала на цьому дивані щонайменше тиждень і не скаржилася. Тішилася побачити Відень, тішилася, що я показую їй Відень, так вона казала, попри те, що саме вона водила мене в найнесподіваніші куточки міста. Звісно, я повів її подивитися на дім Шуберта та численні помешкання Бетховена; звичайно, я дорого заплатив (але в цьому не зізнався і збрехав про ціну) за квитки до Опери — «Сімон Бокканеґра» Верді в постановці Петера Штайна був наповнений шпагами й пристрастю, Сара вийшла зачарована, спантеличена, подивована місцем, оркестром, виконавцями, спектаклем, проте Бог відає, що опера теж буває кічем, але вона віддала належне Верді та музиці, хоча й не без зауваження про потішний збіг, яке вона кинула мені, як це робила зазвичай: «Ти помітив, що персонаж, яким весь час маніпулюють, зветься Адорно? Той, хто вважає, що має рацію, повстає, помиляється, але, зрештою, його проголошують дожем. Це божевілля». Вона не вміла присипляти свій розум, навіть у опері. А що ми робили згодом? Точно взяли таксі та поїхали на вечерю в «Heuriger» насолоджуватися винятково теплим весняним повітрям, коли віденські пагорби пахнуть смаженим м’ясом, травою та метеликами, ось що піде мені на користь, трохи червневого сонця замість безкінечної осені та постійного дощу, що б’є у вікно — я забув закрити штори, от ідіот, так квапився лягти та вимкнути світло, а тепер треба знову вставати, ні, не тепер, не тепер, коли я в ресторані «Heuriger» сиджу в альтанці разом із Сарою та п’ю біле вино, згадую Стамбул, можливо, Сирію, пустелю, хто знає, може, ми говорили про Відень і про музику, про тибетський буддизм, про все ближчу поїздку в Іран. Ночі Ґрінцінга — після ночей Пальміри, «Gruner Veltliner» — після ліванського вина, свіжість весняного вечора після безсонних задушливих ночей у Дамаску. Ледь тиснула наша скутість. Чи вона вже розмірковувала про Відень як Східну браму, вона шокувала мене, просто спопеливши «Дунай» Клаудіо Маґріса, одну з моїх улюблених книжок: у Маґріса габсбурзька ностальгія, казала вона, його «Дунай» жахливо несправедливий до Балкан; чим далі за течією він спускається, тим менше дає інформації. Перша тисяча кілометрів течії займає дві третини тексту; він присвятив лише сотню сторінок тисячі восьмистам наступних кілометрів: щойно він покидає Будапешт, йому не стає що сказати, тож складається враження (що суперечить оголошеному в передмові), що вся південно-східна Європа набагато менше цікава, що тут не відбувалося та не будувалося нічого важливого. Це жахливо «австроцентрична» візія культурної географії, майже повне заперечення ідентичності Балкан, Болгарії, Молдови, Румунії та особливо їхнього османського спадку.

Поруч із нами цілий стіл японців поглинав віденські шніцелі неймовірної величини, краї яких звисали з кожного боку неспівмірних тарілок, ніби величезні вуха плюшевих ведмедів.

Вона запалювалася, коли говорила, її очі затуманилися, кутик рота ледь тремтів; я не зміг втриматись і розсміявся:

— Перепрошую, я не бачу, в чому питання; ця книжка Маґріса мені видається розумною, поетичною та іноді навіть смішною, це прогулянка, ерудована суб’єктивна прогулянка, і що тут поганого, Маґріс — фахівець із Австрії, він написав дисертацію про візію імперії в австрійській літературі XIX століття, чого ти хочеш, тобі не вдасться позбавити мене думки, що «Дунай» — це велика книжка, світовий успіх і навіть більше.

— Маґріс, як і ти, ностальгує. Це меланхолійний уродженець Трієста, який сумує за імперією.

Вона, звичайно ж, перебільшувала, тут допомогло й вино, вона вже була на коні, говорила все голосніше, аж наші японські сусіди іноді на нас озиралися; я все більше ніяковів — крім того, навіть якщо ідея австроцентризму наприкінці XX століття й видавалася дуже комічною, вона мене образила, звинувативши в ностальгії.

— Дунай є річкою, що поєднує католицизм, православ’я та іслам, — додала вона. — Саме це важить: це більше за риску тире, це… Це… транспортний засіб. Можливість переходу.

Я подивився на неї, вона вже мала заспокоєний вигляд. Її долоня лежала на столі, повернута до мене. Навколо нас у зеленому саду ресторану, між лозами винограду та стовбурами чорних сосен, офіціантки у вишитих фартушках бігали з важкими тацями, на яких стояли карафки, що подзенькували в такт крокам дівчат по гравію, біле вино в них було щойно налите з бочки, і тому грало та пінилося. Мені хотілося згадувати Сирію; але ось я розмірковую про «Дунай» Маґріса. Сара.

— Ти забула про юдаїзм, — сказав я.

Вона дещо здивовано мені усміхнулася; її погляд на мить прояснів:

— Так, і юдаїзм також.

Вже не знаю, чи до того, чи після того вона повела мене до Віденського єврейського музею, що на Доротеерґассе, і була обурена та абсолютно шокована «бідністю» цього музею — вона навіть написала дуже іронічний і навіть веселий «Коментар-додаток до офіційного путівника Віденським єврейським музеєм». Треба якось днями туди зайти, побачити, чи щось із тих пір змінилося; в той час візит було організовано за поверхами, де йшла спершу тимчасова виставка, а за нею — постійна експозиція. Голографічна презентація видатних євреїв-мешканців міста видалося їй несусвітньою вульгарністю, голограми на позначення зниклої спільноти, привидів, оце так жахливе очевидне рішення, і це якщо не згадувати про потворність зображень. Але її обурення лиш починалося. На останньому поверсі вона просто вибухнула сміхом, який поволі змінився сумним гнівом; десятки вітрин були переповнені різноманітними об’єктами, сотнями чаш, свічників, тфілінів[9], накидок, тисячами об’єктів вивчення юдаїки, наваленими без жодного порядку, із переліком і страшним супровідним текстом: «всі ці речі було знайдено між 1938 і 1945 роками, їхні власники невідомі», це щось тотожне до трофеїв, знайдених у смітті Третього Рейху та скинутих під дахом Віденського єврейського музею, ніби на неприбраному горищі дідуся, ніби це склад, купа лахміття й дрантя для безсоромного антиквара. І не треба сумніватися, казала Сара, що це не зробили з найкращими намірами на світі, поки пил все це не запорошив, поки сенс цього накопичення не загубився повністю, поки не поступився «капернауму», це слово походить від назви міста в Галілеї, не забудь, так вона говорила. Вона то сміялася, то гнівалася: але який образ єврейської спільноти, який образ, чесне слово, уяви шкільну екскурсію, що відвідує цей музей, вони ж вирішать, що всі ті зниклі євреї колекціонували підсвічники, і вона, звісно ж, мала рацію, це засмучувало і змушувало почуватися трохи винним.

Запитанням, що переслідувало Сару після нашого візиту до Єврейського музею, було запитання інакшості, яким чином та експозиція уникала теми інакшості та зосереджувалася на «видатних особистостях», що всі вели до «однакового» і до накопичення позбавлених сенсу об’єктів, котрі «роззброювали», як вона казала, релігійні, культурні, соціальні і навіть лінгвістичні відмінності у презентації матеріальної культури блискучої зниклої цивілізації. Це схоже на нагромадження скарабеїв-фетишів у дерев’яних вітринах Каїрського музею, на сотні наконечників стріл і кістяних скребків в музеї доісторичних пам’яток, так вона казала. Об’єкт заповнює порожнечу.

Ну ось, тихо собі сидів у ресторані «Heuriger», насолоджувався прекрасним весняним вечором, а тепер у мене в голові Ґустав Малер і його «Kindertotenlieder», пісні мертвих дітей, складені тим, хто тримав власну померлу доньку в руках у Маєрлінгу, що в Каринтії, через три роки після написання цих пісень, жахливе значення яких стане зрозуміле лише після смерті самого композитора 1911 року: іноді сенс твору дуже посилює історія, на порядок помножена страхом. Не випадково, дуже по-буддійськи зауважила Сара, могила Малера лежить на цвинтарі Ґрінцінга, зовсім поруч із «Heuriger», де ми оце проводимо такий чудовий вечір, попри дунайську «сварку», попри те, що поезії для «Kindertotenlieder» написав Фрідріх Рюккерт, перший великий поет-орієнталіст, як і Гете, Схід, знову Схід.

Не випадково, але я досі не закрив штори, і мені заважає ліхтар на розі Порцелланґассе. Успіхів; дуже неприємно вставати після того, як щойно ліг, чи то аби виконати природну потребу, про яку раптом нагадує тіло, чи то через те, що забув поставити будильник біля ліжка, це просто паскудство, якщо говорити вульгарно, відсувати від себе подушку, кінчиками пальців ніг шукати десь поруч капці, вирішити обійтися і без капців для такого короткого шляху, дострибати до штори, наважитись іще накоротко заскочити в туалет, попісяти сидячи, тримаючи ноги в повітрі, уникаючи тривалого контакту з крижаними кахлями, якомога швидше здолати зворотний шлях, аби нарешті повернутися до снів, які не припинялися, весь час та сама мелодія в голові, яку з полегшенням кладу на подушку — коли я був підлітком, це був єдиний пасаж із Малера, який можна було терпіти, навіть більше, то була одна з рідкісних п’єс, що могла зворушити мене до сліз, плач гобоїв, страшний спів, я ховав цю пристрасть як дещо ганебну ваду, і нині дуже сумно бачити, як Малера втрачено, його поглинули кіно та реклама, його красиве худе лице так багато використовують, аби бозна-що продати, треба робити зусилля, щоби не зненавидіти цю музику, нагромаджену в оркестрових програмах, на полицях музичних крамниць і на радіо, а минулого року, на столітні роковини по його смерті, треба було просто затикати собі вуха, так сильно з Відня сочився Малер, сочився з найнесподіваніших шпарин, туристи носили футболки з портретом Ґустава, купували постери та магніти на холодильник, і аж до Клагенфурта стояла черга охочих відвідати його шале на березі озера Вертерзее — я там ніколи не був, таку екскурсію можна було би запропонувати Сарі, проїхатися загадковою Каринтією: не випадково в центрі Європи між нами Австрія, ми тут зустрілися, я сюди повернувся, вона не припиняє сюди до мене приїздити. Карма, Доля, залежно від того, як хочемо назвати сили, в які вона вірить: вперше ми зустрілись у Штирії з нагоди конференції, одного з урочистих богослужінь в ім’я орієнталізму, що їх регулярно організовували наші провідники, куди, як і належить, допускали декількох «молодих учених» — для неї та для мене то було хрещення вогнем. Я доїхав поїздом до Тюбінгена через Штутгарт, Нюрнберг і Відень, скориставшись чудовою подорожжю, щоб внести останні правки у тези виступу («Модальність та інтервали в музичній теорії Аль-Фарабі», дуже претензійна, до речі, назва, зважаючи на те, як мало впевненості містив цей стислий виклад моєї доповіді), а також для читання «Тісного світу» Девіда Лоджа, який був, як мені здавалося, найкращим із можливих вступів до університетського світу (я вже давно його не перечитував, о, цим можна буде якось прикрасити довгий зимовий вечір). Capa презентувала більш оригінальне та завершене дослідження, ніж я, «Чудесне в «Золотих степах» Масуді», витяг із її магістерської роботи. Як єдиний «музикант» я опинився в одній секції з філософами; вона ж якимось дивним чином опинилася на круглому столі «Арабська література та окультні науки». Конференція відбувалась у Гайнфельді, в помешканні Йозефа фон Гаммера-Пургшталя, першого великого австрійського орієнталіста, перекладача «Тисячі й однієї ночі» та збірки Гафіза «Диван», історика Османської імперії, друга Сильвестра де Сасі та решти тогочасної невеликої банди орієнталістів, єдиного спадкоємця літньої штирійської аристократки, яка 1835 року передала йому титул і замок, найбільший в околицях замок на воді. Фон Гаммер у Відні навчав Фрідріха Рюккерта перської мови, вони разом переклали фрагменти з «Великого дивану» Румі, ось і зв’язок поміж забутим замком у Штирії та «Kindertotenlieder», що поєднує Малера з поезією Гафіза та орієнталістами XIX століття.

Згідно з програмою конференції, Ґрацький університет, який усе організував у цьому знаменитому палаці, добре попрацював; ми жили зовсім близько, в містечках Фельдбах і Ґлайсдорф; спеціально орендований автобус щоранку возив нас у Гайнфельд і відвозив назад щовечора після вечері, яку подавали в трапезній; три зали були підготовлені для дебатів, однією з них виявилася розкішна бібліотека самого Гаммера, на полицях якої досі стояли книжки з його книгозбірні, а родзинкою була запропонована туристичним бюро Штирії постійна дегустація-продаж локальних продуктів на місці: все це видавалося особливо «сприятливим», як би сказала Сара тепер.

Місце було цілковито дивовижним.

Широкі рови, затиснуті між сучасною фермою, лісом і болотом, оточували триповерховий будинок із гострими дахами, покритими темною черепицею, всередині якого був квадратний дворик метрів із п’ятдесят завдовжки — пропорції були такі дивні, що зовні, попри великі кутові вежі, замок видавався надто низьким для свого розміру, ніби роздавленим у низині долонею якогось гіганта. Від похмурих стін замку великими пластинами відвалювався тиньк, відкриваючи цеглу, і тільки широкі ворота — довгий темний тунель із низьким загостреним склепінням — зберегли барокову розкіш, а також, на превеликий подив запрошених орієнталістів, напис арабською мовою, округло виведений у камені, який мав благословляти оселю, захищати житло та його мешканців: без сумніву, це був єдиний у Європі замок Schloss[10], що містив на фасаді ім’я всемогутнього Аллаха. Виходячи з автобуса, я запитав себе, що це, задерши голови, роздивляється стадо університетських учених, аж поки й собі приголомшено не завмер перед маленьким трикутником арабесок на католицьких землях, за декілька кілометрів від угорського та словенського кордонів: чи Гаммер привіз цей напис із однієї зі своїх численних мандрівок, а чи просто попросив місцевого муляра його скопіювати? Привітальний напис арабською був лише першою з несподіванок, наступна була рівноцінною: щойно минаєш тунель центрального входу, опиняєшся ніби в іспанському монастирі, чи то пак в італійському дворику; навколо величезного внутрішнього двору, а також на двох верхніх поверхах розгорталася безкінечна вервиця аркад, арок кольору тера-сієна[11], яку уривала лише біла барокова капличка із банею, форма якої контрастувала з південним духом усього ансамблю. Всі переходи замком здійснювалися через великий балкон, на який по-монастирськи правильно вели двері всіх численних кімнат, і це було дуже дивно, як на затишний куточок Австрії, де зими вважалися не найм’якшими в Європі, це пояснювалося тим, як я згодом дізнався, що архітектор-італієць відвідував ці краї лише влітку. Долина річки Раба тоді набувала, якщо залишатися в межах величезного внутрішнього двору cortile, ознак Тоскани. Був початок жовтня, наступного дня після нашого прибуття до герцогства Штирія, на вогник до Йозефа фон Гаммера-Пургшталя, стояла не дуже добра погода; я трохи отупів після поїздки поїздом, тож заснув, як бабак, у чистенькому готелі в серці містечка, що здалося мені (можливо, через утому дорогою та густий туман на дорозі з Ґраца, що вилася між пагорбами) більш віддаленим від місця конференції, ніж обіцяли організатори, я тоді заснув, як бабак, саме час про це подумати, може, я також мав би нарешті знайти спосіб отупіти, якусь довгу поїздку поїздом, біг у горах, а чи й пройтися каламутними барами та спробувати заволодіти кулькою опіуму, але в Альзерґрунді мало шансів натрапити на банду іранських «теріякі», які торгують опіумом: на жаль, нині Афганістан став жертвою ринку, тож звідти експортують насамперед героїн, ще страшнішу субстанцію, ніж ті пігулки, які мені виписав доктор Краус, але в мене добрі сподівання, добрі сподівання на сон, а якщо ні, то вже дуже скоро зійде сонце. В голові весь час ця нещаслива мелодія. Сімнадцять років тому (спробуємо рухом подушки якось прогнати Рюккерта, Малера та всіх цих мертвих дітей) Сара мала набагато менш радикальну позицію або, може, таку ж радикальну, але більш сором’язливу; намагаюся згадати, як вона виходила з автобуса біля замка Гайнфельда, її довге руде кучеряве волосся; круглі щічки та веснянки надавали їй дитинного вигляду, що контрастував із її глибоким і майже жорстким поглядом; в її обличчі вже було щось невловимо східне, в кольорі шкіри та у формі очей, з часом вік це підкреслив, здається, в мене десь мали бути фотографії, звісно, не з Гайнфельда, але багато негативів я забув у Сирії та Ірані, сторінки альбому, я почуваюся дуже спокійним, занімілим, заколисаним спогадами про ту австрійську конференцію, замок Гаммера-Пургшталя та Сару на його ґанку, ось вона розглядає напис арабською, має засліплений вигляд, хитає головою, ніби недовірливий начальник, такого ж начальника я вже часто бачив у балансуванні між зачаруванням, розгубленістю та надмірною стриманістю, саме так вона мене зустріла, коли я вперше підійшов привітатися після її виступу, привабила мене якістю тексту та, звичайно, своєю неабиякою вродою, темно-руде пасмо закривало її обличчя, поки вона, розгублена в перші хвилини свого виступу, читала доповідь про монстрів і чудеса «Золотих степів»: гулі, джини, hinn, nisnas, hawatif, дивні та небезпечні створіння, практики магії та пророцтва, напівлюди та фантастичні тварини. Я підходжу до неї, пройшовши крізь натовп науковців, які скупчилися навколо буфету під час перерви на каву, виходжу на балкон із арками з видом на такий італійський дворик штирійського замку. Вона сама, стоїть, спершись на балюстраду, тримає порожню чашку в руках; роздивляється білий фасад каплиці, де відбивається осіннє сонце, я перепрошую, чудова доповідь про Масуді, всі ці монстри просто неймовірні, і вона мені ввічливо усміхається, але не відповідає, дивиться, як я борюся з її мовчанням і власною сором’язливістю: одразу розумію, що вона вичікує, чи не порину я в банальності. Я обмежуюся пропозицією принести їй ще чашку кави, вона знову усміхається, а за п’ять хвилин ми ведемо велику розмову про джинів і гулів; і вражає, каже вона мені, те, як Масуді сортує цих створінь на засвідчених, правдивих і цілковито вигаданих народною уявою: джини та гулі, на його думку, більш реальні, він збирає про них свідчення, що приймає за докази, а от nisnas, скажімо, чи грифони, чи фенікс для нього — легенди. Масуді розказує нам багато подробиць із життя гулів: оскільки зовнішній вигляд та інстинкти ізолюють їх від інших, як він пише, вони шукають найбільш дикого усамітнення і заспокоюються лише в пустелі. Тілом вони подібні водночас і на людину, і на найжорстокішу тварину. «Натураліста» Масуді цікавить, як народжуються та розмножуються гулі, якщо йдеться таки про тварин: плотські зв’язки з людьми посеред пустелі розглядають як одну з можливостей. Але теза, якій він віддає перевагу, належить індійським мудрецям, які вважають, що гулі є втіленням енергії деяких зірок у мить сходу.

Ще один учасник конгресу долучається до нашої розмови, він дуже зацікавлений можливостями парування між гулями та людьми; це радше симпатичний француз на ім’я Марк Фож’є, який із добрим почуттям гумору представляє себе як «фахівця з арабського парування» — і Сара починає доволі страхітливі пояснення щодо шарму цих монстрів: у Ємені, як вона розказує, якщо чоловіка уві сні зґвалтує гуль, про що свідчить жар і пустули на тілі, для лікування використовували наркотик теріак із опіуму та рослин, які зійшли на сході сузір’я Великий Пес, а також талісмани та замовляння; у випадку смерті тіло належало спалити наступної ночі, аби зашкодити народженню гуля. Якщо хворий виживав, що бувало рідко, на його грудях татуювали магічний малюнок — натомість, жоден автор не описує народження монстра… Одягнуті в дрантя та старі покривала гулі співали, щоби збити мандрівників зі шляху; це такі собі пустельні сирени: обличчям і запахом вони нагадують труп, що розкладається, проте вони мають силу перетворення, аби спокусити заблукалого чоловіка. Антиісламський арабський поет на прізвисько Таабата Шарран, «той, що несе в руках нещастя», говорить про свої любовні стосунки з гулем жіночої статі: «На сході сонця, пише він, вона з’явилась, аби стати моєю подругою; я попросив її про ласку, вона стала на коліна. Якби мене запитали про мою любов, то я би відповів, що вона ховається в складках дюн».

Французові, здається, це видавалося по-смішному огидним; пристрасть між поетом і монстром була, як на мене, радше зворушливою. Сара не замовкала; вона продовжувала говорити на балконі, поки решта науковців повернулися до засідання секцій і роботи. Скоро ми втрьох залишилися надворі самі, вечоріло; світло стало більш жовтогарячим від останніх променів сонця чи перших електричних ліхтарів у дворі. Волосся Сари блищало.

— Ви знали, що замок Гайнфельда також криє в собі монстрів і дива? Це помешкання сходознавця Гаммера, але також місце, що надихнуло Шерідана Ле Фаню на роман «Кармілла», першу історію про вампірів, від якої здригнулося порядне британське товариство, і сталося це на десятиліття раніше за «Дракулу». Першим в історії літератури вампіром була жінка. Ви бачили виставку на першому поверсі? Просто неймовірно. Сара мала виняткову енергію; вона запалювала мене; я пішов за нею коридорами величезної будівлі. Француз пішов продовжувати свою наукову роботу, а ми ж прогулювали, Сара і я, шукаючи в темряві тіней і забутих каплиць спогади про вампірів загадкової Штирії — виставка насправді містилась радше в підвалі, ніж на першому поверсі, її розташували під склепіннями погреба, який спеціально для того обладнали; ми єдині відвідувачі; в першій залі численні дерев’яні розп’яття вперемішку зі старовинними алебардами та зображеннями вогнищ — жінки в лахмітті горять, «Відьми Фельдбаха», написано в коментарі; сценограф не позбавив нас і звуку, далекі крики тонуть у потріскуванні вогню. Я збентежений красою цих істот, які ведуть справи з Дияволом і яких середньовічні митці зображують напівоголеними, плоть виринає з вогнища, це прокляті ундини. Сара роздивляється та коментує, її ерудиція непересічна, як вона може так добре знати всі ці оповідки, всі ці історії Штирії, якщо вона щойно приїхала в Гайнфельд, це майже турбує. Я починаю переживати, трохи задихаюсь у цьому вологому погребі. Наступна зала присвячена приворотним зіллям і магічним напоям; гранітний умивальник із вирізаними рунами наповнений чорною малоапетитною рідиною, при наближенні до неї чути мелодію на фортепіано, і я ніби впізнаю тему з Георгія Гурджієва, одну з його езотеричних композицій; на стіні з правого боку зображено Трістана та Ізольду, що пливуть на кораблі та грають у шахи; Трістан п’є з великої чаші, яку тримає в правій руці, паж у тюрбані наливає ще приворотного зілля Ізольді, яка дивиться на шахівницю та тримає одну з фігур між великим і вказівним пальцем — позаду на них дивиться служниця Бранжієна, хвилюється безкінечне море. Раптом мені здалося, що ми в темному лісі біля оцього гранітного фонтана, як у «Пеліасі та Мелізанді»; Сара розважається, кидаючи каблучку в чорну рідину, що посилює гучність розлогої та містичної мелодії Гурджієва; я дивлюся на неї, вона сидить на краю кам’яного умивальника; її довгі кучері пестять руни, долоня занурена в темну воду.

Третя зала, без сумніву, розташована в колишній капличці, була присвячена історії «Кармілли» та вампірів. Сара розповідає, як ірландський письменник Шерідан Ле Фаню провів цілу зиму в Гайнфельді — за декілька років до того, як тут оселився сходознавець Гаммер; вона говорить, що «Карміллу» написано за мотивами правдивої історії: граф Пургшталь взяв до себе жити родичку, сироту на ім’я Кармілла, яку негайно пов’язала глибока дружба з його донькою Лаурою, ніби дівчата були завжди знайомі — дуже швидко вони стали близькими; ділилися одна з одною таємницями та бажаннями. Лаурі починають снитися фантастичні тварини, що приходять до неї вночі, цілують і пестять; іноді вві сні вони перетворюються на Карміллу, зрештою Лаура починає замислюватися, чи Кармілла, часом, не переодягнений на дівчину юнак, що пояснило би її схвилювання. Лаура знемагає, і жоден лікар не в змозі її вилікувати, аж поки граф не згадує про подібний випадок, що стався за декілька миль звідти: багато років тому молода жінка померла, і вгорі на шиї в неї були дві круглі дірочки, вона стала жертвою вампірки на ім’я Мілларка Карштейн. Кармілла є анаграмою та реінкарнацією Мілларки; саме вона ссе життєві соки Лаури — граф має її убити та поховати після жахливого ритуалу.

В глибині крипти, де великі панно кольору крові змальовують стосунки Гайнфельда з вампірами, стоїть ліжко з балдахіном, воно гарно застелене, білі простирадла, дерев’яні панелі затягнуті блискучим шовком, ліжко підсвічене м’яким світлом знизу; на ньому лежить тіло молодої жінки в серпанку сукні, воскова фігура ніби спить, ніби померла; на її грудях зліва — два червоні сліди, крізь шовк і мереживо груди видно повністю — Сара зачаровано підходить; нахиляється над дівчиною, ніжно пестить її волосся та груди. Мені незручно, запитую себе, що значить ця несподівана пристрасть, аж тут і собі відчуваю запаморочливе бажання: роздивляюся стегна Сари в чорних колготках, що труться об легку тканину білої нічної сорочки, руки пестять живіт статуї, мені за неї соромно, дуже соромно, я одразу ж потонув, глибоко дихаю, піднімаю голову з подушки, навколо темрява, мені ще лишився останній образ, барокове ліжко, страшна та мила водночас крипта, широко розтуляю рот, аби вхопити свіже повітря спальні, надійний доторк до подушки, вага ковдри.

Великий сором, перемішаний зі слідами бажання, ось що залишилося.

Яка пам’ять у снах.

Прокидаєшся, так і не заснувши, намагаючись зловити клоччя задоволення іншого в собі.

Є затишні куточки, які легко освітити, є а інші, темніші. Темна рідина, без сумніву, якось пов’язана зі страшною статтею, яку я отримав нині вранці. Потішно, що в моїх снах об’явився Марк Фож’є, я вже багато років його не бачив. Фахівець із арабського парування, оце би його розсмішило. Звичайно, його не було на тій конференції. Чого він там з’явився, через яку загадкову асоціацію, неможливо збагнути.

Це справді був замок Гайнфельд, але якийсь більший, здається. Я тепер відчуваю дуже сильну фізичну відсутність, біль розлуки, ніби мене щойно позбавили тіла Сари. Приворотні зілля, погреби, померлі дівчата — коли я згадав про них, мені здалося, що то я лежав під балдахіном, що я прагнув заспокійливих Сариних пестощів, на власному смертному одрі. Пам’ять справді дивує, огидний Гурджієв, Боже мій. І що тут робив цей старий східний окультист, я впевнений, що та тиха чарівна мелодія не його, у снах нагромаджуються маски, і ця була неясною.

Хто написав цю п’єсу для фортепіано, ім’я крутиться на язиці, це міг би бути Шуберт, але це не він, можливо, це пасаж із «Романсу без слів» Мендельсона, в кожному разі, це щось таке, що я не часто слухаю, це вже точно. Якщо просто зараз засну, то, можливо, віднайду цю мелодію разом із Сарою та вампірами.

До мого відома, в замку Гаммера не було крипти, ані крипти, ані виставки, а на першому поверсі розташовувалася ресторація в цілковито штирійському дусі, де подавали відбивні, гуляш і кнедлі Serviettenknodel — правда, ми одразу заприязнилися із Сарою, навіть без гуль і надприродних коїтусів, ми завжди разом їли та довго роздивлялися етажерки бібліотеки дивовижного Йозефа фон Гаммера-Пургшталя. Я перекладав для неї німецькі назви, які вона ледь могла розібрати; натомість її рівень володіння арабською, набагато кращий за мій, дозволяв їй пояснювати мені зміст творів, у яких я ані краплі не розумів, і ми подовгу залишалися самі, пліч-о-пліч, поки решта сходознавців прямували до ресторану, налякані тим, що не всім вистачить картоплі — ми познайомилися лише напередодні, і ось ми вже стоїмо поруч, схилившись над старою книжкою; думаю, рядки розбігалися перед очима, груди стискалися, я вперше вдихав запах її кучерів, вперше пізнавав силу її усмішки та голосу: дуже дивно думати, що без особливого нагляду в цій бібліотеці, велике вікно якої (єдине на зовнішньому фасаді, аж моторошному від правильної монотонності) виходило на маленький балкон над південним ровом, ми тримали в руках збірку поезій Фрідріха Рюккерта, його власною рукою підписану для старого вчителя Гаммера-Пургшталя — широкий розмашистий почерк, складний і трохи пожовтілий підпис, цю присвяту написано десь у Франконії 1836 року, а перед нами тремтів на березі аїр, який ще називають Kalmus, бо його вирізали на пера. «Бешлов аз ней чун некаят міконад», «Слухай, як ней розповідає історії», кажуть на початку «Великого дивану» Румі, і просто чудом було відкрити, що двоє перекладачів із перської, Гаммер і Рюккерт, тут були разом, у той самий час очерет дарував нам величну синестезію, одночасно закликаючи і ніжність пісень Шуберта та Шумана, і перську поезію, водні рослини, з яких роблять сопілки там, на Сході, наші два тіла, завмерлі, ледь торкаються, освітлення майже немає — як і завжди було — в цій бібліотеці з величезними дерев’яними етажерками, що прогнулися під вагою років і томів, закриті вітринами з цінними інкрустаціями маркетрі. Для Сари я прочитав декілька поезій в цій збірочці Рюккерта, спробував, як міг, їх перекласти — не думаю, що цей переклад на ходу так уже добре вийшов, але я не хотів випускати цю мить, я тягнув час, визнаю, а вона жодним рухом не поквапила мої вагання, ніби ми читали клятву.

Потішна клятва, можна битися об заклад, що вона більше не пригадує цієї миті чи, радше, ніколи не надавала їй такого ж значення, як я, доказ у тому, що вона без жодного слова надіслала мені цю протиприродну статтю, від якої у мене кошмари, гідні старого опіумного наркомана.

А тепер із широко розплющеними очима зітхаю, в мене невеликий жар, маю спробувати знову заснути (трохи судомить литки, мені дуже жарко, і це посилює холод, то вже кому як) та забути Сару. Баранців уже давно не рахують, «Go to your happy place», — так казали людині в агонії в якомусь телесеріалі, яким було би моє happy place, запитую себе, десь у дитинстві, влітку на березі озера в Зальцкаммергуті, в опереті Франца Легара у Бад-Ішлі, на атракціоні з машинками разом із братом у Пратері, а може, і у бабусі в провінції Турень, яка видавалася нам надзвичайно екзотичною та чужою, хоча не була такою, і де рідна мова, якої ми майже соромились у Австрії, несподівано панувала: в Ішлі все було імперським і танцювало, в Турені все було французьким, там убивали курей і качок, збирали зелену стручкову квасолю, ганяли горобців, їли обваляний в попелі сир із цвіллю, відвідували казкові замки, гралися з кузенами, чиї вислови ми не завжди розуміли, тому що говорили дорослою французькою мовою, французькою нашої матері та кількох франкомовних знайомих, віденською французькою. Пам’ятаю себе королем саду зі скіпетром у руці, капітаном на баржі, що спускалася Луарою попід стінами замку Монсоро з романів Александра Дюма, на велосипеді у виноградниках Шинона — ці дитячі землі завдають сильного болю, можливо, через те, що зникли вони так раптово та віщують моє власне зникнення, хворобу та страх.

Колискова? Спробуємо каталог колискових: Брамс дзвенить, як дешева музична скринька, яку слухали всі діти Європи в ліжку, в глибині блакитного чи рожевого плюшу звучав Брамс, це «Volkswagen» серед колискових, він великий та ефективний, ніщо не присипляє краще за Брамса, це злий бородатий мародер Шумана, але без відваги та шалу — Сара обожнювала один із секстетів Брамса, найперший, звісно ж, наскільки пам’ятаю, це опус 18 із темою, яка, так би мовити, поневолює. Потішно, справжній європейський гімн, який гримить від Афін до Рейк’явіка над нашими милими білявими голівками, це та проклята колискова Брамса, огидно проста, такими ж мають бути найкращі удари шпаги. А до того — Шуман, Шопен, Шуберт, Моцарт і tutti quanti, ось і можлива ідея для статті, аналіз колискової як жанру, ефектів і упереджень — мало колискових для виконання з оркестром, наприклад, бо колискова за визначенням є камерною музикою, для спальні. Наскільки я знаю, не існує колискових для електроніки чи для спеціально налаштованого в певній тональності «препарованого» фортепіано, але це треба перевірити. Чи можу я пригадати сучасну колискову? Гарячий естонець Арво Пярт пише колискові — для хору та струнних ансамблів, якими можна приспати цілий монастир, і я про це вже писав у вбивчій нотатці про його п’єсу для оркестру «Схід — Захід»: легко уявити школярів-новачків у спальні, які співають перед сном, повернувши обличчя до бородатих попів. Проте варто визнати, що в музиці Пярта є те, що може втішити, щось від духовного прагнення західних натовпів, бажання простої музики, яка би дзвеніла дзвонами, Сходу, де нічого не втрачено у стосунках, які єднають людину та небо, Сходу, наближеного до Заходу за допомогою християнського credo, духовний уламок, кора для непевних часів — ось колискова для мене, тож лягай у темряві, тут і тепер, але я боюся, боюся, боюся лікарні та хвороби: намагаюся заплющити очі, але опиняюся сам на сам із власним тілом і серцебиттям, яке видалося мені прискореним, болі, коли до них прислухатися, множаться в кожному куточку тіла. Було би добре, якби сон прийшов зненацька, підійшов би ззаду, ніби кат, який душить і відрубує голову, ніби ворог, який завдає удару — я міг би просто випити снодійне, а не сохнути тут від смутку, ніби собака, під мокрою від поту ковдрою, треба її зняти, під нею надто жарко, повернімося до Сари та спогадів, якщо вже їх обох не вдалося уникнути: вона також має свою хворобу, точно дуже відмінну від моєї, але таки хворобу. Історія про Саравак підтверджує мої сумніви, а чи не загубилася вона, в свою чергу, на Сході, як і всі ті, кого вона стільки досліджувала.

Нашу дружбу після Гайнфельда та читання Рюккерта направду закріпила маленька екскурсія за тридцять кілометрів звідти, на яку ми з’їздили наприкінці конференції; вона запропонувала поїхати разом, і я, звичайно ж, погодився, збрехавши, що легко можу поміняти свій зворотний квиток на поїзд — після цієї невеликої брехні я вирушив у прогулянку, на превеликий жаль офіціанта з нашого готелю, який кермував машиною та напевно сподівався залишитися на самоті з Сарою. І тут мені стало зрозуміло, що саме це й стало причиною запрошення, я мав бути компаньйонкою та позбавити цю прогулянку будь-яких можливих романтичних ознак. До того ж Сара дуже погано говорила німецькою, а наш імпровізований шофер не володів англійською, тому мене взяли з собою (і я це усвідомив, на жаль, дуже швидко) для того, аби підтримувати бесіду. Мене також вразило те, що саме Сара сподівалася побачити, заради чого поїхала на цю прогулянку: це був монумент битві під Сентготтхардом, а якщо точно, то під Могерсдорфом, звідти до Угорщини шапкою докинути — і чому вона цікавилася битвою 1664 року проти Османської імперії, перемогою Священної Римської імперії та французьких союзників у загубленому селищі, на пагорбі понад долиною річки Раби, притоки Дунаю, що протікав за кількасот метрів від очеретів Гайнфельда, я скоро про це дізнаюсь, але до того треба три чверті години страждати від порожньої балаканини з не надто люб’язним юнаком, якого бере досада, бо я сиджу поруч із ним, на місці, де він уже уявляв Сару в міні-спідниці — я вже запитував себе, навіщо були всі ці клопоти та витрати на квиток, додаткову ночівлю в Ґраці, невже я це зробив задля світської бесіди з хлопцем із готелю, який, визнаймо це, був не таким уже й мудаком. (Я усвідомлюю, що Сара, тихо сидячи на задньому сидінні, мала подумки тішитися від того, як вдало розставила аж дві еротичні пастки для двох залицяльників, які самі собою зникнуть у сумному взаємному розчаруванні.) Він був родом з Рігерсбурга та навчався в тутешній школі готельного господарства; дорогою він розповів декілька анекдотів про burg Ґаллерін, феодальні володіння Пургшталя, орлине гніздо, що височіє з тисячного року на скелі, яку ніколи не змогли взяти ні угорці, ні турки. Долина Раби розгортала своє позолочене осінню листя, навколо нас безкінечно зеленіли в сірому небі схили та старі згаслі вулкани, змінюючись лісами та виноградниками на пагорбах, довершений пейзаж Mitteleuropa; бракувало лише кількох клаптів туману, а також звукового супроводу з криків фей або відьом, і картина була би повною — почав сіятися дрібний дощик; була одинадцята година ранку, але з таким самим успіхом це могла бути і п’ята година вечора, і я запитував себе, що тут забув цього недільного ранку, я ж міг спокійно їхати поїздом до Тюбінгена, а не іти до поля забутої битви в компанії незнайомої чи майже незнайомої дівчини та хлопця з сільського готелю, який посвідчення водія точно отримав не раніше, ніж цього літа, — поволі я починав злитися; звичайно, ми проїхали правильний поворот і опинилися на угорському кордоні, навпроти Сентготхарда, за бараками митниці було видно багатоповерхівки; молодий водій почував себе незручно; ми розвернулись — селище Могерсдорф лежало за декілька кілометрів звідси, на фланзі мису, що нас цікавив: тут стояв табір Священної Римської імперії, про це повідомляє монументальний бетонний хрест висотою з десяток метрів, який встановили в 1960-х; неподалік каплиця з того ж матеріалу та того ж часу доповнює ансамбль, а також кам’яний стіл із картою для орієнтування на місцевості, де розгортався сценарій битви. Вид ніщо не закривало; було видно долину, що тягнулася на схід, зліва від нас, у бік Угорщини; на півдні горбилися схили завдовжки з тридцять чи сорок кілометрів, які відділяли нас від Словенії. Сара, щойно вийшла з машини, дуже пожвавилася; зорієнтувавшись, вона роздивлялася пейзаж, хрест, весь час повторюючи: «Це просто неймовірно», вона ходила туди-сюди від каплички до пам’ятника, а потім знову повернулася до столу з вибитою на камені картою. Я запитував себе (як і, вочевидь, готельний офіціант, він курив, спершись на дверцята своєї машини, кидаючи на мене дещо панічні погляди), чи ми не стали учасниками якогось слідчого експерименту з реконструкції місця злочину в стилі Рультабія чи Шерлока Холмса: я був готовий до того, що вона зараз відкопає заіржавілі мечі чи кості коня, що розтлумачить, де стояв той чи інший полк уланів або п’ємонтських пікінерів, якщо в тій мішанині взагалі були улани чи п’ємонтці, перед лицем лютих яничарів. Я сподівався, що матиму нагоду похизуватися знаннями про турецьку військову музику та її важливість для становлення стилю alla turca, який був таким популярним у XVIII столітті, найбільш відомим прикладом тут є Моцарт, одним словом, я чекав нагоди, сидів у засідці біля нашої карети разом із кучером і навіть не збирався вимазувати черевики отам, ближче до виступу, карти та величезного хреста, але за п’ять хвилин, припинивши крутитися, польовий детектив Сара продовжувала уважно роздивлятися кам’яну карту, ніби чекала, що я приєднаюся: тож я підійшов, уявляючи, що це такий жіночий трюк, щоб спонукати мене наблизитись, але, напевно, пригадування баталій не дуже сприяє любовній грі, а чи я справді тоді ще надто погано знав Сару: мені здалося, що я відволікаю її від думок і читання пейзажу. Звичайно, в цьому місці її цікавило те, як організовано спогади, а не сама битва; для неї важливим був хрест 1964 року, що відзначав турецьку поразку, визначив кордони, стіну перед комуністичною Угорщиною, тогочасним Сходом, новим ворогом, новим Сходом, який природно замінив колишній. Тут не було місця ані для мене, ані для «Турецького маршу» Моцарта; вона дістала з кишені блокнот і щось записала, а потім усміхнулась, видавалося, що ця експедиція дуже її потішила.

Почався дощ; Сара згорнула блокнот, поклала його в кишеню свого чорного плаща; довелося відкласти на зворотний шлях всі міркування про вплив турецької військової музики та її перкусію: звісно, 1778 року, коли Моцарт склав одинадцяту сонату для фортепіано, Османська імперія, облога Відня та битва під Могерсдорфом були вже далеко, але його «Rondo alla turca» є, вочевидь, однією з тодішніх музичних п’єс, у яких видно дуже тісний зв’язок із mehter, фанфарами яничарів; чи це сталося через розповіді мандрівників, а чи завдяки композиторському генію синтезу, що чудово вловлює всі властивості тодішнього «турецького» стилю, про це ми нічого не знаємо, а сам я, аби яскравіше блищати в цій тачці посеред Штирії, з якої сочиться осінь, я без жодних вагань поєднав (списав, чого вже) роботи Еріка Райса та Ральфа Лока, без яких у цій темі не обійтися. Моцарту так добре вдалося втілити турецький «звук», ритми та перкусії, що навіть великий Бетховен у там-таладам-там-там-таладам власного турецького маршу в «Руїнах Афін» просто його скопіював, а чи, можливо, таким чином його вшанував. Хороший орієнталіст тут напевно стверджувати не буде. Я би дуже хотів тепер розповісти Сарі, аби вона трохи посміялася, про веселий виступ, записаний 1974 року за участі восьми всесвітньо відомих піаністів, які на сцені грали «Турецький марш» Бетховена, сидячи за вісьмома поставленими в коло величезними фортепіано. Спершу вони зіграли дивне аранжування для шістнадцяти рук, а після аплодисментів знову сіли та знову заграли, але вже бурлескну версію: Жанна-Марі Дарр забула ноти; Раду Лупу звідкілясь дістав феску та начепив її собі на голову, можливо, аби показати, що він як румун більш східний за решту присутніх; він навіть дістав із кишені сигару та почав грати казна-як, бо пальці були зайняті курінням, на превеликий жаль його сусідки Алісїї де Ляроша, якій, здається, не видавався смішним концерт дисонансів і фальшивих нот, як і бідолашній Джині Бахауер, руки якої здавалися дуже маленькими порівняно з її гігантським тілом: думаю, «Турецький марш» був єдиною п’єсою Бетховена, з якою вони могли дозволити собі такий школярський фарс, навіть якщо подібний досвід було б повторено зі, скажімо, баладою Шопена та «Сюїтою для фортепіано» Шенберга; добре було б почути, що гумор і клоунада можуть додати до цих творів щось нове. (А ось іще ідея для статті, можна було би написати про відхилення та іронію в музиці XX століття; дещо надміру широко, звісно ж, вже мають існувати якісь роботи на цю тему, здається я згадав нотатку [чию?] про іронію в Малера, наприклад.)

У Сарі вражало те, наскільки вона розумна, і це стало ясно ще в Гайнфельді, допитлива та розумна, спрагла до знань: ще до приїзду на конференцію вона визубрила (і в ті давні часи не йшлося про пару кліків у ґуґлі) біографію орієнталіста Гаммера-Пургшталя та знала її так добре, що я почав сумніватися, чи не прочитала вона його мемуари, а мені натомість збрехала, що погано володіє німецькою; вона приготувалася до відвідин Могерсдорфа, все знала про цю забуту битву та її обставини: як турків, що переважали кількістю, зненацька заскочила кавалерія Священної Римської імперії, яка мчала пагорбом, поки турки виходили з річки та ще не сформували свої ряди; тисячі яничарів опинились у пастці між річкою та ворогом, вони спробували відступити, багато хто з них потонув або був убитий на березі, і це було так сильно, що в одній з османських поезій, як розповідала Сара, описане понівечене тіло солдата, який дістався аж до угорського міста Дьйор: він обіцяв коханій, що повернеться, і ось весь зогнилий, із виколотими воронами очима, він розповідає про жахливий результат битви, аж поки його голова не відвалилася від тіла і не покотилася продовжувати страхітливий шлях уздовж Дунаю аж до Белграда чи навіть Стамбула, свідчачи про відвагу та витримку яничарів — на зворотному шляху я спробував перекласти цю історію нашому водієві, який, як я бачив у дзеркалі заднього виду, трохи перелякано дивився на Сару: звісно, нелегко залицятися до молодої жінки, що говорить із вами про битви, гнилі трупи та відірвані голови, навіть якщо вона говорила про них зі справжнім співчуттям. Перед тим, як мріяти про красиве, треба опуститись у найглибший страх та повністю його пройти, це була теорія Сари.

Наш молодий супутник дуже люб’язно довіз нас пообіді у Ґрац разом із усім багажем, а також показав (і навіть вийшов із машини, щоб нас відрекомендувати) знайомий готель у старому місті, зовсім поруч із підйомом до Шлосберга. Сара гаряче йому подякувала, я також. (Як звали того хлопця, що так ласкаво повіз нас на прогулянку? В моїх спогадах у нього було ім’я, яке зазвичай давали хлопчикам у попередньому поколінні, щось типу Рольфа чи Вольфганга — але точно не Вольфганг, я би таке запам’ятав; може, Отто, чи Ґустав, чи Вінфрід, як наслідок це ім’я його штучно старило та ставало причиною дивного напруження, яке підкреслювали світлі юнацькі вусики, що намагалися дорости до лінії губ так само марно, як і турецька армія, що намагалася перетнути річку Рабу).

Я міг би піти на вокзал та сісти в перший поїзд до Відня, але ця молода жінка та її історії про монстрів, орієнталістів і битви запалювали мене надто сильно, щоб я покинув її аж так швидко, крім того, в мене була можливість провести цілий вечір сам на сам із нею, а не з Мамою, що теж непогано, але надто звично — якщо я вже в Тюбінгені, то саме для того, аби покинути задушливий і надто знайомий Відень, а не для того, щоби вечеряти з матір’ю щонеділі. За шість тижнів я збирався в першу мандрівку до Стамбула, тож турецькі прояви в Штирїї мене дуже тішили — чи молодий драгоман Йозеф Гаммер сам не починав своєї кар’єри (таки після восьми років навчання у віденській школі перекладачів) в австрійській місії на Босфорі? Стамбул, Босфор, ось моє happy place, місце, куди я би негайно повернувся, якби мене не тримали на Порцелланґассе лікарі, я б оселився в маленькій квартирці нагорі багатоповерхового будинку десь в районі Арнавуткьой або в Бебеку, і я би роздивлявся кораблі, рахував би їх, споглядав би, як східний берег щосезону міняє колір; час від часу я би сідав на морський автобус, який би віз мене на Ускюдар або на Кадикьой, подивитися на зимові вогні Багдадського проспекту, і я би повертався геть замороженим і з виснаженими очима, шкодував би, що не купив рукавичок у одному з таких освітлених торгових центрів, із руками в кишенях, пестячи поглядом Дівочу вежу, яка ніби так близько від мене стоїть посеред протоки, а вже вдома, нагорі, я би захекався через довгий підйом та зробив би собі чаю, дуже міцного, дуже червоного, дуже солодкого чаю, викурив би люльку опіуму, тільки одну, та й тихо задрімав би в кріслі, час від часу мене будили би гудки танкерів, які йдуть із Чорного моря.

Майбутнє видавалося блискучим, як Босфор погожого осіннього дня, так само тільки добре віщував наш спільний вечір із Сарою в Ґраці 1990-х років, перша вечеря сам на сам, я соромився, бо протокол передбачав певний романтизм (навіть якщо на нашому столику в «Gasthaus» і не було свічок), але вона не соромилася: вона говорила точно так само і про ті ж жахливі речі, про які говорила б, якби ми вечеряли, наприклад, у їдальні гуртожитку, ані тихіше, ані голосніше, а от мене стримана атмосфера приглушеного світла та підкреслений шик офіціантів змушували шепотіти довірливим тоном — я не уявляв, які секрети міг би довірити цій молодій жінці, яка продовжувала розмову про турецькі баталії, натхненна нашою прогулянкою по Ґрацу та відвіданням Landeszeughaus, Арсеналу Штирії, що ніби вийшов із XVII століття. В гарній старовинній будівлі з декорованим фасадом містилися тисячі одиниць красиво та вміло розкладеної зброї, так, ніби п’ятнадцять тисяч чоловіків завтра мали стати в чергу по неї вздовж Геренґассе та взяти собі хто шаблю, хто нагрудник, хто аркебузу, хто пістоль, та бігти боронити край від малоймовірної мусульманської атаки: тисячі мушкетів, сотні пік і алебард, аби зупинити кінноту, каски та шоломи для захисту піхоти та кавалерії, міріади вогнепальної зброї, холодна зброя під рукою, готові до роздачі порохівниці, доволі страшно бачити в цьому впорядкованому складі, що багатьма з цих предметів користувалися: на обладунках є сліди куль, які вони зупинили, леза пошкоджені через завдані удари, і легко можна собі уявити біль, якого завдали всі ці інертні об’єкти, ореол смерті навколо них, пронизані животи, пошматовані в запалі битви тіла.

В цьому Арсеналі, як говорила Сара, чути голосну тишу військового приладдя, промовисту тишу, додавала вона, цей склад смертоносних інструментів пережив своїх власників, і тим самим позначав їхні страждання, їхні долі та, зрештою, їхню відсутність: ось про таке вона розмовляла зі мною під час вечері, про тишу, якою є Landeszeughaus, а також про те, як ця тиша пов’язана з численними оповідями, які вона читала, переважно турецькими; забуті голоси оповідачів про ці сутички — я мав провести той вечір, дивлячись і слухаючи її, принаймні уявляю, що мене мали зачарувати її слова, де змішалися історія, література та буддистська філософія; чи я роздивився її тіло, її очі на обличчі, ніби на музейній стіні, дві жмені веснянок на вилицях, груди, які вона часто ховала передпліччями, переплітаючи кисті рук під підборіддям так, ніби була повністю гола, цей її мимовільний жест завжди видавався мені дуже милим і цнотливим, але водночас доволі образливим, бо натякав на припустиму хтивість мого погляду на неї. Дивна річ ця пам’ять: я не можу пригадати її обличчя вчора, її тіло вчора, вони стираються та поступаються місцем нинішнім, але в декораціях минулого — я точно додав до розмови декілька музичних уточнень: у битві під Могерсдорфом був один музикант, забутий бароковий композитор, князь Пал Естерхазі Перший, єдиний відомий великий воїн-композитор чи великий композитор-воїн, який безліч разів бився проти турків і писав кантати, з-поміж яких і пречудова «Harmonia caelesti», а також він сам був видатним майстром гри на клавесині — невідомо, чи не був саме Естерхазі першим, хто надихнувся військовою турецькою музикою, яку він так часто чув, але я в цьому сумніваюся: після стількох битв і стількох земних нещасть він мав би радше прагнути забути про жорстокість і присвятити себе (успішно) Небесній Гармонії.

О, ще про військову музику: чути галоп пана Ґрубера, який вкладається спати. Значить, уже одинадцята година вечора — просто неймовірно, як цей пан щовечора біжить до ванної кімнати, рівно об одинадцятій щовечора Бог жене Herr Ґрубера в туалет, від чого рипить паркет і дрижать мої люстри.

Повертаючись із Тегерана, я зупинився в Стамбулі, де провів три розкішні дні майже сам зі собою, якщо не рахувати знаменитої гулянки з Міхаелем Більґером, щоб «відсвяткувати моє звільнення», аби покінчити з десятьма безвилазними місяцями в Тегерані, я заслужив на свято в місті, в прокурених барах, тавернах із живою музикою, дівчатами та алкоголем, думаю, то був єдиний раз у моєму житті, коли я напився, справді напився, був п’яний від шуму, п’яний від волосся жінок, п’яний від кольорів, свободи, п’яний від забуття свого болю через розрив із Сарою — прусський археолог Більґер був чудовим провідником, і ми ходили від бару до бару в районі Бейоглу, аж поки не прийшли в нічний клуб казна-де: я звалився посеред повій і їхніх різнобарвих суконь, носом у салатницю з солоною морквою в лимонному соці. Наступного дня він розповів, що мусив тягти мене на собі аж до готельної кімнати, за його словами, я на все горло волав (який жах!) «Марш Радецького», але в це я вже повірити не можу, нащо, чорт забирай (навіть якщо я й прямував до Відня) співати цей військовий мотив стамбульської ночі; Більґер, кепкуючи, завжди передражнював мій віденський акцент — не думаю, що я взагалі колись голосно співав Йоганна Штрауса, я його навіть не насвистував, хіба що «Вальс ковзанярів», але вже в старших класах справжніми тортурами були уроки вальсу, до того ж вальс є прокляттям Відня, його мали би заборонити одночасно зі становленням Республіки разом із вживанням шляхетних титулів: це урятувало б нас від жахливих ностальгійних балів і від огидних концертів для туристів. Усі вальси, окрім маленького вальсу для флейти та віолончелі для Сари, це «тема Сари», що була однією з загадкових дитинних тендітних музичних фраз, яку вона невідомо де розкопала, і це також місце, куди добре було би повернутися, музика — добрий прихисток від недосконалості світу та поразки тіла.

На ранок у Стамбулі я прокинувся бадьорим, ніби нічого й не сталося, енергія міста та задоволення від прогулянки стерли всі ефекти вчорашнього алкоголю, ані головного болю, ані нудоти, все полетіло геть, Сара та спогади про неї, все вичистив вітер з Босфору.

Маленький вальс — то потужний наркотик: теплі струни віолончелі огортають флейту, є щось від еротичного тертя в цьому дуеті інструментів, кожен із яких поринає у власну тему, власну фразу, ніби їхня гармонія — це прорахована дистанція, тісний зв’язок і водночас недосяжний простір, твердість, яка сплітає нас, але не дає направду зблизитися. Клубок змій, здається, це образ зі Стравінського, але про що він це говорив, точно не про вальс. У Берліоза в його «Фаусті», в «Троянцях» або в «Ромео та Джульєтті» любов завжди є діалогом між альтом і флейтою чи гобоєм — я вже давно не слухав «Ромео та Джульєтти», тих захопливих пасажів пристрасті, насильства та пристрасті.

Під шторами нічні ліхтарі; я міг би знову повернутися до читання, треба відпочити, завтра буду виснажений.

У Ґраці я, звісно ж, також погано спав після вечері сам на сам, відчував себе нікчемою, пригніченим досконалістю цієї дівчини, її красою, а також легкістю та неймовірною природністю розмірковування, коментування, висловлювання найменш імовірних знань. Чи я вже усвідомлював, які близькі наші траєкторії, чи я інтуїтивно відчував, що саме відкрилося під час тієї вечері, а чи я просто пішов за своїм поривом, побажавши їй на добраніч у коридорі, який досі точно пам’ятаю, вкриті коричневим фетром стіни, меблі зі світлого дерева, темно-зелений абажур, так само добре пам’ятаю, як ліг у вузьке ліжко, схрестивши руки під головою, зітхаючи та розглядаючи стелю, сумуючи, що поруч не лежить вона, що не відкриваю її тіло після того, як зачарувався її розумом — першого листа я напишу саме їй, сказав собі, міркуючи про подорож до Туреччини; уявляв гаряче листування, суміш ліризму, описів і музичної ерудиції (але зокрема ліризму). Думаю, що детально їй розповів про мету мого від’їзду в Стамбул, про європейську музику в Стамбулі XIX і XX століть, Ліста, Гіндеміта, Бартока на Босфорі, від Абдул-Азіза до Ататюрка, цей проект приніс мені стипендію престижної фундації, і я дуже цим пишався, все мало закінчитися статтею про одного з братів Доніцетті, про Джузеппе як провідника європейської музики у світ османської верхівки — запитую себе, чого вартий цей текст сьогодні, без сумніву, не вартий нічого, окрім хіба що реконструкції біографії цього особливого та майже забутого персонажа, який сорок років прожив у тіні султанів, якого поховали в соборі Бейоглу під звуки військових маршів, які він склав для Імперії. (Військова музика — це справді точка обміну між Сходом і Заходом, сказала би Сара: так дивно, що ця «моцартова» музика певною мірою «віднаходить» свій початок, османську столицю, за 50 років після «Турецького маршу»; зрештою, логічно, що турків спокусила така трансформація їхніх власних ритмів і гармоній, бо — якщо запозичити вокабуляр Сари — Я є в Іншому.) Я спробую обмежити думки мовчанням, замість того, щоби віддатися спогадам і смутку цього маленького вальсу; використаю одну з технік медитації, з якою була знайома Сара, яку вона пояснила мені, хоча й посміюючись, тут, у Відні: спробуймо дихати глибоко, дати думкам ковзнути в неозоре біле, стулити повіки, руки на животі, наслідуймо смерть, поки вона сама не прийшла.

## 23 година 10 хвилин

Напівгола Сара в кімнаті в Сараваку, на ній тільки майка та бавовняні шорти; трохи поту між лопатками та на згині коліна, зібгане простирадло, опущене до середини литок. За москітну сітку зачепилося декілька комах, яких привабило пульсування крові сплячої, попри сонце, що вже пробивається крізь дерева. Прокидається long house[12], жінки на вулиці, на ґанку, на дерев’яній терасі; готують сніданок, Сара чує, ніби крізь туман, стук піал, глухих, ніби удари сімантри[13], а також чужі голоси.

З Малайзією сім годин різниці в часі, там саме піднімається день.

Скільки ж я протримався, десь із десять хвилин, майже ні про що не думаючи?

Сара в джунглях Джеймса Брука, білого раджі Саравака, з династії, представники якої хотіли стати королями Сходу і стали ними, тримаючи країну в своїх руках близько століття, разом із піратами та горлорізами.

Час минув.

З часів замку Гайнфельда, віденських прогулянок, Стамбула, Дамаска, Тегерана ми розляглися кожен зі свого боку, світ між нами. Серце надто швидко б’ється, відчуваю; надто часто дихаю; напевно, легка тахікардія в мене від гарячки, як сказав лікар. Встану. Чи візьму книжку. Забуду. Не думатиму про всі ці дурниці — ні про аналізи, ні про хворобу, ні про самоту.

О, а я міг би написати їй листа; ось і заняття знайшов — «Дорога Capo, дякую за статтю, але мушу визнати, що її зміст мене стривожив: чи ти в порядку? Що ти робиш у Сараваку?». Ні, це надто просто. «Дорога Capo, хочу тобі повідомити, що я помираю». Трохи зарано. «Дорога Capo, я сумую», — надто прямо. «Дорога Capo, чи можуть давні болі стати відрадою?». Які красиві ці давні болі. Чи я наслідував поетів у листах зі Стамбула? Сподіваюся, вона їх не зберегла — це просто пам’ятка самовпевненості.

Життя — симфонія Малера, ніколи не повертається та не має щасливого кінця. Від відчуття часу, що й визначає меланхолію, від усвідомлення конечності немає ліків, окрім опіуму та забуття; дисертація Сари може бути прочитана (і я тільки зараз про це подумав) як каталог меланхолії, найдивніший каталог шукачів пригод у меланхолії, незалежно від статі та країни походження, Садег Хедаят, Аннемарі Шварценбах, Фернандо Пессоа, і це якщо згадувати тільки її улюбленців — до речі, саме їм вона приділяє найменше сторінок від страху перед Наукою та Університетом за свою тему, за «Візії Іншого між Сходом і Заходом». Те, що вона шукала в науковому житті, що повністю охоплює її власне життя, її пошуки, чи не було це її власними ліками — перемогти чорну жовч спершу подорожами, а потім знаннями та, зрештою, загадками, так само, як і моїми, без сумніву, і моїми теж, якщо вважати, що музика є часом, який резонує, який вирізають і перетворюють на звуки, і якщо я борюся за себе на цих простирадлах, можна битись об заклад, що мене сягнуло Велике Зло, яке сучасна психіатрія, що гидує мистецтвом та філософією, називає структурною депресією, навіть якщо лікарі цікавляться, як у моєму випадку, лише фізичним боком цих болів, які, без сумніву, реальні, але як би я хотів, аби вони були уявні — я помираю, я помираю, саме таке повідомлення я мав би надіслати Сарі, дихаймо, дихаймо, увімкнімо світло, не треба котитися вниз цією кручею. Буду боротися.

Де мої окуляри? Лампа біля ліжка світить собі під ніс, її давно пора поміняти. Скільки вечорів я вмикав її, а потім вимикав із цими ж словами? Така недбалість. Всюди книжки. Речі, картини, музичні інструменти, на яких я ніколи не навчуся грати. Де мої окуляри? Неможливо знайти збірку тез із тієї конференції в Гайнфельді, де надруковано її текст про гуль, джинів та інших монстрів — поряд із тезами мого виступу про Фарабі. Нічого не викидаю, але все гублю. Час мене оббирає. Усвідомив, що бракує двох томів з повного зібрання творів Карла Мая. Не страшно, я вже точно ніколи їх не зможу перечитати, я помру, не перечитавши їх, жахливо думати про день, коли станеш занадто мертвим для того, щоби перечитати «Пустелі та гареми». Моя «Панорама Стамбула з Галатської вежі» потрапить до віденського антиквара, що продасть її, пояснивши покупцям, що гравюра походить з колекції нещодавно померлого орієнталіста. До речі, навіщо мені купувати нову лампу? Панорама Стамбула… це малюнок Давіда Робертса, з якого зробив літографію і вручну розфарбував Луїс Хейг для Королівської передплати, там зображено вхід у мечеть султана Гассана в Каїрі, і хай той антиквар не продає її за безцінь, я свого часу віддав купу грошей за ту гравюру. А з Сарою дивовижа: в неї нічого немає. Всі книжки та картини зберігаються в її голові; в голові та в незліченних записниках. Мене ж заспокоюють речі. Особливо книжки та партитури. Або ж засмучують. Я чудово уявляю, що вона поклала у валізу на Саравак: сім пар трусів, три ліфчики, стільки ж футболок, шортів і джинсів, стосик наполовину списаних щоденників, оце й усе. Коли я вперше поїхав у Стамбул, Мама змусила взяти зі собою мило, пральний порошок, аптечку та парасольку. Моя валіза важила тридцять шість кіло, і це принесло чимало клопотів у аеропорті Швехата; частину багажу довелося залишити Мамі, яка приїхала мене проводжати: я з тяжким серцем залишив їй листування Ліста і статті Гейне (потім вони мені таки були потрібні), але не вдалося віддати їй упаковку прального порошку, лопатку для взуття та черевики для прогулянок у горах, вона казала: «Але ж це незамінна річ, ти не можеш поїхати без лопатки для взуття! До того ж вона зовсім не важка», — чому б узагалі не взяти зі собою лавочку для зняття чобіт, я й так віз зі собою широкий асортимент краваток і піджаків, «на випадок, якщо тебе в гості запросять якісь порядні люди». Вона майже вмовила мене взяти зі собою дорожню праску, але мені вдалося її переконати, що, навіть якщо в тих далеких землях сумнівною є можливість знайти добрий австрійський порошок, то побутові електроприлади там точно мають бути, особливо з огляду на близькість Китаю і китайських заводів, і цей аргумент лише частково її заспокоїв. Та валіза стала моїм хрестом, ці тридцять кілограмів хреста я тяжко ніс (бо перевантажені коліщатка зламалися від першого ж струсу) з одного житла до іншого страшенно крутими вулицями Стамбула, від Єнікоя до Таксіма, і став жертвою численних насмішок, особливо щодо прального порошку та ліків. Я хотів скидатися на шукача пригод, дослідника, кондотьєра, але я виявився всього-на-всього маминим синочком, навантаженим ліками від діареї, ґудзиками та котушкою ниток, про всяк випадок. Сумно визнавати, що я не змінився, що подорожі не зробили з мене справжнього чоловіка, звитяжного та засмаглого, я залишився блідим монстром в окулярах, який оце тремтить від самої думки пройтися кварталом до лікарні.

О, відблиски лампи підкреслюють пил на моїй «Панорамі Стамбула з Галатської вежі», кораблів уже майже не видно, треба її протерти, а також треба таки знайти ті кляті окуляри. Я купив цю стару фотокартку в крамничці на вулиці Істікляль, чимало сміття я мав привести зі собою ще зі Стамбула, це таке оригінальне забруднення, разом із археологом Більґером — як передають останні новини, він досі такий же безумний, госпіталізації чергуються в нього з жахливими періодами збудження, під час яких він відкриває гробницю Тутанхамона в парках Бонна, аж поки не падає, подоланий наркотиками та депресією, і ще не ясно, в яку з цих фаз за нього треба більше хвилюватися. Аби зрозуміти, наскільки він підупав, варто почути, як він кричить і розмахує руками, коли розповідає, що став жертвою прокляття фараона, а також описує наукову змову, що віддаляє його від важливих посад. Коли ми бачилися востаннє, а було це на конференції в Бетховен-хаузі, я намагався його уникати, але він, на жаль, був таки не в клініці, тому походжав поміж людей, усівся в першому ряді та, звичайно ж, поставив безкінечне та незрозуміле запитання про антибетховенську змову в імперському Відні, і все там перемішалося, і образа, і параноя, і впевненість у власній невизнаній геніальності — на нього дивилися (бо не слухали) з абсолютно печальним виразом обличчя, і організаторка кидала на мене злякані погляди. А Бог його зна, чи ми були близькими в ті минулі часи — йому пророчили «велике майбутнє», і він навіть керував протягом декількох місяців, когось підміняючи, відділенням престижного Німецького археологічного інституту в Дамаску. Він багато заробляв, їздив Сирією на великому білому джипі, переходив від майданчиків міжнародних розкопок до розвідок ще не розорених грецьких поселень, снідав із директором Національної сирійської старовини та ходив на прийоми до багатьох дипломатів високого рангу. Одного разу ми разом поїхали на Євфрат, це мала бути інспекція розкопок посеред пустелі за містом Ракка, і просто чудово було побачити, як всі ці європейці, стікаючи потом і кров’ю посеред пісків, керують командами сирійських робітників, то були справжні митці, їхнім інструментом була лопатка, вони показували, як і де копати пісок, аби відродити руїни минулого. Від самого холодного світанку, аби уникнути полуденної спеки, місцеві в куфіях колупали землю, згідно з наказами французьких, німецьких, іспанських, італійських науковців, багатьом із яких не було й тридцяти років, і вони часто приїздили, аби працювати безкоштовно та отримати досвід роботи на одному з майданчиків у сирійській пустелі. Кожна країна мала свої місця розкопок уздовж річки, тягнулися вони аж до земель Джазіри на кордоні з Іраком: німці в Телль-Халаф і в Телль-Біа, так тепер називалося месопотамське місто з ніжним іменем Туттуль; французи у Дура-Европос та Марі, іспанці в Халабії та Телль-Халулі, і так далі, вони билися за сирійські концесії так само, як нафтові компанії б’ються за родовища, і зовсім не виявляли особливого бажання ділитися своїми камінцями та черепками — так само дітки не хочуть ділитися іграшками — окрім тих випадків, коли випадала нагода отримати фінансування з Брюсселя, що потребувало союзництва, тож коли йшлося про розкопки не давніх руїн, а скарбниці Європейської комісії, усі між собою домовлялися. Більґер у тому середовищі був, як риба в воді; він був схожим на Саргона Аккадського[14] поміж працьовитого люду; він коментував роботу майданчиків, знахідки, плани; він знав прізвиська робітників, Абу Гассан, Абу Мохаммед: «місцеві» отримували копійки, але це було набагато більше, ніж вони могли заробити на будмайданчику, якщо не враховувати розвагу від роботи з французами, які працювали в куртках у стилі сафарі та кремових шарфиках. Це було великою перевагою «східних» розкопок: якщо в Європі всі турбувалися про бюджет, то в Сирії люди погоджувалися працювати за безцінь, як це робили ще їхні славетні попередники. Як казав Більґер, цитуючи вестерн «Добрий, поганий, злий»: «Світ ділиться на дві категорії: тих, у кого є револьвер, і тих, хто копає». Європейські археологи вивчили особливий арабський вокабуляр і техніку: копати тут, розгрібати там, лопатою, кайлом, маленьким кайлом, кельмою — щипцями користувалися лише західні археологи. Копати обережно, розгрібати швидко, частенько можна було почути діалог на зразок:

— Опуститись і покласти.

— Так, шефе. Лопатою?

— Е, велика лопата…. велика лопата ні. Радше кайло.

— Велике?

— Велике кайло ні. Маленьке кайло.

— Тобто копати один метр маленьким кайлом?

— На’ам, на’ам. Шуя, шуя, агов, не зруйнуйте мені стіну, аби прискорити собі роботу. О’кей?

— Так, шефе.

В таких умовах, звісно, виникали непорозуміння, що призводили до непоправних наукових втрат: чимало стін і стилобатів упали жертвами збоченого союзу лінгвістики та капіталізму, хоча назагал археологи були задоволені персоналом, який вони самі ж і виховували з сезону в сезон: дехто з місцевих брав участь у розкопках із покоління в покоління, знав великих засновників східної археології, які фігурували на світлинах із розкопок ще 1930-х років. Проте дивно було б міркувати про їхні стосунки з минулим, яке вони допомагають відновлювати; звісно ж, Сара сама поставила це запитання:

— Цікаво було би знати, чим розкопки є для цих робітників. Чи мають вони відчуття, що хтось порпається в їхній історії, і що європейці знову в них щось крадуть?

У Більґера була теорія, згідно з якою для робітників усе, що не стосувалося ісламу, їм не належало, було іншого порядку, з іншого далекого світу, який вони визначали як qadim jiddan, тобто «дуже старе»; Більґер стверджував, що для сирійця історія світу поділяється на три періоди: jadid — нова, qadim — стара, qadim jiddan — дуже стара, але ми не знали до пуття, чи не спрощував він через те, що погано знав арабську: все ж таки, робітники, що працювали тут від часів месопотамських династій, мали обмежитися саме qadim jiddan, раз уже спільної мови, яку би він зрозумів, не було.

Європа підкопала Античність з-під сирійців, іракців, єгиптян; наші славетні нації привласнили собі все, вирішивши, що мають монополію на науку та археологію, відбираючи в колонізованих народів їхнє власне минуле, яке вони легко сприймають як чуже: безмозким шкідникам-ісламістам набагато простіше працювати з екскаватором в античних містах, тож вони пов’язують свою глибоку глупоту з більш або менш поширеним відчуттям, що ця спадщина є дивною зовнішньою еманацією іноземної потужності.

Ракка сьогодні є одним із міст, яким прямо керує Ісламська держава, від чого це місто гостиннішим не стає, а бородаті душителі щиро тішаться, перерізаючи то сонну артерію, то руку, коли палять церкви та ґвалтують невірних на дозвіллі, це звичаї часів qadim jiddan, здається, цілий край марить, можливо, це божевілля таке ж невиліковне, як і Більґерове.

Я часто запитував себе, чи були в поведінці Більґера помітні перші провісники майбутньої хвороби, і, на відміну від безумства самої Сирії, я бачу мало ознак, окрім неймовірної енергійності, охоти до спілкування та мегаломанії — та, можливо, цих симптомів уже й забагато. Він здавався зваженим і відповідальним; під час нашої зустрічі в Стамбулі, перед своїм від’їздом у Дамаск, був захопленим і дуже завзятим — саме він познайомив мене з Фож’є: той шукав сусіда, разом із яким можна було би винаймати квартиру, а я в той час безуспішно оббивав пороги німецькомовних інституцій з метою знайти квартиру на два місяці, які мені залишалося пробути на Босфорі, на той момент я вже виснажив гостинність Kulturforum у палаці Єнікоя, неймовірного місця, де містилося посольство, а згодом консульство Австрії, вище вулицею за Румеліхісаром, за два кроки від будинку на Буюкдере, де свого часу оселився мій знаменитий співвітчизник фон Гаммер-Пургшталь. Той палац був прегарним місцем і мав лише один недолік, у місті, яке пожирали затори, його було неймовірно складно дістатися: ми з моєю валізою були дуже раді знайти кімнату в квартирі молодого французького дослідника, його фах — соціальні науки, він цікавився проституцією доби кінця Османської імперії та початків Турецької республіки, і тему його дослідження я від Мами приховував, аби вона не уявила, що я живу в борделі. Квартира в центрі міста наближала мене до музичних досліджень і до приміщення колишньої Спілки італійського хоралу, розташованого за кілька сотень метрів. Фож’є точно цікавився проституцією, але Стамбул був його «вигнанням»: справжнім майданчиком його дослідження був Іран, і він жив на запрошення Французького інституту анатолійських досліджень в очікуванні на візу в Тегеран, де ми з ним за рік і зустрілися: в світі орієнталістики немає випадковостей, як казала Сара. Він дозволяв прийомному інституту скористатися своїми знаннями та вміннями, тож писав статтю «Регуляція проституції в Стамбулі доби початку Республіки», про яку він без упину говорив — ото був дивний еротоман; паризький хуліган, доволі елегантний, з доброї родини, але прикрашений жахливою прямотою, що була геть не схожа на витончену іронію Більґера. Як і чому він сподівався отримати візу в Іран, це було загадкою для всіх; коли в нього про це питали прямо, він обмежувався своїм «ах, ах, ах, Тегеран — таке цікаве місто для низів, там усе є» і не хотів зрозуміти, що наше здивування стосується не цікавості міста для подібного дослідження, а симпатії, що могла викликати в Ісламської держави ця, ой, леле, гілка науки. (Боже, я думаю так само, як моя рідна матір, ой, леле, так більше ніхто не каже з 1975 року, Сара мала рацію, я старомодний ханжа, тут нічого не поробиш.) Попри все, що можна було собі напридумувати, його надзвичайно шанували в цій галузі досліджень та час від часу запрошували написати статтю для котрогось із товстих французьких журналів — дуже потішно, що він ось так завітав у мої сни в ролі фахівця з арабського парування, це йому би сподобалося, навіть якщо, наскільки я знаю, в нього немає ніяких зв’язків із Арабським світом, лише з Туреччиною та Іраном, але хто його знає. Можливо, наші сни відають більше, ніж ми.

Той безумець Більґер дуже сміявся з того, що «влаштував мені побут» із подібним індивідом. На той час він користав із однієї зі своїх незліченних стипендій і дружив з усіма можливими Prominenten[15] — він навіть скористався мною, аби потрапити у коло австрійців, де дуже швидко для наших дипломатів став ближчим, ніж я.

Я регулярно писав Сарі листи, надсилав листівки з видами на Святу Софію та затоку Золотий Ріг: як казав Ґрільпарцер у своєму подорожньому щоденнику, «у цілому світі, напевно, немає нічого подібного». Він описує та впорядковує цю послідовність пам’яток, палаців, містечок; потужність міста мене просто звалила з ніг і наповнила енергією, воно таке відкрите, морська долина, розлом, який пронизує краса; прогулянки Стамбулом, незалежно від мети, перетворювалися на прорив межової краси — чи ви бачите Константинополь найсхіднішим містом Європи, а чи найзахіднішим містом Азії, кінцем чи початком, містком чи краєм, сама природа розбила все це на друзки, і місце тут тисне на історію, так само історія тисне на людей. Для мене це було межею європейської музики, найбільш східний напрям роботи невтомного Ліста, який і накреслив цей контур; для Сари це було початком території, де заблукали її мандрівники — в тому чи іншому сенсі слова.

Коли в бібліотеці гортаєш сторінки газети «Константинопольський вісник — Новини Сходу», вражає, як сильно місто приваблювало (завдяки, крім усього іншого, широті жестів султана, яка в другій половині XIX століття таки похитнулася) всіх європейських художників, музикантів, письменників і шукачів пригод — чарівно було відкрити, що з часів Мікеланджело і да Вінчі всі мріяли про Босфор. Мене цікавила в Стамбулі, якщо говорити словами Сари, радше варіація «я» у всіх цих мандрах європейців у столицю Османської імперії, аніж реальна турецька «інакшість»; окрім місцевих працівників різних інститутів і кількох друзів Фож’є та Більґера, з турками я не бачився: і знову мова стала непереборною перешкодою, і, на жаль, я був далеким від Гаммера-Пургшталя, який умів, за його власними словами, «перекладати з турецької чи арабської французькою, англійською чи італійською, а також говорити турецькою так само добре, як і німецькою»; можливо, мені бракувало симпатичних грекинь або вірменочок, із якими я міг би, як і він, гуляти кожного пообіддя берегом протоки для лінгвістичної практики. Сара на цю тему мала жахливий спогад про найперший свій урок арабської мови в Парижі: світило, відомий орієнталіст Жільбер Деляну з висоти кафедри виголосив таку істину: «Для того, щоби добре вивчити арабську мову, треба двадцять років. Цей час можна скоротити наполовину за допомогою доброго словника та міцних посидючих сідниць». Гаммер, здається, таки мав «добрий словник і міцні посидючі сідниці», і навіть декілька; він не приховував, що говорив новогрецькою мовою завдяки дівчатам із Константинополя, до яких залицявся над водою. Якось так я уявляв собі й «методику Фож’є»; він вільно говорив фарсі та турецькою, справжньою вуличною турецькою мовою та базарним фарсі, які він вивчив у борделях Стамбула та парках Тегерана, в процесі дослідження. Він мав видатну аудіальну пам’ять; міг пригадати та дослівно відтворити цілу розмову, але мав навдивовижу нечутливе вухо: всі мови, якими він говорив, у його роті перетворювалися на якийсь неясний паризький діалект, і це було так помітно, що можна було засумніватися, чи він не робить цього спеціально, з упевненості в перевазі французької вимови над місцевою фонетикою. Мешканці Стамбула і Тегерана, можливо, через те, що ніколи досі не мали нагоди почути, як Жан-Поль Бельмондо щось варнякає їхньою мовою, були зачаровані дивною сумішшю витонченості та вульгарності, що народжувалася з цього монструозного поєднання найгірших місць розпусти та європейського вченого з елегантністю дипломата. Він був незмінно вульгарний усіма мовами, навіть англійською. А якщо чесно, я страшенно заздрив його поважності, ерудиції, чесності та знанню міста — а також, напевно, успіху, який він мав у жінок. Ні, особливо успіху, який він мав у жінок: на загубленому в глибині вулички Джиганхір п’ятому поверсі, де ми жили вдвох, звідки відкривався краєвид, схожий на «Панораму Стамбула», він дуже часто влаштовував вечірки, куди прибігало багато цілком привабливих юних осіб; якось я навіть танцював (який сором) під хіт чи то Сезен Аксу, чи то Ібрагіма Татлисеса, вже й не пригадаю, разом із симпатичною туркинею (волосся до плечей, тісний котоновий яскраво-червоний светрик, доповнений червоною помадою, блакитні тіні навколо очей гурії), яка невдовзі сіла біля мене на канапі, і ми говорили англійською; навколо нас танцювали інші люди з пляшками пива в руках; за її спиною розливалося світло з азійського боку Босфору аж до вокзалу Хайдарпаша; світло обрамляло її обличчя з широкими вилицями. Запитання були банальними, а ким ти працюєш, а що ти робиш у Стамбулі, і я звично для себе почувався незручно:

— I’m interested in the history of music.

— Are you a musician?

(Незручно) — No. I… I study musicology. I’m a… a musicologist.

(Здивовано, зацікавлено) — How great, which instrument do you play?

(Дуже незручно) — I… I don’t play any instrument. I just study. I listen and write, if you prefer.

(Розчаровано, здивовано) — You don’t play? But you can read music?

(Полегшено) — Yes, of course, that’s part of my job.

(Здивовано, підозріло) — You read, but you don’t play?

(Безсоромна брехня) — Actually I can play several instruments, but poorly.[16]

А далі я взявся довго розтлумачувати своє дослідження, після переднього педагогічного слова про образотворче мистецтво (не всі історики мистецтва є художниками). Довелося визнати, що я не дуже цікавлюся «сучасною» музикою (ну, якщо говорити з наукової точки зору, я збрехав і вигадав, що захоплююся турецькою попсою, бо я її бодай знав), натомість цікавлюся західною та східною музикою XIX століття; їй було знайоме ім’я Ференца Ліста, але нічого не казало ім’я Деде Ефенді, думаю, радше через те, що я його неправильно вимовляв. Я мав здатися цікавим, розповідаючи про своє дослідження (яке видавалося мені запаморочливо захопливим) про фортепіано Ліста, його відоме фортепіано «з хвостом, зразковим “ля, мі, ля”, на сім октав і три струни, механічне, з клавішним механізмом Ерара, з іншими вдосконаленнями, з червоного дерева тощо», на якому він грав перед султаном 1847 року.

Тим часом інші гості також повсідалися, знову взяли до рук пиво, і Фож’є, який раніше звернув увагу на іншу дівчину, кинув оком на молоду жінку, котрій я так тяжко розповідав англійською (що вимагає праці, ну бо як сказати по-англійськи «червоне дерево», Mahagoni, як і в німецькій?) про свої великі незначні справи: миттєво і турецькою мовою він зміг її розсмішити, думаю, це він наді мною посміявся; згодом, знову турецькою мовою, вони говорили про музику, думаю, що я розрізнив слова «Guns N’ Roses», «Pixies», «Nirvana», а потім вони пішли танцювати; я довго дивився на Босфор, який блищав у вікні, і на задок турецької дівчини, що погойдувався просто перед моїми очима, поки дівчина вихилялася навколо цього красеня Фож’є — з того треба було посміятися, але тоді я якось образився.

Звісно ж, тоді я ще не знав про його слабину, про тріщину в Фож’є, що мала стати розламом — треба було багато років по тому вирушити в Тегеран, аби відкрити, що за фасадом спокусника ховався смуток і темне потаємне безумство дослідника дна.

Саме Фож’є вперше дав мені спробувати опіум — цю пристрасть і техніку він привіз із першої подорожі до Ірану. Куріння опіуму в Стамбулі здавалося мені чимось з іншого століття, примхою орієнталіста, і саме тому я, хоча раніше й не торкався жодних нелегальних наркотиків і пороків, таки віддався опіумній спокусі: це дуже схвилювало, навіть налякало, але то був страх насолоди, який відчувають діти лише перед забороненим, а не страх дорослого перед лицем смерті. В нашій уяві опіум так тісно пов’язаний із Далеким Сходом, із дешевими картинками, де зображено китайців, які лежать у курильнях, що ми майже забуваємо про походження опіуму з Туреччини та Індії, його курили від Фів до Тегерана, минаючи Дамаск, і це, як на мене, дозволяло відсунути схвилювання: курити опіум у Стамбулі чи Тегерані — це ніби віднайти дух міста, долучитися до традиції, яку погано знаємо, виявити локальну реальність, яку колоніальні кліше спотворили. Опіум досі традиційний для Ірану, де є тисячі продавців «теріякі»; там є худі, мстиві та жваві старі, безумні, але лиш до першої викуреної люльки або першої чашки чаю з розчиненим у ньому залишком від учорашнього, від цього вони стають тихі та мудрі, загортаються в товсті плащі та гріються біля жаровні, вугіллям запалюють люльку «бафур», що принесе полегкість душі та старим кісткам. Фож’є розповідав усе це багато тижнів поспіль аж до моєї ініціації, що мала наблизити до Теофіля Готьє, Бодлера і навіть до бідолашного Генріха Гейне, який знайшов у опіумі та особливо в морфіні полегшення від болів, розраду в своїй безкінечній агонії. Фож’є користався зв’язками з управителями борделів і охоронцями нічних клубів, аби дістати трохи кульок чорної речовини, що залишала дуже особливий запах на пальцях, незнайомий аромат, який дещо нагадував ладан, але був ніби ледь карамелізований, солодкий і водночас химерно гіркий — цей смак ще довго вас переслідуватиме, іноді сам собою повертаючись у пазухи носа та на стінку горла; якщо я пригадую той смак, то відчуваю його, ковтаючи слину, заплющивши очі, так само, думаю, курець може зробити з огидним смородом паленого асфальту від тютюну, дуже інакшого, всупереч усьому, що я передбачав, спираючись на попередні досвіди, опіум не обпікає, а закипає, тане і виділяє густий дим від контакту з теплом. Звичайно ж, саме складне приготування вберегло натовпи європейців від перетворення на «теріякі», як це називають в Ірані; куріння опіуму — то традиційне уміння, мистецтво, як каже дехто, воно повільніше та складніше, ніж ін’єкції — в автобіографічному романі «Rohstoff» Йорґ Фаузер, німецький Вільям Барроуз, описав хіпі 1970-х років у Стамбулі, які цілими днями колються, лежачи в брудних ліжках незліченних пансіонів біля Церкви Святих Сергія і Вакха, опіумом, який нашвидкуруч розводять у всіх можливих рідинах, неспроможні правильно його покурити.

У нашому випадку всі приготування виконувалися по-іранськи, як казав Фож’є; згодом я зміг перевірити, порівнюючи його дії з діями іранців, наскільки добре він володів цим ритуалом, що було доволі загадково: він не скидався на опіомана, принаймні в нього не було жодного симптому, який зазвичай приписують наркоманам, не було повільності, худизни, дратівливості, неспроможності сконцентруватися, проте він був фахівцем у приготуванні люльки для куріння, залежно від якості наявної речовини, чистого чи ферментованого опіуму, а також залежно від приладдя, що було під рукою, в нашому випадку це був іранський «бафур», велика чаша якого повільно нагрівалась у маленькій жаровні; штори були дбайливо закриті, як і сьогодні мої товсті завіси з червоно-золотої тканини з Алеппо зі східними мотивами, що вигоріли за всі ці роки від блідого віденського світла — в Стамбулі треба було наважитися заховати Протоку за шторами, аби нас не побачили сусіди, але ризик був невеликим; у Тегерані це було набагато більш ризиковано: режим оголосив війну наркотикам, вартові Ісламської революції вели справжню боротьбу з контрабандистами на сході країни, а для тих, хто сумнівався в реальності тієї боротьби, напередодні Навреза, іранського Нового року у 2001-му, коли я щойно приїхав, судді Ісламської республіки влаштували видовище надзвичайної жорстокості, світлини з якого було поширено на цілий світ: публічна страта п’ятьох контрабандистів, поміж яких була і молода тридцятирічна жінка, їх повісили на підйомних кранах, очі зав’язані, їх ледь припідняли над землею, на шиї мотузка, ноги смикалися, аж поки не настала смерть, і бідолашні тіла висіли на руках підйомників; дівчину звали Фаріба, на ній була чорна чадра; одяг надимався від вітру, перетворюючи її на страхітливого птаха, нещасного ворона, що проклинав усіх глядачів своїми крилами, і було приємно уявляти, як натовп простаків (чоловіків, жінок, дітей), що вигукували гасла, дивлячись, як цих бідолашних пекельників підіймають до смерті, наздогнало прокляття, і вони зазнали найгірших страждань. Ті óбрази ще довго мене переслідували: їх варто було згадувати бодай для того, аби пам’ятати, що, попри весь свій шарм, Іран був проклятою країною, територією болю та смерті, де все, навіть маки, квіти мучеників, червоніло від крові. Всі швидко намагалися про це забути, чаруючись у музиці та поезії, тому що треба продовжувати жити, так роблять всі іранці, вони стали майстрами мистецтва забуття — молодь продовжувала курити опіум, змішуючи його з тютюном, або ж кололася героїном; наркотики були дуже дешевими, навіть як на місцеві гроші: попри всі зусилля мулл та видовищні страти, неприкаяність молоді була такою, що ніщо не могло завадити пошукам утіхи в наркотиках, святах і блуді, як писала Сара у вступі до своєї дисертації.

Фож’є вивчав цю безнадію як фахівець і затятий ентомолог, а також віддавався найнеймовірнішим зловживанням, ніби заражаючись від об’єкта свого дослідження, його пожирав швидкий смуток, туберкульоз душі, який він лікував, як професор Лаеннек лікував власні легені величезними дозами заспокійливих.

Моя перша люлька опіуму наблизила мене до Новаліса, Берліоза, Ніцше, Тракля — я увійшов у тісне коло тих, хто мав смак до прекрасного нектару, який подавала Єлена Телемахові, аби той забув про свій смуток: «Інше надумала тут народжена Зевсом Єлена: в келихи й чаші з вином, що пили вони, вкинула раптом зілля, що й біль погамує, і горе дозволить забути. Хто його вип’є, хоч трохи в кратеру з вином домішавши, той цілий день на лице й однієї не зронить сльозини, хоч би умер навіть батько у нього чи матінка рідна, хоч би упрост перед ним і брата чи любого сина гострою міддю убили й на власні це очі він бачив. Зевсова донька ті ліки цілющі, для всіх пожиточні, від Полідамни, Фтона дружини, придбала в Єгипті, де плодоносна земля розмаїтого родить багато зілля корисного людям, багато й шкідливого дуже. Кожен там — лікар, що всіх перевищить знаннями й умінням інших людей, усі-бо в краю тім із роду Пеана»[17], а й справді, від опіуму минали всі жалі та біль, і душевний, і фізичний, лікувалися, бодай на деякий час, найбільш потаємні скрути, навіть відчуття часу: опіум веде до хитання, ніби відкриває дужки в свідомості, внутрішні дужки, якими ніби можна торкнутися вічності, подолати конечність буття та меланхолію. Телемахові пощастило скористатися двома сп’яніннями, одне настало від споглядання обличчя Єлени, а інше від речовини непентес, а я, одного разу курячи опіум в Ірані наодинці з Сарою, яка не мала жодної схильності до легких і тяжких наркотиків, також зазнав щастя пестощів її красою, поки сірий дим звільняв мою свідомість від бажання володіти, від смутку, від самоти: я бачив її насправді, і вона затьмарювала місяць — опіум не притупляв відчуттів, робив їх предметними; від нього зникав суб’єкт, і не було нічого суперечливого в цій таїні посилення свідомості та відчуттів, виходу поза межі самого себе та поринання у вселенський спокій.

Фож’є попередив мене, що один із численних алкалоїдів, який входить до складу опіуму, може викликати нудоту, тому перші досвіди куріння опіуму можуть супроводжуватися сильним блюванням, але не в моєму випадку — єдиним побічним ефектом, якщо не рахувати дивних еротичних снів про легендарні гареми, були невеликі запори: ось і ще одна перевага опіуму для мандрівників, у яких часто траплялися більш-менш хронічні розлади шлунку, які вважалися, разом із віршами та амебами, вічними супутниками тих, хто йде на Схід, навіть якщо про це рідко писали в спогадах.

Чому нині опіум зник із європейської фармакології, не знаю; мій лікар добряче насміявся, коли я попросив виписати мені опіум — і він, проте, знав, що я серйозно хворий, добрий пацієнт і не буду зловживати так, як можна (звісно, з ризиком для себе) зловживати цією панацеєю, але Фож’є запевняв мене, розвіюючи останні страхи, що від однієї чи двох люльок на тиждень залежність не розвинеться. Пригадую його рухи під час приготування «бафура», теракотова димова камера нагрівалась у вугіллі; він нарізав чорну затверділу речовину маленькими шматочками, які згодом розминав у теплі вогню, а потім брав до рук теплу люльку — блискуче дерево, обрамлене латунню, трохи нагадувало дульціан або бомбарду[18], але без язичка і дірок, із золотистим загубником, який Фож’є брав до рота; далі він за допомогою щипців обережно прикладав гарячу вуглину до верхньої частини димової камери; від повітря, яке він вдихав, вугілля червоніло, обличчя вкривали бронзові відблиски; він заплющував очі, опіум танув і ледь чутно шипів, а за декілька секунд він видихав легку хмару, надлишок, який легені не змогли втримати, подих насолоди; це стародавній флейтист грав у напівтемряві, і запах паленого опіуму (пряний, гіркий, солодкий) наповнював вечір.

Серце билося, поки я чекав на свою чергу; запитував себе, як на мене вплине ця чорна гума; дуже страшно, я ніколи не курив, хіба що травку в старших класах; запитую себе, чи не почну кашляти, блювати, чи не втрачу свідомість. Фож’є вимовляє одну зі своїх огидних фразочок, «добрезне, зараза», простягає мені люльку, не випускаючи з рук, я притримую її лівою рукою і нахиляюся, металевий мундштук теплий, я відкриваю смак опіуму, спершу здалеку, згодом, коли я вдихаю, поки Фож’є підносить розпечену вуглинку, тепло якої я відчуваю щокою, смак стає потужним, таким потужним, що я більше не відчуваю легень — я здивований легкістю цього диму, він як водяна пара, його навдивовижу легко ковтати, навіть попри те, що я, на свій превеликий сором, не відчуваю нічого, крім зникнення дихальних органів, внутрішню сірість, мені ніби помалювали груди простим олівцем. Видихаю. Фож’є дивиться на мене, на обличчі застигла усмішка, він хвилюється: «Ну як?» Я вбираю натхненну міну, чекаю, слухаю. Слухаю себе, шукаю в собі нових ритмів і наголосів, намагаюся простежити власну трансформацію, я дуже уважний, намагаюся заплющити очі, намагаюсь усміхнутися, усміхаюся, я міг би навіть засміятися, але я щасливий, що усміхаюся, бо відчуваю Стамбул навколо себе, я чую його, хоча й не бачу, це дуже проста й дуже повна радість, що відбувається тут-і-тепер, нічого не чекаючи, крім абсолютної досконалості підвішеної роздутої миттєвості, припускаю в ту саму мить, що це і є ефект.

Спостерігаю, як Фож’є голкою вичищає опіум. Жар сірішає; вугілля поволі холоне та вкривається попелом; скоро треба буде дмухати, аби здути цю змертвілу шкіру та віднайти, якщо не пізно, вогонь, що залишився. Слухаю гру уявного музичного інструмента, мій спогад дня; це фортепіано Ліста; грає перед султаном. Якби міг наважитися, то запитав би у Фож’є: по-твоєму, що міг грати Ліст у палаці Чираган 1847 року для султанського двору та всіх важливих іноземців, які тоді жили в османській столиці? Чи султан Абдул-Меджид був таким же меломаном, як і його брат Абдул-Азіз, перший поціновувач Вагнера на Сході? Дуже ймовірно, що «Угорські мелодії», а також дуже ймовірно, що «Великий хроматичний галоп», який він часто грав по всій Європі аж до Росії. Можливо, як і деінде, «Імпровізації на місцеву тему з угорськими мелодіями». Чи Ліст спробував опіум? Берліоз, у всякому разі, спробував.

Фож’є розминає нову чорну кульку в чаші своєї люльки.

Я спокійно чую далеку мелодію, дивлюся згори на всіх цих людей, ці душі, що гуляють навколо нас: ким був Ліст, ким був Берліоз, ким був Вагнер і всі ті, хто їх знав, Мюссе, Ламартін, Нерваль, широка мережа текстів, нот і зображень, чистий, точний, видимий лиш мені візуальний рух, що поєднує старого фон Гаммера-Пургшталя із цілим світом мандрівників, музикантів, поетів, Бетховена з Бальзаком, Джеймсом Морієром, Гофмансталем, Штраусом, Малером і з ніжними димами від Стамбула до Тегерана, чи може бути, що опіум досі супроводжує мене після всіх цих років так, що я можу викликати всі його ефекти, ніби Бога на сповідь — чи так само довго снив я Сарою в маках, як цього вечора, довге та глибоке бажання, досконале бажання, бо воно не потребує жодного вдоволення, жодного завершення; вічне бажання, безкінечна безцільна ерекція, ось це викликає опіум.

Він веде нас у темряві.

Красунчик Ференц Ліст приїздить у Константинополь із Ясс, міста кривавих погромів, через Галац, що на Чорному морі, наприкінці травня 1847 року. Він прибуває після довгого турне, Львів, Чернівці, Одеса, після всіх великих і маленьких зал, які тільки є у Східній Європі, після всіх великих і маленьких важливих людей. Зірка, монстр, геній; від нього плачуть чоловіки та непритомніють жінки, нині неможливо повірити в те, що розповідають про його успіх: на виїзді з Берліна його супроводжують п’ятсот студентів на конях аж до першої на дорозі поштової станції; на виїзді з України натовп дівчат осипає його пелюстками квітів. Жоден артист так добре не пізнав Європи, аж до найвіддаленіших її кордонів на заході та сході, від французького Бреста до Києва. Повсюди про нього пліткують, і плітки біжать, випереджаючи приїзд до наступного міста: заарештували, одружився, захворів; всюди на нього чекають і, що найбільш незвичайно, всюди він доїжджає, приїзд його віщує прибуття фортепіано «Ерар», воно таке ж невтомне, як і сам композитор, паризький виробник відправляє інструмент на кораблі чи каретою, щойно дізнається про місце призначення найкращого виконавця; в «Константинопольській газеті» від 11 травня 1847 року надруковано лист, отриманий з Парижа особисто від Себастьяна П’єра Ерара, який оголошує про прибуття фортепіано з червоного дерева та всіма можливими вдосконаленнями, відправленого з Марселя 5 квітня. Тобто приїде Ліст! Приїде Ліст! Я марно шукав, знайшов дуже мало подробиць про його перебування в Стамбулі, хіба лиш ім’я тієї, що його супроводжувала:


> А бідолашна Марієт Дюплессі померла… Перша жінка, в яку я закохався, лежить на невідомому мені цвинтарі, її віддали на поталу могильним червам! А вона ж мені про це казала п’ятнадцять місяців тому: «Я не житиму; я особлива дівчина і не зможу втриматись у житті, яке я не знаю, як прожити, і яке не зможу витримати. Візьми мене, відвези, куди захочеш; я тобі не заважатиму, цілими днями я сплю, вечорами ти відпускатимеш мене дивитися вистави, а вночі робитимеш зі мною все, що захочеш». Я сказав, що відвезу її в Константинополь, бо це була єдина реально можлива подорож, у яку я міг би її взяти зі собою. Аж ось тепер вона мертва…


Сара вважала надзвичайною фразу: «Візьми мене, відвези, куди захочеш; я тобі не заважатиму, цілими днями я сплю, вечорами ти відпускатимеш мене дивитися вистави, а вночі робитимеш зі мною все, що захочеш», — це було ствердження абсолютної краси та безнадії, повної оголеності — на відміну від Ліста, я знаю, на якому цвинтарі її поховали, це Монмартрське кладовище, яке мені показала Сара. Доля прототипу аж ніяк не дає підстав для заздрощів Дамі з камеліями, а в сина Дюма, якщо судити з цієї фрази, героїня блідіша за оригінал: адаптація життя Марі Дюплессі у Верді, звичайно, музична, але в ній забагато драми. «Травіату» створено у Венеції 1853 року, тоді все відбувалося швидко; за сім років після смерті маленька куртизанка Марі Дюплессі, вона ж Маргарита Готьє, вона ж Віолетта Валері, стала знаменитою на цілу Європу завдяки Дюма-синові та Верді. Ліст сумно визнає:


> Якби випадково я опинився в Парижі під час хвороби пані Дюплессі, то мав би будь-якою ціною врятувати її, бо вона такої втішної вдачі, що серця її не сягає те, що називають (і те, що, можливо, є) пороком. Можете не вірити, але мене спіткала темна елегійна прив’язаність до неї, що непомітно знову надихнула мене до поезії та музики. Це останній і єдиний поштовх, що я відчув за минулі роки. Не варто намагатися пояснити ці суперечності, людське серце — дивна штука!


Людське серце справді дивна штука, Ференц Ліст весь час закохувався, нехай навіть і в Бога — в опіумних ремінісценціях я чую, ніби гру барабанів до страти, віртуозну гру Ліста, що ним я так переймався в Константинополі, а ще явилася мені особлива дівчина, отам у своєму Сараваку, навіть якщо Сара нічого спільного не має ні з Дюплессі, ані з Гаррієт Смітсон («Подивіться на ту товсту англійку, що сидить на авансцені», — писав Генріх Гейне в своєму відгуку), акторкою, що стала натхненням для «Фантастичної симфонії». Бідний Берліоз, загубив себе в пристрасті до виконавиці ролі «poor Ophelia»: «Бідолашний великий геній, який бере три четверті неможливого!», — писав Ліст у одному з листів.

Треба було познайомитись із Сарою, аби почати цікавитись усіма цими трагічними долями забутих жінок — що ж це, все таки, за видовище, бачити безумного від любові Берліоза, який сам грає на литаврах у власному «Марші на страту», що звучав у великій залі Консерваторії. Ота четверта частина його твору — чисте божевілля, опіумний сон, отруєння, іронічна рипуча тортура, марш до Смерті, написаний за одну макову ніч, і Берліоз, як розповідає Генріх Гейне, зі своїх литавр поглядав на Гаррієт Смітсон, не відводив від неї очей, і щоразу, як їхні погляди зустрічалися, він голосніше бив по інструменту, як навіжений. (Гейне, до речі, десь пише, що литаври, як і ударні загалом, дуже підходили Берліозу. Берліоз ніколи не мандрував на Схід, але його з двадцяти п’яти років захоплювала збірка поезій Віктора Гюго «Східні мотиви». Тобто в нього був другий Схід, Схід Гете чи Гюго, які не знали ні східних мов, ані країн, де ними говорять, але спиралися на роботи сходознавців і мандрівників, на кшталт Гаммера-Пургшталя, тож третій Схід, Третинний Схід, який написали Берліоз чи Вагнер, мав у собі ці тексти, також не першоджерела. Третинний Схід: оцей термін треба розвинути. В литаврах таки щось є.) Отже, ця бідолашна Офелія Гаррієт Смітсон, на відміну від британських полків, піддалася французьким барабанам і вийшла заміж за митця. Цей шлюб, силуваний мистецтвом, закінчився бідою, і Гейне зауважив за декілька років по тому, коли «Фантастичну симфонію» знову грали в Консерваторії, що «Берліоз знову сидить позаду оркестру та грає на ударних, і товста англійка знову на авансцені, і їхні погляди знову зустрічаються… але він більше не б’є по литаврі так сильно».

Треба бути Гейне, щоби так у десять рядків помістити роман про померлу любов; добрий і духовний Анрі Ейне, як називав його Теофіль Готьє, саме Гейне під час концерту Ліста в Парижі, коли цей шанувальник опіуму збирався в Константинополь, запитав його з німецьким акцентом, повним гумору та хитрості: «Що ви будете говорити про Схід після того, як там побуваєте?». Це запитання можна було би поставити всім мандрівникам, які прямували у Стамбул, настільки подорож розмиває об’єкт, розсіює його та множить у віддзеркаленнях і деталях, аж поки він не втратить свою реальність.

Ференц Ліст, проте, мало що розповів про свою подорож до Туреччини, про яку коротко нагадує перехожим меморіальна табличка на вуличці, що веде до палацу Франції в Бейоглу. Ми знаємо, що його одразу після сходження з корабля прийняли викладач музики Доніцетті та посол Австрії, яким султан дав мандат зустріти композитора; що він протягом кількох днів жив у палаці Чираган на запрошення Великого Володаря, і що саме там він грав на знаменитому фортепіано Ерара; що він потім проводив час у палаці Австрії, згодом у палаці Франції, де був гостем посла Франсуа-Адольфа де Буркене, де дав другий концерт на тому ж інструменті, який служив йому всюди; що він зустрів самого посла наприкінці свого перебування, а дружина посла в той день погано себе почувала; що він дав третій концерт у готелі «Пера», де зустрів двох старих знайомих, француза та поляка, разом із якими він мандрував Азією; що він подякував у листі Ламартіну, великому фахівцю Османської імперії, який надіслав рекомендаційного листа міністру закордонних справ Решіду-паші: це майже все, що можна сказати напевно.

Я знову згадую прогулянки між двома сесіями читання архівів і газет того часу; візити до фахівців, які могли би надати довідку, це завжди були буркотливі історики, налякані, як це часто буває в Академії наук, що молодий чоловік може знати більше за них і викрити їхні помилки, особливо якщо цей молодий чоловік не турок, а австрієць, та ще й всього наполовину, чий об’єкт дослідження лежить у науковій порожнечі, в дірці поміж історією та музикою: іноді, і це було трохи сумно, у мене складалося відчуття, що мої припущення були подібними на Босфор — красиве місце між двох берегів, звичайно, але насправді лише вода, щоб не сказати вітер. Я марно заспокоював себе тим, що Колос Родоський чи Геракл також свого часу стояли ногами на різних берегах, все одно насмішкуваті погляди вкупі з уїдливими зауваженнями фахівців часто заганяли мене в зневіру.

На щастя, мені залишалися Стамбул, Більґер, Фож’є, опіум, який відчиняв нам двері сприйняття, — моя теорія про осяяння Ліста в Константинополі ґрунтувалася на «Поетичних і релігійних гармоніях», а особливо на «Благословенні Господа на самоті», яке він склав у Воронівцях невдовзі після перебування в Стамбулі; музична «адаптація» поеми Ламартіна відповідала на запитання перших рядків, «Звідкіль, о мій Боже, це щастя безкрає, / Звідкіль сходить віра, що в серці палає?»[19], і я був у глибині душі переконаний, що там був слід зустрічі зі східним світлом, а не, як це часто описували коментатори, любовний спогад про Марі д’Аґу, «пережований» для Кароліни Сайн-Вітгенштейн[20].

Після відвідин Стамбула Ліст відмовився від життя мандрівного музиканта, відкинув успіх своїх блискучих років та почав у Веймарі довгий шлях споглядання; нова подорож — навіть якщо окремі її фрагменти було розпочато раніше — відкривається «Поетичними і релігійними гармоніями». «Благословення» даремно добивали всі піаністи-неофіти, воно залишається не тільки однією з найкрасивіших мелодій Ліста, але й одним із найскладніших акомпанементів композитора, той акомпанемент (як на мої вуха початківця, це наближало музичну п’єсу до осяяння) треба було озвучувати як надмірну віру, а мелодія являла божественний спокій. Нині мені видається дещо «теологічним» і спрощеним таке прочитання (музику рідко коли можна звести лише до композиційних ознак), що також пов’язано з моїм особистим пізнанням Стамбула — інтенсивного блакитного ранку, коли ще чути хрускіт холодного повітря, коли Принцівські острови вирізняються в гострому світлі у Золотому Розі, а мінарети старого Стамбула своїми списами пронизують небо, як прості олівці для писання сотого імені Бога в заглибинах чистих хмар, коли ще мало туристів і перехожих на цій дивній вуличці (високі кам’яні стіни без вікон і дверей, колишні караван-сараї та зачинені бібліотеки), що веде за мечеть Сулейманіє, збудовану Божественним Сінаном для Сулеймана Пишного. Я минаю перистиль з кольорового мармуру; декілька мартинів літають між колонами з порфіру; бруківка блищить, ніби після дощу. Я вже бував у багатьох мечетях, в Ая-Софія, в Блакитній мечеті, і ще багато мечетей побачу в Дамаску, Алеппо, навіть в Ісфахані, але жодна не справить на мене такого миттєвого враження; щойно поклав взуття в спеціальну дерев’яну коробку та увійшов у молитовну залу, відчув, як у грудях щось стиснулося, втратив усі орієнтири, марно намагався іти та зрештою таки впав, де стояв, на червоний килим у блакитні квіти, і намагався зібратися докупи. Виявив, що сам у приміщенні, навколо мене світло, я сам у цьому просторі з запаморочливими пропорціями; гостинне коло величезного купола, сотня вікон мене огортає — я сідаю по-турецьки. Зворушений до сліз, але не плачу, відчуваю, як піднімаюся над землею, пробігаю очима написи на керамічних табличках, мальовані прикраси, все блищить, бачу верхівку, але дуже швидко краса вислизає та відкидає мене — я поволі приходжу до тями; те, що бачать очі, видається, звісно ж, величним, але зовсім не схоже на те, що я щойно відчув. Мене охопив сильний смуток, несподівана втрата, похмура візія реальності світу та всіх його недосконалостей, біль і смуток, підкреслений досконалістю будівлі, і до мене приходить фраза, лише пропорції божественні, а решта належить людям. Коли до мечеті заходить група туристів, я намагаюся стати на затерплі ноги, після двох годин сидіння я трохи хитаюся, тож виходжу з Сулейманіє Джамі, ніби п’яний, ніби людина, що не може обрати між сміхом і слізьми, і тікає, тож із мечеті я радше втік, ніж вийшов; сильний вітер Стамбула остаточно мене пробудив, особливо холодний мармур на подвір’ї, я забув про взуття, збиває з пантелику, що я дві години провів нерухомо чи майже без руху, і про ці дві години, яких більше нема, мені говорить лише годинник: раптом усвідомлюю, що стою в самих шкарпетках посеред двору, а взуття моє зникло з ящика, де я його залишив, ось що може повернути вас до страждань мирських — я і собі вкрав пару великих блакитних гумових шльопанців після кількох безплідних спроб улестити вусатого консьєржа, який бив себе руками в груди на знак власного безсилля, «по shoes, по shoes», але він дозволив мені привласнити ці шльопки якогось плавця, що просто собі тут валялися, і в них я пройшов увесь Стамбул, ніби дервіш, із душею в смутку.

І пам’ять то сумна штука, я більш ясно пам’ятаю сором від того, як ішов містом у шкарпетках і цих потріпаних гумових шльопанцях кольору «королівський синій», ніж те, яку емоцію пережив, і як промайнули години в мечеті Сулейманіє, то перше духовне одкровення, що я пережив не від музики — за декілька років, коли розповідав Сарі цю історію, яку вона назвала «Шльопкове саторі», мені на думку спав чотиривірш Хайяма:


До мечеті зайшов не для праведних справ —
Килимок для молитви я звідти украв.
Каяття мене знов привело до мечеті:
Килим стерся до дір, тож новий я узяв.[21]


На відміну від старого Омара Хайяма, я так ніколи і не наважився повернутися до Сулейманіє Джамі, востаннє, коли був у Стамбулі, залишився стояти в саду, дивився на могилу архітектора Сінана, який, як мало хто з людей, був посередником між нами та Богом; я звернувся до нього з короткою молитвою та знову згадав про гумові шльопки, що я їх успадкував того дня, і які чи то загубив, чи то викинув, не перевіривши, такий уже я маловірний, чи вони часом не чудодійні.

Синдром Стендаля[22] чи правдивий містичний досвід, не знаю, але уявляю, що Ліст, Божественний Циган[23], зміг там віднайти, як і я, початок, силу, саме в цих краєвидах і будівлях; можливо, трохи саме цього світла Сходу, що він носив у собі, ожило під час відвідин Константинополя. Безумовно, це було цікавою інтуїтивною здогадкою в особистому плані, але для науки, з огляду на те, як мало до нас дійшло коментарів від самого Ліста про подорож до Босфора, то було абсолютно перебільшеною амбіцією.

А от що мені направду вдалося відновити, то це більш-менш правдоподібний опис першого османського ансамблю, приватного оркестру Абдул-Азіза, де музиканти грали, сидячи на килимі; відомо, що султан нервувався від «східного» тику своїх скрипалів, коли ті виконували італійські чи німецькі твори, і що він зібрав хор для виконання опер на приватних концертах, зокрема «Весілля Фігаро»: цей великий чоловік просто шаленів, коли виконавці починали співати не в унісон, і коли віртуозні дуети, тріо, квартети, октети з «Весілля» перетворювалися на звуковий бульйон, від якого обличчям монарха-меломана котилися сльози безсилля, попри всі зусилля євнухів із янголиними голосами та мудрі поради італійського вчителя музики. Стамбул, проте, таки породив 1830 року великого забутого композитора Августа фон Адельбурга Абрамовича, чиє існування я терпляче простежив: після дитинства на Босфорі Адельбург став знаменитим у Будапешті завдяки національній опері, «Zrinyi», у якій він намагався довести, що, попри твердження Ліста, угорська музика не мала ромського походження — є щось захопливе в тому, що саме левантієць, єврей з Османської імперії, стане співцем угорського націоналізму за посередництвом свого героя Міклоша Зріні, великого поборника турків; безумовно, саме ця глибока інтимна суперечність підштовхнула його до безумства, такого сильного, що його інтернують, а у сорок три роки він помре. Адельбург, перший важливий європейський композитор родом із Османської імперії, завершив своє життя в деменції, в тріщині інакшості; так, ніби, попри всі мости та всі зв’язки, простягнуті в часі, змішаність довела свою неможливість перед націоналістичною патологією, що поволі завойовувала XIX століття та тихо зруйнувала тендітні переходи, збудовані раніше, залишивши по них лиш зв’язки панування.

Звичайно, окуляри згори на купі книжок і журналів, оце я роззява. Водночас, для того, щоби споглядати руїни в моїй спальні (як і руїни Стамбула, Дамаска, Тегерана, мою власну руїну) мені не треба їх бачити, всі ці речі я знаю напам’ять. Старі фотографії та пожовклі гравюри на східні теми. Поетичні твори Пессоа на аналої з різьбленого дерева, на якому мав би стояти Коран. Феска зі Стамбула, важкий вовняний халат із дамаського базару, лютня з Алеппо, яку я купив разом із Надімом. Оті білі томи з чорним профілем і неслухняним пасмом на корінці, то щоденники Ґрільпарцера — звісно, це мало смішити всіх у Стамбулі, дивіться, он австрієць прогулюється зі своїм Ґрільпарцером. Пральний порошок то ще куди не йшло, але Ґрільпарцер! Німці заздрять, от і все. Я знаю, звідки та суперечка: німці не зносять думки (я не сам це придумав, про це твердив ще Гуго фон Гофмансталь у своїй знаменитій статті «Ми, австрійці, та Німеччина»), що Бетховен поїхав до Відня, звідки так і не захотів повернутися до Бонна. Гофмансталь, найвидатніший лібретист усіх часів, написав, проте, дивний театральний діалог між вічним орієнталістом фон Гаммером-Пургшталем і невтомним Бальзаком, який Сара щедро цитувала в своїй статті про Бальзака та Схід; визнаю, що не дуже добре пам’ятаю, про що там ішлося, я вчора знайшов ту статтю, ось вона, о, там всередині було вкладено папірець зі старим листом, написаним на вирваній сторінці з накресленими червоним чорнилом берегами та блакитними рядками, половина аркуша зі шкільного зошита:


Дорогий Франце,


Ось нарешті вийшла друком стаття, що займала мене всі попередні місяці. Я доволі далеко відійшла від своїх, як ти кажеш, любих монстрів та інших жахів, але це тимчасово. Конференція в Гайнфельді виявилася доволі плідною, ти й сам про це можеш судити… І не тільки з університетської точки зору!

Навіть не знаю, як тобі віддячити за види замку та переклад.

Припускаю, ти саме от-от поїдеш зі Стамбула, сподіваюся, що подорож минула з користю. Щиро дякую за «передачку» та фотографії! Вони пречудові! Мама дуже тішиться. Тобі справді пощастило, це ж просто мрія — відкрити Константинополь… Ти повернешся до Відня чи до Тюбінгена? Тільки не забудь наступного разу попередити, коли будеш у Парижі.

Сподіваюся, ми скоро побачимося, цілую,


Сара


P.S. Так цікаво почути, що ти думаєш про цю «віденську» статтю — сподіваюся, тільки хороше!


Дуже приємно випадково віднайти дорогий почерк, чорнило, написано з невеликим натиском, трохи важко читається, але почерк ніжний та елегантний — комп’ютери взяли гору, і нині випадає мало нагод побачити почерк своїх сучасників, можливо, рукописний курсив стане формою оголеності, інтимною та прихованою маніфестацією, доступною лише коханцям, нотаріусам і банкірам.

Ось я уже й не сплю. Сон ніколи до мене насправді не йде, він швидко мене покидає, десь близько півночі, одразу по тому, як помучить цілий вечір. Сон — егоїстичний монстр, він усе робить по-своєму. Доктор Краус жахливий, треба поміняти лікаря. А цього звільнити. Я міг би дозволити собі розкіш звільнити лікаря, виставити його, бо лікар, який щоразу каже, що я мав би більше відпочивати, і який не здатен зробити так, щоби я спав, не гідний називатися лікарем. Однак треба визнати, що я ніколи не пив тієї гидоти, яку він виписував. Але лікар, який не може здогадатися, що ви не збираєтеся пити ту гидоту, яку він виписує, то поганий лікар, і саме тому лікаря треба поміняти. Але Краус схожий на розумну людину, я знаю, він любить музику, ні, це вже я перебільшую, але він ходить на концерти, що, звісно, теж іще нічого не значить. От вчора він сказав: «Я ходив слухати Ліста у Філармонію», на це я відповів, що йому пощастило, бо Ліста вже давно не грали у Відні. Він посміявся, звичайно, та сказав: «Ах, докторе Ріттер, через вас я помру від сміху», — і це була дивна фраза, особливо як для лікаря. А ще я досі не вибачив йому отой сміх, коли я попросив виписати мені опіум. «Ха-ха-ха, рецепт я, звісно, можу виписати, але вам треба буде розшукати аптеку XIX століття». Знаю, він бреше, я перевіряв в офіційних бюлетенях, там написано, що австрійський лікар має право виписувати щоденно до 2 грамів опіуму або ж 20 грамів опіумної настоянки на спирту, значить, десь їх таки можна дістати. А от ветеринар тієї ж національності може виписувати аж до 15 грамів опіуму та до 150 грамів настоянки, і від цього хочеться обернутися на хворого собаку. Може, мені вдасться переконати Ґруберового цуцика продати мені трохи ліків потай від господаря, так би цей пес нарешті бодай чимось мені прислужився.

Цікаво, чому ця тема мене так бентежить тепер, адже мене ніколи не вабило опіумне сп’яніння, та й скурив я за все життя п’ять-шість люльок — з тих пір минуло вже багато років. Звісно ж, це все через текст Бальзака, який Сара цитує в тій пожовтілій статті, прошитій скобами, і пил пристає до пальців:


Вони чекали від опіуму, що той покаже їм золотисті бані Константинополя, вкладе на дивани караван-сараїв, поміж жінками Махмуда: і там вони, сп’янілі від бажання, мають остерігатися хіба що холодного руків’я зброї або шовкової нитки; і навіть у збентеженні від смаку любові вони передчували смертну кару на палі… Опіум постачав їм цілий світ!..
Всього за три франки і двадцять п’ять сантимів вони опинялися в Кадісі або Севільї, дряпалися стінами, вкладалися в тіні жалюзі, зайняті тільки тим, аби зустріти погляд двох вогняних очей — андалузійка за завісою червоного шовку, відблиски якої додавали цій гарячій жінці жару, довершеності, поезії фігур фантастичних об’єктів наших молодих мрій… Згодом вони раптово повертались і опинялися сам на сам зі страшним обличчям іспанця, озброєного зарядженим мушкетоном!..
Іноді вони їздили на возі, який доставляв засуджених до гільйотини, та прокидались у кюветі десь у Кламарі, аби пірнути в принади домашнього життя: камін, зимовий вечір, молода жінка, граційні діти на колінця припадають і моляться до Бога, слухаючи підказки старої няньки… І все це дає опіум за три франки. Так, доза на три франки, і вони навіть перебудовують цілі концепції грецької, азійської та римської Античності!.. Вони отримували скорботних і віднайдених то тут, то там паном Кюв’є викопних аноплотеріумів. Вони реконструювали стайні Соломона, Храм Єрусалимський, вавилонські чудеса та все Середньовіччя, турніри, замки, лицарів і монастирі!..


Опіуму на три франки! Бальзак знущається, це точно, але все ж цікаво, три франки — скільки це в шилінгах? Тобто ні, в коронах, як тоді рахували. Ніколи не вмів переводити одне в інше. Треба визнати, що Сара знаходить просто шикарні неймовірні та призабуті історії. Бальзак, який теоретично захоплювався лише французами та їхніми звичаями, написав текст про опіум, і це був один із його перших опублікованих текстів. Бальзак виявився першим із французьких романістів, хто ввів у один зі своїх романів текст арабською мовою! Уродженець міста Тур у долині Луари Бальзак заприятелював із великим австрійським орієнталістом Гаммером-Пургшталем, ще й так, що присвятив йому один зі своїх текстів, «Музей старожитностей». Отака стаття могла би стати сенсацією — але в університетському середовищі, принаймні в гуманітаристиці, не буває сенсацій; плоди статей цілком окремі та загублені, ніхто чи майже ніхто не відкушує з цього дерева, я таки щось про це знаю. Проте читач, який би розгорнув перевидання «Шагреневої шкіри» 1837 року, як писала Сара, бачив там отаке:


Натомість у першому виданні 1831 року можна було прочитати лиш отаке:


Резюме
Численні стосунки поміж європейськими авторами та митцями першої половини XIX століття зі Сходом уже були досліджені. Наприклад, доволі точно відомо, як ця зустріч відбулася в Гете чи Гюго. Натомість, одним із найбільш дивовижних зв’язків поміж науковим сходознавством і літературою є стосунки Оно-ре де Бальзака та австрійського сходознавця Йозефа фон Гаммера-Пургшталя (1774–1852), які призвели не тільки до першого включення фрагмента арабською мовою до тексту, призначеного для широкого читача, але й дуже точно пояснюють досі неясний зміст діалогу, який у Гуго фон Гофмансталя на сцені ведуть двоє чоловіків у Відні 1842 року (sic), «Про персонажів роману та драми» (1902 рік). Йдеться про формування мистецької мережі зв’язків, яка від джерела Гаммера-Пургшталя зрошує всю Західну Європу, від Гете до Гофмансталя, проходячи крізь Гюго, Рюккерта та самого Бальзака.


Резюме досконале, я геть забув про цю статтю, вона справді віденська, як мені й було написано — вона попросила знайти гравюру з видами замку Гайнфельд, яку Гаммер надіслав Бальзаку в листі незадовго після того, як той побував у нього в гостях. Сара додала французьку цеглинку до своєї теорії (яку відстоював і Гофмансталь), згідно з якою Австрія була землею зустрічей, порубіжжям, більш багатим на контакти та змішування, ніж власне Німеччина, де навпаки йшлося про виключення іншого з культури, про занурення в себе, якщо говорити словами Сари, навіть якщо це й мало в майбутньому призвести до найбільшої жорстокості. Цю ідею варто було би поглибити — гадаю, що отримав цю статтю ще в Стамбулі, якщо вірити реченню з проханням повідомити, чи я повернуся «до Відня чи до Тюбінгена»; вона дякує за фотки, які раніше просила надіслати, але це я маю дякувати: вона підкинула мені нагоду завітати до чудового стамбульського кварталу, де я раніше ніколи не бував і де не було ані туристів, ані звичної картинки столиці Османської імперії, це малодоступний квартал Хаскьой в глибині Золотого Рогу — якщо пошукати, то я знайду і лист, де вона мене просить піти сфотографувати для неї (нині інтернет позбавляє такі екскурсії сенсу) ліцей Всесвітнього ізраїльського альянсу, де вчився її прадід по мамі у 1890-х роках, і було в тому щось дуже зворушливе, іти без неї, відкривати місця, звідки вона родом, якщо так можна сказати, але яких ніколи не бачили ні вона, ні її матір. Я зовсім не знаю, як євреї з Туреччини опинились у французькому Алжирі напередодні Першої світової війни, та й сама Capa, здається, про це не знала — одна з численних загадок XX століття, що часто криють у собі жорстокість і біль.

У кварталі Хаскьой дощило, це був той самий стамбульський дощ, який закручується вітром, тож навіть якщо то сіється лиш дрібний дощик, у ньому можна змокнути до нитки за секунду; я обережно ховав фотоапарат у плащі, зі мною було дві плівки, кожна на тридцять шість кадрів, кольорова, 400 ASA, нині ці слова здаються археологією — цікаво, чи в моїй коробці з фотографіями збереглися негативи, цілком можливо. З собою мав карту міста, з власного досвіду знав, що там бракує назв деяких вулиць, а також дуже віденську парасольку з дерев’яною ручкою. Дійти до Хас-кьоя — то вже ціла програма: треба зайти з півночі, минувши Шишлі, або йти вздовж Золотого Рогу, повз Касимпашу, від Джигангіру схилами Бейоглу треба йти десь зо три чверті години. Я проклинав Сару, коли машина, що проїжджала повз, в’їхала в калюжу та забризкала мені штани, і мало не послав під три чорти всю експедицію, яка не віщувала нічого доброго, я вже весь був у лайні та з мокрими ногами, хоча лише десять хвилин, як вийшов із дому, де Фож’є, споглядаючи темні хмари над Босфором із чаєм в руках після вчорашнього раки, люб’язно мене про все попередив: у таку погоду навіть сходознавця надвір не виганяють. Я вирішив узяти таксі, хоча й не збирався цього робити, звісно ж, не через жадібність, а всього-на-всього через те, що не міг пояснити, куди їхати: обмежився словами Haskoy eskelesi, lutfen[24], через півгодини заторів опинився на березі Золотого Рогу перед милим маленьким портом; позад мене був один із тих кольорових пагорбів, секрет якого знає Стамбул, і це асфальтована крута вуличка, вкрита тонким шаром води, прозорий струмок скористався нагодою та схилом, аби стекти назад у море — те дивне водне вознесіння нагадало розваги на березі гірських річок у Австрії; я стрибав з одного берега вулиці на інший, залежно від примх міської річки, сам до ладу не знаючи, куди іти; недоліки мокрого взуття з надлишком компенсувала радість гри. Можу тільки уявити, що перехожі мали подумати про самотнього туриста, охопленого аквафілією, котрий оце в їхньому кварталі уявив себе якоюсь фореллю. Після кількох сотень метрів і безуспішних спроб розгорнути карту під парасолькою, до мене підійшов старший чоловік із короткою сивою бородою, який зміряв мене поглядом з ніг до голови та зрештою запитав:

— Are you a Jew?[25]

Це запитання я, звичайно ж, не зрозумів, тому відповів чи то What?, чи то Як-як?, на що він уточнив із усмішкою:

— I can make a good Jewish Tour for you.[26]

To був пророк, який щойно врятував мене з тих вод — Ілія Вірано був одним зі стовпів єврейської спільноти Хаскьоя, а я мав такий вигляд, ніби заблукав, і він здогадався (сам він визнав, що тут було не так уже й багато туристів), що я, імовірно, шукаю щось зі слідами єврейської історії кварталу, де він нас і вигулював, мене й фотоапарат, впродовж решти дня. Пан Вірано говорив чудовою французькою, яку вивчив у двомовному ліцеї Стамбула; його рідною мовою була мова сефардів — ладіно, про існування якої я оце дізнався: євреї, яких вигнали з Іспанії та які оселилися в Османській імперії, привезли зі собою рідну мову, і та іспанська доби Відродження розвивалася разом із ними у вигнанні. Євреї в Стамбулі могли бути нащадками візантійських євреїв, сефардами, ашкеназі та караїмами, в порядку їх прибуття до столиці (загадкові караїми приїхали більш-менш останніми, більшість із них після війни осіли в Криму), і просто дивом було слухати, як Ілія Вірано розповідає про все це розмаїття, поки ми минали різні будівлі: караїмська синагога, кенаса, вражала найбільше, то була майже фортеця, її оточували стіни без вікон і дверей, за якими стояли будиночки з дерева та каменю, в одних хтось жив, а інші ніби збирались от-от завалитися — моя наївність викликала усмішку Ілії Вірано, в якого я запитав, чи в тих будиночках досі живуть караїми: ні, вони тут уже давно не живуть.

Більшість єврейських родин зі Стамбула переїхали деінде, в сучасніші квартали, в Шишлі чи на інший бік Босфору, якщо взагалі не виїхали до Ізраїлю чи Штатів. Ілія Вірано пояснював усе це просто, без ностальгійних ноток, так само він посвятив мене у теологічні й ритуальні відмінності поміж численними гілками юдаїзму, поки ми гуляли цими крутими вуличками в несподівано бадьорому темпі, і він майже поважно поставився до мого незнання; він запитав, яке прізвище в предка, сліди якого я намагався розшукати: так прикро, що ви не знаєте, може, десь тут живуть якісь його далекі родичі.

Пан Вірано на вигляд мав років десь шістдесят п’ять, високий, доволі елегантний, дещо атлетичного складу; костюм, коротка борода та блискуче, зачесане назад волосся уподібнювали його до юного дебютанта, який прийшов по дівчину до неї додому, аби супроводжувати на шкільний бал, от тільки дебютант був трохи посивілий. Він багато та радісно говорив, щасливий, казав, що я розумію французьку: більшість туристів Jewish Tours — то американці чи ізраїльтяни, тож рідко коли випадала нагода повправлятися в цій красивій мові.

На місці старої синагоги євреїв-вигнанців із Майорки стояла автомайстерня; збереглися лише дерев’яний купол, колони та написи на івриті; господарчі будівлі використовувалися як склад.

Я відкладав першу плівку, а ми ще навіть не дійшли до колишнього ліцею Всесвітнього ізраїльського альянсу, дощ припинився, і я, на відміну від свого провідника, почав відчувати легкий сплін, неясний смуток — все стояло зачинене та здавалося покинутим; єдину діючу синагогу з пілястрами візантійського мармуру на фасаді відчиняли лише у виняткових випадках; великий цвинтар на чверть проковтнуло будівництво автостради, решта поросла травою. Єдиний важливий мавзолей, що належав великій родині — настільки великій родині, як пояснював Вірано, що в них був палац на Золотому Розі, і тепер у тому палаці міститься вже не пам’ятаю котра з військових інституцій — був подібний на старий римський храм, забуте молитовне місце, його єдиною прикрасою були червоні та блакитні теґи графіті; храм померлих височів над пагорбом, звідки було видно край Золотого Рогу, місце, де він перестає бути гирлом і знову стає простою річкою, посеред автівок, фабричних труб і великих житлових масивів. Надгробки мали такий вигляд, ніби їх безладно розкидали схилом (вони лежать, як передбачено звичаєм, пояснював мені гід), іноді вони розбиті, прочитати написи було переважно неможливо — але він таки розшифровував прізвища: іврит краще протистоїть часу, ніж латиниця, так він казав, і мені було складно зрозуміти цю теорію, але факт полягав у тому, що він уголос вимовляв імена померлих і навіть знаходив їхніх нащадків або родинні зв’язки між названими іменами, не виявляючи при цьому жодних видимих емоцій; він говорив, що часто сюди заходить; з тих пір, як тут проклали дорогу, казав, кози тут уже не пасуться, зате трави росте багато. Руки в кишенях, тиняюся між надгробками, шукаю, що сказати; то там, то тут були графіті, я сказав антисемітизм? А він відповів, що ні, ні, любов, як це так любов, а так, закоханий пише ім’я своєї коханої, Гулія на все життя або щось подібне, і я зрозумів, що не можна осквернити те, що час і місто вже давно осквернили, і що скоро могили, останки, плити перенесуть кудись деінде, щоби поступитися місцем екскаваторам; я замислився про Сару, не зробив фото цвинтаря, не наважився дістати фотоапарат, хоча все це її не стосувалося, нікого не стосувалося це лихо, що було насправді для кожного своїм, і я попросив Ілію Вірано показати мені місце, де була та школа Всесвітнього ізраїльського альянсу, в цей час сонечко саме починало гарно виблискувати на Прісних Водах Європи та освітлювати Стамбул аж до Босфору.

Неокласичний фасад ліцею був сірого кольору, ритму будівлі надавали білі напівколони, на трикутному фронтоні написів не було. Це вже давно більше не школа, пояснив мені Вірано; нині це будинок відпочинку для літніх людей — я акуратно сфотографував вхід і подвір’я; декілька пансіонерів дуже старшого віку дихали свіжим повітрям на ґанку; мені здалося, що пан Вірано з ними зараз привітається, бо вони точно мали почати своє життя саме в цих стінах, де вивчали іврит, турецьку, французьку, де грались у внутрішньому дворі, де кохали, переписували вірші, билися за гріхи, яких не можна вибачити, і ось тепер коло замкнулося, та ж похмура будівля з цілими кахлями, де вони доживають своє життя, дивляться у вікна з висоти пагорба, як Стамбул широкими кроками іде в сучасність.

## 23 година 58 хвилин

Окрім короткої згадки в статті про Бальзака, не можу пригадати, щоби Сара колись говорила зі мною про світлини Стамбула, вирвані в дощу та забуття — я повернувся на Джиганхір засмученим, мені захотілося сказати Більґеру (він саме зайшов на чашку чаю, коли я прийшов), що археологія видається мені найсумнішою з робіт, і що я не бачу в руїнах нічого поетичного, і що не отримую жодного задоволення від просіювання того, що вже зникло.

Я досі доволі мало знаю про родину Сари, хіба що знаю про дитинство її матері, проведене в Алжирі, який вона полишила після оголошення незалежності та переїхала до Парижа; я не знаю, чи її стамбульський прадід мандрував. Сара народилася декілька років по тому в Сан-Клу, виросла в Пассі, і про цей 16-й округ вона говорила як про дуже приємний квартал із парками та потаємними куточками, старими кондитерськими та шляхетними бульварами — який дивний збіг обставин, ми обоє частину свого дитинства провели біля будинку Бальзака: вона мешкала на вулиці Ренуар, де великий письменник жив доволі довго, а я — за кілька кілометрів від Шато де Саше, маленького замку в Турені, де він часто бував. Щоліта під час канікул у бабусі ми майже мусили туди їздити на екскурсію, провідати пана Бальзака; цей замок мав перевагу, бо туристи його відвідували рідше, ніж інші замки в околиці (Азе-Ле-Рідо та Ланже), а також у ньому було культурне підґрунтя, як казала Мама — думаю, Бабуся тішилася б від того, що Бальзак, до якого вона ставилася як до далекого родича (зрештою, вони обоє навчались у школі в Турі), приїздив до Відня, як і вона колись приїздила; раз чи два вона приїжджала в гості, але, як і Бальзак, вона не любила подорожувати та скаржилася, що не може надовго покинути садок, Оноре та його персонажів.


> Бальзак приїздить до Відня, де зустрічає свою велику любов, пані Ганську, у травні 1835 року. «24 березня 1835 року, — записав Гаммер-Пургшталь, — після повернення з вечірки, яку провів у приємній компанії графині Ржевуської [дівоче прізвище Евеліни Ганської], вдома на мене чекав лист капітана Холла [зауважмо, що капітан Холл — це Безіл Холл (1788–1844), офіцер флоту, друг Вальтера Скотта, автор численних подорожніх нотаток, зокрема «Hainfeld’s Castle: A Winter in Lower Styria», які надихнуть Шерідана Ле Фаню на створення роману «Кармілла»[18]], у якому він повідомив мене про тяжкий стан здоров’я моєї подруги баронеси Пургшталь, що була при смерті[19]».

> Тож ми знаємо, що за посередництвом пані Ганської великий орієнталіст знав роботи Бальзака, і що він навідував графиню та її друзів уже протягом певного часу[20]. Лише після повернення зі Штирії в квітні, по смерті баронеси Пургшталь, Йозеф фон Гаммер дізнається, що Бальзак на декілька тижнів приїздить до Відня[21]. Вони з приємністю навідують один одного. Гаммер навіть дозволяє нам оцінити європейську славу романіста: одного дня, як він пише, навідавшись до віденського дому Бальзака, він дізнався, що письменника немає вдома, бо той пішов до князя Меттерніха; Гаммер вирішив і собі вирушити до палацу, аби там зустрітися з Бальзаком, тим паче, барон і так збирався навідати князя. В передпокої в Меттерніха зібрався справжній натовп, і камергер пояснив, що всі ці панове очікують своєї черги на аудієнцію, але князь замкнувся з Бальзаком і заборонив їх турбувати[22]].


Неймовірним здається те, що сам Меттерніх захоплювався цим чоловіком, обвішаним боргами, який жив у Парижі під вигаданими іменами та в проміжках між написанням романів бігав Європою за тією, котру любив. Про що вони могли говорити цілих дві години? Про європейську політику? Про погляди Бальзака на уряд Луї-Філіпа? Про «Шагреневу шкіру»? Стаття Сари зокрема підкреслює роль пані Ганської як звідниці між Бальзаком та Сходом; те, що Гаммер зрештою дарує Бальзаку переклад тексту «Шагреневої шкіри» арабською мовою, сталося за посередництвом графині Ржевуської. Так само розмова з Меттерніхом не відбулася б без її втручання. Уявляю Бальзака в замку Саше, де він замикався зі своїми аркушами, пером, кавником, він рідко виходить, а якщо й виходить, то лише для короткої прогулянки парком, аби розім’яти ноги; він закривався, ніби вустриця, сам так казав; спускався до річки, підбирав декілька каштанів, граючись, кидав їх у воду, а потім повертався до «Батечка Горіо» там, де його й залишив; чи це той самий Бальзак, що й віденський, збожеволілий від любові до цнотливої Евеліни Ганської, яка відмовляла йому цілих п’ятнадцять років поспіль, і це багато нам говорить про Бальзакові силу характеру і терплячість. Зрештою вони таки пошлюбилися 1848 року, це не може не тішити; це сталося незадовго до смерті письменника 1850 року, це тішить набагато менше. Можливо, саме бажання частково втримувало від падіння цього хиткого чоловіка, здається, Бальзак знаходить забуття в роботі та письмі, бо він нестійкий, бо не контролює своє життя (окрім своїх речень, у них він просто Бог), що вислизає, і він хитається від кредитора до кредитора, і все це через неможливу любов і непогамоване бажання, і лиш книжки є світом, створеним за його власними мірками письменника, що раніше був друкарем. Три тисячі сторінок літер, ось його пам’ятник любові, він часто говорить про Евеліну з Відня, про майбутню поїздку до Відня, де бажає відвідати Ваграм і Еслінг, подивитися на ці поля бою, бо в його планах є батальна сцена, велика батальна сцена, що вся розгортатиметься в осерді битви весь жахливий день і не полишатиме його межі: підозрюю, Бальзак, як і Сара в Сентготхарді, досліджував Асперн, роблячи нотатки, уявляючи, як війська рухалися пагорбами, де саме маршала Ланна було смертельно поранено, запам’ятовував перспективу, дерева вдалині, форму пагорбів, всі ті речі, яких він не напише, тому що затримається у Відні, та й весь цей проект міг бути лише претекстом для поїздки: він буде надто зайнятий згодом, коли долатиме «Людську комедію», шукаючи час, аби втілити цю ідею — так само й Сара, наскільки я знаю, ніколи детально не описала своїх візій щодо битви під Могерсдорфом, де б змішалися всі оповіді, і турецькі, й християнські, і де би тексти супроводжувала музика Пала Естерхазі, я не знаю, чи в неї щось таке взагалі було в планах.

О, Сара в цій статті дає репродукцію гравюри замку Гайнфельд, що її Гаммер надіслав Бальзаку після повернення в Париж, мені довелося обійти всіх віденських антикварів, аби допомогти їй цю гравюру знайти — Гаммер надсилав своїм близьким зображення замку, так само, як сьогодні надсилають фотографії, от уже цей добрий Гаммер, про якого Бальзак казав, що той «терплячий, як коза, що душиться», і якому він присвятить, аби віддячити за всі східні знання, «Музей старожитностей». Припускаю, я бігав крамничками антикварів по Відню так само, як Бальзак волочився за Евеліною Ганською, забувши про все, аж поки не впіймав цю віньєтку, про яку вона згадує посеред цитат із листів, що мають віденський слід:


> 28 квітня 1834 року: Якби я був багатим, то з задоволенням надіслав би вам картину, «Алжирський інтер’єр» Делакруа, яка видається мені неперевершеною[31].

> 9 березня 1834 року: А тепер Відень, лиш робота й самота[32].

> 11 серпня 1834 року: О, провести зиму у Відні. Я не проти, так33.

> 25 серпня 1834 року: Мені потрібно побачити Відень. Треба дослідити Ваграм і Еслінг до наступного червня. Мені також потрібні гравюри, де зображено уніформи німецької армії, я приїду їх шукати. Тільки, будьте ласкаві, скажіть, чи таке взагалі існує[34].

> 18 жовтня 1834 року: Так, я трохи понюхав Туренської осені; був як овоч або вустриця, але коли небо світлішало, то вирішував, що то добре віщування, і що до Відня прилетить голубка із зеленою гілочкою в дзьобі[35].


Бідолашний Бальзак, що він отримав із Відня у відповідь, декілька поцілунків і клятв, якщо вірити листам, які Сара так щедро цитує — і я завжди радів, коли вона приїздила до моєї столиці, так сильно, що щоразу ішов оновити собі гардероб і підстригтися в перукаря, і що ж я з того отримав, примірник брошури, який не наважуюся розшифрувати — життя сплітається у вузли, життя сплітається у вузли, і це не завжди вузлики з пояса Святого Франциска[27]; ми перетинаємося, біжимо один за одним, роками, в темряві, і коли нам нарешті здається, що піймали іншого в обійми, смерть усіх нас забирає.

Джейн Діґбі не з’являється в статті Сари про Бальзака та Схід, проте саме вона становить один із непрямих зв’язків між мешканцем Тура та Сирією; красива витончена Джейн Діґбі, чиє тіло, обличчя та замріяні очі наробили чимало лиха в Європі та на Сході XIX століття — у неї одна з найнесподіваніших доль, як на ту добу, вона найбільша шукачка пригод, у всіх сенсах цього слова. Скандальна англійка, у двадцять вона вже розлучилася, вигнана вікторіанською Англією за «проміскуїтет», згодом була то коханкою австрійського аристократа, то дружиною баварського барона, то коханкою короля Людовіка І Баварського, то заміжня за шляхетним мешканцем острова Керкіра, який мав прекрасне ім’я граф Спиридон Теотокій, згодом її вкрав (не без її на те згоди) албанський пірат; Леді Джейн Елленборо, в дівоцтві Діґбі, таки знайшла любовну стабільність у пустелі між Дамаском і Пальмірою, в обіймах шейха Меджуеля ель-Мезраба, князя племені Аназа, на двадцять років за неї молодшого, за якого вона вийде заміж, уже розмінявши шостий десяток. Останні двадцять років свого життя вона проведе в Сирії, абсолютно чи майже щаслива — зазнає жахів війни під час різанини 1860 року, де її врятувало лише втручання еміра Абд аль-Кадіра, який саме відбуватиме вигнання в Сирії і захистить численних сирійських і європейських християн. Але, без сумніву, найбільш гіркий епізод її життя стався набагато раніше, в Італії, у Баньї-ді-Лукка, біля підніжжя Апеннін. Того вечора Леонідас, її шестирічний син, єдиний з дітей, до кого вона відчувала сильну любов, хотів наздогнати маму, яку побачив з балкона своєї спальні, ось вона внизу, на ґанку готелю, він перехилився, впав, розбився на терасі просто біля ніг матері, миттєва смерть.

Можливо, саме ця жахлива пригода завадила Джейн пізнати щастя десь ближче, ніж на краю світу, в пустелі забуття та любові — її життя, як і життя Сари, то довгий шлях у східному напрямку, низка станцій, які невмолимо ведуть усе далі на Схід, де вона шукає щось, не знаю що. Бальзак перетнувся з цією надзвичайною жінкою на початку великої подорожі, спершу в Парижі десь 1835 року, коли «Леді Елл» саме зраджувала свого баварського барона фон Венінгена з Теотокієм; Бальзак розповідав пані Ганській, що Леді Елл… ще пощастило з тим греком, що приїхав її чоловік, і що він бився на дуелі з греком, залишив його сильно пораненим і забрав зі собою дружину, поки її коханець не одужав — «яка особлива жінка», зауважив Бальзак. Згодом, уже за декілька років, коли він приїздить до Відня, то зупиняється в замку Вайнгайм, що біля Гайдельберга, аби навідатися до Джейн; він детально описує ті дні в листах пані Ганській, і ми законно можемо припускати, що він прибріхує, аби не провокувати сильні ревнощі Евеліни, яку ми знаємо як дуже ревниву, хоча Бальзак про це писав як про «звинувачення, що знову мене смішать». Цікаво, чи Бальзака таки спокусила та скандальна синьоока мандрівниця, цілком імовірно; відомо, що саме вона частково надихнула його на персонажа Леді Арабель Дедлей у «Лілії долини», Леді Дедлей завойовує, вона закохана та тілесна. Той роман я прочитав за кілька миль від Саше, посеред пейзажів Турені, де і їздили верхи Леді Дедлей і той ідіот Фелікс де Ванденес; я плакав за бідною Генрієттою, яка померла від смутку — також я трохи заздрив еротичним задоволенням, що їх дарував Фелікс пристрасній Арабель. Ось Бальзак і протиставляє невинний і бляклий Захід смаколикам Сходу; складається враження, що він, ніби пророк або ясновидець, зміг краєчком ока в дусі уявного Сходу, образ якого вже саме формувався, вловити подальшу долю Джейн Діґбі, можливо, крізь картини Делакруа, якого він так цінував: «Її бажання — ніби вихор у пустелі, в пустелі, чия гаряча велич відбивається в очах, у пустелі, наповненій лазур’ю в непорушному небі, в пустелі зі свіжими зоряними ночами», — написав він про Леді Дедлей перед пасажем із довгим порівнянням Заходу та Сходу, Леді Дедлей, як і Схід, «виділяє свою душу, огортає вірних осяйним серпанком», і вдома в Бабусі, сидячи на кріслі з вишитою оббивкою поруч із вікном, на якому висіла завіса з білого мережива, що пропускала світло, вже трохи просіяне крізь худенькі дуби на краю лісу, я уявляв себе на коні разом із цією британською Діаною-мисливицею, я бажав (саме був на межі дитинства), щоби Фелікс таки одружився з нещасною Генрієттою, так само я сумнівався щодо переселення душ та плотських утіх.

Бальзак і Ганська, Меджнун і Лейла, Джейн Діґбі та шейх Меджуель, ось такий красивий каталог треба зібрати, впорядкувати книжку, чому б і ні, я міг би написати книжку, вже уявляю обкладинку:


Про різні форми Східного безумства

Том перший

Закохані сходознавці


Оце буде матеріал, всі ці божевільні від любові, щасливі та нещасні, загадкові та порнографічні, жінки та чоловіки, якби тільки я годився на щось, окрім як сидячи в ліжку переспівувати старі історії, якби в мене була енергійність Бальзака чи Ліста, а особливо здоров’я — сам не знаю, що буде зі мною за кілька днів, треба буде повернутися до медицини, тобто до найгіршого, зовсім не можу уявити себе в лікарні, що я робитиму там безсонними ночами? Віктор Гюго в есеях «Що я бачив» описує агонію Бальзака, той був у своєму ліжку та, як він пише, спирався на гору подушок, до яких додали і червоні диванні подушки. Обличчя стало фіолетовим, майже чорним, нахилене вправо, неохайна борода, сиве коротко підстрижене волосся, розплющені нерухомі очі. Від ліжка йшов нестерпний запах. Гюго привідкрив ковдру та взяв Бальзака за руку. Вона була геть уся вкрита потом. Стиснув її. Бальзак не відповів на рукостискання. Обабіч ліжка стояли стара жінка-доглядальниця та хтось зі слуг. На столику в головах горіла свічка, ще одна була на комоді біля дверей. Срібна ваза стояла на нічному столику. Той чоловік і та жінка мовчали з певним острахом і слухали, як умираючий голосно хрипів, пані Ганська повернулася до себе, бо, звісно ж, не могла чути хрипи свого чоловіка, не могла витримати його агонію: Гюго розповідає всілякі жахи про нарив на ногах Бальзака, що прорвався за декілька днів до того.

Яке ж прокляття це тіло, чому Бальзакові не дали опіуму чи морфіну, як дали Генріху Гейне, бідолашне тіло Гейне, який був переконаний, що повільно помирає від сифілісу, хоча сучасні лікарі радше схиляються до розсіяного склерозу, довгої дегенерації, що у всякому разі прикувала його до ліжка на роки, о Боже, в науковій статті детально уточнено дози морфіну, що їх приймав Гейне за допомогою дружнього аптекаря, який доніс до його відома ту нещодавню інновацію, морфін, сік божественних макових соків — щонайменше, в XXI столітті в такому догляді не відмовляють тим, хто вмирає, але намагаються віддалити від нього живих. Вже не знаю, хто з французьких письменників закидав нам, що ми живемо, а Бетховен помер, мене свого часу це незвично роздратувало, заголовок звучав так: «Коли я думаю, що Бетховен помер, а стільки дурнів живі» — і ніби поділяв людство на дві категорії, на ідіотів і бетховенів, і щось мені підказувало, що автор охоче ставить себе в один ряд із бетховенами, чия безсмертна слава спокутуватиме нинішні вади та бажатиме нашої смерті, аби помститися за метра з Бонна. В тій паризькій книгарні Сара, якій іноді бракувало проникливості, сприйняла той заголовок радше як дотепний — вона вкотре закинула мені надмірну серйозність і непримиренність, ніби сама вона такою ж непримиренною не була. Книгарня розташувалася на площі Кліші, це був кінець нашої експедиції до Садега Хедаята на вулицю Шампйоне та на Монмартрський цвинтар, де ми бачили могили Гейне та Берліоза, а потім пішли обідати в приємну брассерію зі, здається, німецькою назвою. Безсумнівно, мій гнів на цю книжку (у автора також було, здається, німецьке прізвище, який збіг обставин) був наслідком бажання привернути увагу до себе, зробитися більш помітним за рахунок цього письменника, виблискувати знанням Бетховена — Сара саме писала дисертацію, тож звертала увагу лише на Садега Хедаята та Аннемарі Шварценбах. Вона дуже схудла, працювала по чотирнадцять-шістнадцять годин на добу, мало виходила з дому, борсалася в списку літератури як бойовий водолаз, майже нічого не їла; попри все це, вона мала щасливий вигляд. Після інциденту в Алеппо, в спальні готелю «Барон», ми не бачилися вже декілька місяців, я задихався від сорому. З мого боку було дуже егоїстично чіплятися до неї посеред написання дисертації, розпікати ревнощами, оце вже претензійний ідіот: я бундючився, хоча мав би натомість дбати про неї, опікуватися різними дрібничками, а не сідати на цього бетховенського коня, з часом я помітив, що це не додає мені популярності в жінок. Можливо, насправді в тому заголовку «Коли я думаю, що Бетховен помер, а стільки дурнів живі» мене дратувало, що його автор зумів говорити про Бетховена та бути при цьому дотепним і симпатичним, саме цього марно намагалися досягнути цілі покоління музикознавців, включно з моїм.

Сходознавець Йозеф фон Гаммер-Пургшталь, так, знову він, розповідав, що навідував Бетховена у Відні за сприяння доктора Ґлосса. Яким, все ж таки, цікавим світом були ці столиці початку XIX століття, де орієнталісти ходили в гості до князів, Бальзака та геніальних музикантів. В його мемуарах є навіть один доволі моторошний анекдот, ідеться про 1815 рік: Гаммер був на концерті Бетховена в одному з тих надзвичайних віденських салонів; легко уявити карети, лакеїв, сотні свічок, люстри з кришталевими підвісками; холодно, зима, у Відні мороз пробирає до кісток, і в графині Терези Аппоній, яка й влаштувала цей прийом, напалено так тепло, як тільки можна — їй заледве виповнилося тридцять, і вона ще не знає, що всього за декілька років вона зачарує світську верхівку Парижа; Антуан і Тереза Аппонії прийматимуть у посольстві Австро-Угорщини на Сен-Жермен усіх визначних письменників, художників і музикантів. Шляхетне австрійське подружжя запізнається з Шопеном, Лістом, зі скандальною Жорж Санд; вони прийматимуть Бальзака, Гюго, Ламартіна та всіх збурювачів 1830-го. Того зимового вечора вона приймає Бетховена; до того Бетховен не виходив у світ уже декілька місяців — як і всіх великих диких котів, з печери його змушує вийти лише голод, йому потрібні гроші, любов і гроші. Тож він дає концерт для цієї графині та великого кола її друзів, серед яких був і Гаммер. Сходознавець-дипломат саме був при дворі в той час, тоді ж він зблизився з Меттерніхом; він навідував Талейрана, про якого не відомо точно, чи то він був збоченим тхором, чи таки гордовитим соколом — у кожному разі, хижаком. Європа святкує мир і віднайдену після міряння силами рівновагу, зокрема, святкує кінець Наполеона, який саме тупав ніжками на Ельбі; Сто днів правління Наполеона після втечі з Ельби наженуть страху на англійців. Саме Наполеон Бонапарт винайшов сходознавство, саме він привів у Єгипет слідом за своєю армією науку, саме він вперше повів Європу на Схід, за Балкани. Знання проривається слідом за армією та комерсантами до Єгипту, Індії, Китаю; перекладені з арабської та фарсі тексти починають завойовувати Європу, великий дуб Гете починає рости; ще до «Східних мотивів» Гюго, тоді ж, коли Шатобріан винаходить жанр дорожніх нотаток і пише «Дорожні нотатки від Парижа до Єрусалима», і коли Бетховен грає перед усіма вершками Відня для маленької італійської графині, що вийшла заміж за угорця, великий Гете закінчує роботу над «Західно-Східним диваном», на який надихнувся безпосередньо від перекладу Гафіза, виданого Гаммером-Пургшталем (звісно ж, Гаммер також тут, у нього прийняли пальто, він нахилився та ніби торкнувся губами рукавички Терези Аппоній, усміхнувся, вони добре знайомі, її чоловік також дипломат із кола Меттерніха) 1812 року, поки цей дракон Наполеон, цей огидний середземноморець думав, що може подолати росіян і їхню страшну зиму за три тисячі льє від Франції. Того вечора, поки Наполеон нетерпляче тупає ніжкою, чекаючи кораблів на Ельбі, є Бетховен, старий Гафіз, Гете, Шуберт, який покладе на музику поезії «Західно-Східного дивана», є Мендельсон, Шуман, Штраус, Шенберг, вони також інтерпретували ці поезії великого Гете, поруч із графинею Аппоній сидить полум’яний Шопен, він присвятить їй два ноктюрни; біля Гаммера сідають Рюккерт і Джалаледін Румі, а їхній повелитель Людвіг ван Бетховен сідає за піаніно.

Можна уявити, що Талейран, який пригрівся біля фарфорових грілок, заснув іще до того, як пальці композитора торкнулися клавіш; кульгавий диявол Талейран сам грав усю ніч, але не музику, а в карти: маленька партія гри в «фараон» і вино, багато вина, і очі злипаються. Це найбільш елегантний і найоригінальніший єпископ-розстрига; він служив Богу, служив Людовіку XVI, Національному конвенту, Директорії, Наполеону, Людовіку XVIII, служитиме Луї-Філіпу, стане взірцевим для французів державним діячем, вони щиро вірять, що функціонер повинен бути таким, як Талейран, тривкою будівлею, церквою, що вистоїть у всіх бурях і втілює знамениту державну спадкоємність, тобто м’якотілість усіх тих, хто підкоряє свої переконання будь-якій силі — Талейран зробить честь єгипетській експедиції Наполеона та всьому знанню про античний Єгипет, яке принесли зі собою барон Денон і його науковці, коли накаже забальзамувати своє тіло по-єгипетськи, муміфікувати, освятити по-фараонськи, і це просто завоювало Париж, додало трохи Сходу в його труну принца, що мріяв будуар перетворити на гарем.

Йозеф Гаммер не заснув, він меломан; він цінує і добре товариство, і чудову компанію, цікаві зібрання — йому трохи більше сорока, це роки пізнання Леванту, від чудово володіє шістьма мовами, навідує турків, англійців і французів, дуже шанує, кожну по-своєму, ці три нації, якості кожної з них він зміг оцінити. Він австрієць, син дрібного провінційного чиновника, і йому для здійснення Призначення, яке відчуває своїм, бракує тільки титулу з замком — для цього доведеться почекати двадцять років, і доля зробить так, що він успадкує Гайнфельд і баронський титул на додачу та стане Гаммером-Пургшталем.

Бетховен привітав гостей. Роки до нього безжальні, він щойно втратив брата Карла та розпочав довгий судовий процес про опіку над племінником; глухота прогресує та все більше ізолює від інших. Він мусить використовувати величезні мідні акустичні трубки дивних форм, що їх можна побачити у вітринах Бетховен-хауза у Бонні, і від того він стає подібним на кентавра. Він закоханий, але такою любов’ю, що передчуває — чи то через хворобу, чи то через високе походження молодої жінки — це дасть народження лише музиці; як і Гаррієт Берліоза, ця кохана сидить тут, у цій залі; Бетховен починає грати двадцять п’яту сонату, складену декілька місяців тому, жваво, чуттєво та виразно.

Публіка трохи тремтить; чути шепіт, що Бетховен не чує; Гаммер розповідає, що фортепіано, ймовірно, від холоду, розладнане та звучить жахливо — пальці Бетховена грають чудово, і він всередині чує музику такою, якою вона мала би бути; публіка чує звукову катастрофу, і, якщо Бетховен поглядав час від часу на свою кохану, то мав помітити, як поволі обличчя публіки обіймала пригніченість і навіть сором від такої кривди, завданої великій людині. На щастя, графиня Аппоній була дамою тактовною, вона голосно зааплодувала, урвавши музику, непомітно кивнула, аби концерт закінчували, і можна тільки уявити сум Бетховена, коли він зрозумів, жертвою якого жахливого фарсу він став — і то був його останній концерт, як повідомляє нам Гаммер. Я люблю уявляти, що Бетховен, складаючи декілька тижнів по тому цикл пісень «An die feme Geliebte», для далекої коханої, думав саме про цю дистанцію глухоти, що віддаляла його від світу сильніше, ніж вигнання, і навіть якщо дослідження фахівців поки не розкрили, ким була та жінка, можна відчути в фінальному «Nimm sie hin, denn, diese Lieder» весь смуток митця, який не може співати та навіть грати своїх мелодій, написаних тій, кого любить.

Довгі роки я збирав усі можливі виконання сонат для фортепіано Бетховена, і добрі, і погані, очікувані й несподівані, десятки вінілів, дисків, касет, і щоразу, коли чую другий такт двадцять сьомої, попри те, що він звучить дуже наспівно, не можу припинити думати про сором і силуваність, сором і силуваність усіх зізнань у любові, що звучать у нікуди, і я червонітиму від сорому, сидячи в ліжку, якщо знову про це думатиму, ми грали нашу сонату геть самі, захоплені почуттями, та не помічали, що піаніно розладнане: інші чули, як фальшиво ми звучали, і, в кращому разі, відчували щиру жалість, а в гіршому разі то була жахлива присоромленість від зустрічі з цим приниженням, що і їх залякувало, хоча вони й ні про що не просили зазвичай — Сара ні про що не просила того вечора в готелі «Барон», а може, й просила, я не знаю, визнаю, що сьогодні вже нічого не розумію, стільки часу минуло, минувся Тегеран, минули роки; цього вечора, поки я поринаю в хворобу, як Бетховен, попри отриману вранці загадкову статтю, Сара від мене далі, ніж будь-коли, ferne Geliebte, на щастя, я вже давно не пишу віршів і не складаю музики.

Мій останній візит до Бетховен-хауза у Бонні був з нагоди конференції «“Руїни Афін” і Схід» декілька років тому, і та поїздка також супроводжувалася соромом і образою через безумство бідолашного Більґера — пам’ятаю, він стояв у першому ряді з роззявленим ротом і саме починав базікати про Августа фон Коцебу (автора книжечки «Руїни Афін», який, зі свого боку, нічого ні в кого не просив, і чия єдина слава полягає, без сумніву, в тому, що він прийняв на себе той фатальний удар), а потім змішалося все, археологія та антимусульманський расизм, бо «Хор дервішів», про який я саме говорив, згадує Пророка та Каабу, і саме тому його більше ніколи не виконують, Більґер кричав, що ми надто поважаємо Аль-Каїду, і наш світ у небезпеці, ніхто вже не цікавиться грецькою та римською археологією, всі цікавляться лише Аль-Каїдою, і Бетховен добре розумів, що в музиці треба підходити з обох сторін, зі Сходу та з Заходу, і це дозволить віддалити кінець світу, який вже близько, а ти, Франце (і тут пані з Бетховен-хауза повернулася в мій бік зі стривоженим виразом обличчя, на що я відповів невиразною гримасою сумніву, що мала б означати «я взагалі не знаю, хто цей фанатик»), теж про це знаєш, але нічого не кажеш, ти ж знаєш, як сильно загрожене мистецтво, що це означає кінець світу через усіх тих людей, які навертаються в іслам, індуїзм і буддизм, для цього достатньо почитати Германа Гессе, археологія це наука землі, всі про це забули, так само, як забули, що Бетховен то єдиний німецький пророк — раптом мене охопило страшенно сильне бажання піти попісяти, раптом я перестав чути балаканину Більґера, що стояв посеред цього зібрання, я слухав лише своє тіло та сечовий міхур, здавалося, він от-от вибухне, повторював собі «я випив чаю, я випив забагато чаю», я не втримаюся, мені дуже хочеться пісяти, я намочу штани та шкарпетки, який жах, перед усіма, я більше не зможу стримуватися, я мав помітно збліднути, тож поки Більґер просторікував і виголошував свої прокляття, що їх ніхто не слухав, я встав і вибіг — мене просто вивертало, руку я тримав на паху — щоб знайти притулок у туалеті, поки за моєю спиною схвально звучав грім аплодисментів, мій вихід сприйняли як незгоду з божевільним оратором. Коли я повернувся, Більґера вже не було; він пішов, як розповіла мені добра пані з Бетховен-хауза, незадовго після того, як вийшов я, не обійшлося без того, щоб він не назвав мене боягузом і зрадником, і в цьому, маю визнати, він не помилився.

Той інцидент мене глибоко засмутив; попри те, що я радів нагоді знову побачити експонати з колекції Мартіна Бодмера, в музейних залах я провів заледве десять хвилин; мене супроводжувала хранителька, і вона зауважила мій поганий настрій, намагалася якось розрадити, ви ж знаєте, божевільні трапляються всюди, навіть якщо їх наміри були добрими, думка про те, що такі божевільні, як Більґер, можуть бути всюди, зрештою мене засмутила. Чи не поглибили надто численні поїздки на Схід вже наявну тріщину в його душі, чи не заразився він там якоюсь душевною хворобою, чи Туреччина із Сирією ніяк не пов’язані з тим, і чи став би він таким же навіженим, якби взагалі ніколи не виїжджав із Бонна, цього ніхто не знає — це клієнт для твого сусіда, сказала би Сара, натякаючи на Фройда, і я визнаю, що зовсім не знаю, чи подібні параноїдальні марення не лежать десь поза межами психоаналізу, це радше випадок для трепанації, попри всю мою симпатію до доброго доктора Зигмунда та його поплічників. «Ти опираєшся», — сказала би Сара; вона пояснила мені надзвичайний концепт опору в психоаналізі, вже не знаю, з якого то було приводу, мене аж образила простота цього аргументу, все, що суперечить теорії психоаналізу, лежить у площині опору, тобто походить від того факту, що хворі відмовляються одужувати, відмовляються бачити світло в словах доброго доктора. Коли я тепер про це думаю, то розумію, що це точно мій випадок, я опирався протягом багатьох років, я ніколи не заходив у квартиру того кокаїніста, фахівця в галузі сексуального життя немовлят, не пішов навіть за компанію з Сарою, коли вона туди зібралася, все, що захочеш, сказав, я охоче піду дивитися на розрізаних жінок у музеї анатомії, але не піду до квартири того шарлатана, та нічого і не змінилося, знаєш, це шахрайство триває: тебе змусять заплатити купу грошей, аби подивитися на цілковито порожню квартиру, бо його власність, диван, килим, кришталева куля та картини з голими жінками зараз у Лондоні. Це напевно зла воля, ще один спосіб хитрувати, я нічого не маю проти Фройда, звичайно, вона так і подумала, як зазвичай. Можливо, Фройду вдасться приспати мене за допомогою годинника гіпнотизера, ось уже годину я сиджу в ліжку з увімкненим світлом, з окулярами на носі та статтею в руках, по-дурному розглядаю полиці бібліотеки — «Часи такі погані, що я вирішив поговорити сам зі собою», — як писав іспанський есеїст Гомес де ля Серна, і я його розумію.

Мені також траплялося розмовляти самому зі собою.

Іноді навіть співати.

У Ґрубера все тихо. Він мав би вже спати, прокинеться близько четвертої години ранку, бо природа покличе, йому не дає спокою сечовий міхур, майже так само, як мені у Бонні, так соромно, як згадаю, всі вирішили, що я вийшов із зали через слова Більґера, я мав би крикнути йому: «Згадай Дамаск! Згадай пустелю Пальміри!». Можливо, він би від того несподівано прокинувся, ніби пацієнт Фройда, який раптом посеред сеансу відкрив, що переплутав пісюн свого батька з конячим, і від того йому несподівано та дуже сильно полегшало — та історія з «Малого Ганса» таки неймовірна, вже забув його справжнє ім’я, але знаю, що потім той чоловік став режисером опери та все життя виступав за те, щоби опера стала народним видовищем, що стало з його фобією коней, чи добрий доктор Фройд його вилікував, не знаю, сподіваюся, що він більше не використовує того слова, пісюн. Чому опера? Звісно ж, через те, що там трапляється набагато менше пісюнів, ніж, припустімо, в кіно — а ще там дуже мало коней. Я відмовився супроводжувати Сару до Фройда і набурмосився (чи опирався, згідно з термінологією). Вона повернулася зачарованою, її переповнювала енергія, щоки розчервонілися від холоду (того дня на Відень повіяв сильний крижаний вітер), я чекав на неї в кафе «Максиміліан» на розі площі біля Вотівкірхе, читав газету, заховавшись у куточку за розворотом газети «Standard», якого ледь вистачало для того, щоби розчинитися в повітрі та заховатися від студентів і колег, які навідувались у цей заклад, але саме ця газета свого часу видала серію DVD із сотнею австрійських фільмів, ця цікава ініціатива з ушанування австрійського кіно була варта відзнаки; звичайно ж, одним із перших фільмів у серії була «Піаністка», страхітливий фільм-екранізація роману не менш страхітливої Ельфріде Єлінек, і я думав про доволі сумні речі в прихистку мого «Standard», коли причепурена та радісна Сара повернулася від пана Фройда: я негайно змішав у голові маленького Ганса, агорафобію Єлінек та її волю відрізати всі пісюни, як чоловічі, так і конячі.

Сара зробила відкриття, і це її дуже зворушило; вона відклала мою газету, зловила мене за руку, її пальці були крижані.


Сара (збуджена, дитинна): А знаєш, що? Це неймовірно, можеш уявити, як звали сусідку, яка жила в квартирі згори, над доктором Фройдом?

Франц (збентежений): Як? Яку сусідку Фройда?

Сара (ледь роздратовано): На поштовій скриньці. Квартира Фройда на другому поверсі. Є й інші люди, що живуть у будинку.

Франц (віденський гумор): Вони мали терпіти крики всіх тих істериків, це мало бути ще гірше, ніж собака мого сусіда.

Сара (терпляча усмішка): Ні-ні, я не жартую, чи ти знаєш, як звати пані, яка живе в квартирі над квартирою Фройда?

Франц (відсторонений, трохи сноб): Жодного уявлення не маю.

Сара (переможний вираз обличчя): Так от, звати її Ханна Кафка.

Франц (байдуже): Кафка?

Сара (екстатична усмішка): Клянуся. Дуже красивий збіг обставин. Кармічний. Все пов’язане.

Франц (безсоромне перебільшення): Ось типова реакція француженки. У Відні живе багато Кафок, це дуже поширене прізвище. У мого сантехніка теж прізвище Кафка.

Сара (обурена брехнею, ображена): Але ж визнай, що це незвичайно!

Франц (боягузливо): Я тебе розіграв. Звичайно ж, це незвичайно. Можливо, це якась далека пра-пра-правнучка Франца, хтозна.

Сара (сонячна врода, сяє): Так, еге ж? Це… фантастичне відкриття.


Кафка був однією з її пристрастей, одним з її улюблених «персонажів», тож те, що вона отак могла зустріти його у Відні над Фройдом, дуже її тішило. Вона обожнює читати світ як низку збігів обставин, випадкових зустрічей, які надають сенсу всьому назагал, що окреслюють сансару, клубок непередбачуваних обставин і явищ; вона ж якось і зауважила, що мене звати Франц, просто як Кафку: довелося пояснювати, що мене назвали на честь діда з батьківського боку, його звали Франц Йосиф, бо він народився в день смерті імператора з таким іменем, 21 листопада 1916 року; батьки виявилися достатньо добрими, аби не обтяжувати мене ще й Йосифом, і це дуже її насмішило: «Уяви, тебе мали назвати Франсуа-Жозеф!» (Вона, до речі, згодом у листах і повідомленнях багато разів називала мене Франсуа-Жозефом. На щастя, Мама ніколи не усвідомила, що так ми насміхалися з її вибору мого імені, це її дуже б засмутило.) На щастя, мого брата назвали не Максиміліаном, а Петером, вже не знаю, чому, але Мамі після переїзду до Відня 1963 року завжди видавалося, що вона тут французька принцеса, яку молодий шляхетний Габсбург витягнув зі села та привіз для насолоди розкошами своєї блискучої столиці — вона говорила німецькою з сильним французьким акцентом, як у тогочасному кіно, і мені в дитинстві було страшенно соромно за ті її інтонації, за манеру наголошувати всі речення та всі слова у всіх реченнях на останньому складі, прикрашаючи те все носовими голосними; звичайно ж, австрійцям такий акцент видається дуже милим, sehr милим. Сирійці поза межами великих міст і собі були такі здивовані тим, що іноземець може сказати арабською бодай декілька слів, що широко розплющували очі, робили тисячу зусиль та дуже зосереджувалися, аби проникнути в загадкову вимову французів; Сара, до речі, набагато краще говорить арабською та фарсі, ніж німецькою, і мені завжди було важко чути, як вона говорить, можливо, через те — яка жахлива думка! — що її вимова дуже нагадувала мені материну. Не ступаймо на тонкий лід, облишмо це поле доброму доктору, сусіду знизу пані Кафки. Сара розповідала, що в Празі Кафка такий же герой, що й Моцарт, Бетховен і Шуберт у Відні; у нього там є свій музей, статуї, площа; туристичний центр організовує Кафка-тури, а ще можна купити магнітики з портретом письменника та наклеїти собі на величезний холодильник вдома, десь у Оклахомі, — невідомо, чому молоді американці захопилися Прагою та Кафкою; вони там тиняються цілими бандами, дуже великими, місяцями живуть у чеській столиці, якщо взагалі не роками, особливо молоді письменники — випускники факультетів creative writing; вони приїздять до Праги так само, як колись їздили в Париж у пошуках натхнення; ведуть блоги та пишуть щоденники чи віртуальні сторінки, сидячи в кафе, п’ють літри чеського пива, я переконаний, що багатьох у такому ж стані можна буде зустріти за десяток років по тому, вони так само дописуватимуть перший роман або збірку новел, яка мала би принести їм славу — у Відні нам переважно щастить на старих американців, подружжя поважного віку, які гуляють незліченними палацами, стоять у черзі, аби відвідати Гофбург, їдять шоколадний торт Sachertorte, ходять на концерти, де музиканти в перуках і стилізованих костюмах грають Моцарта, пішки під ручку повертаються до готелю з почуттям, ніби повністю пройшли все XVIII та XIX століття, їх трохи збуджує думка, що з котроїсь тихої порожньої барокової вулички вибіжить грабіжник і пограбує, вони залишаються на два, три, чотири дні та вирушають у Париж, Венецію, Рим або Лондон, а потім повертаються до будинку в Далласі та показують здивованим знайомим фото та сувеніри. З часів Шатобріана люди подорожують, аби про це розповісти; роблять світлини для підтримання пам’яті та оповіді; вони розповідають, що в Європі «готельні кімнати крихітні», що в Парижі «вся готельна кімната була меншою за нашу ванну», і це провокує трем аудиторії — а також вогник заздрощів у очах, «Венеція прекрасно декадентська, французи неймовірно нечемні, в Європі вино можна купити в будь-який крамничці чи супермаркеті, всюди», і всі задоволені, помирають, побачивши Світ. Бідолашний Стендаль не знав, що насправді зробив, коли видав «Спогади туриста», він вигадав щось більше, ніж просто слово, «з Божою поміччю, — писав він, — ця подорож не має жодних претензій на статистичну точність або науковість», але він сам не усвідомлював, що підштовхнув покоління мандрівників до марноти, ще й з Божою поміччю. Потішно, що Стендаль пов’язаний не лише зі словом «турист», але й із синдромом мандрівника, названим на його честь; здається, у флорентійському госпіталі є окрема служба психіатричної допомоги для мандрівників, котрі непритомніють біля музею Уффіці чи біля Понте Веккіо, таких по сотні на рік, я вже й не пам’ятаю, хто мені розповідав, що в Єрусалимі є спеціальна лікарня для загадкових марень, що один лиш вигляд Єрусалима може викликати лихоманку, запаморочення, явлення Діви Марії, Христа та всіх можливих пророків посеред інтифад[28] і ортодоксальних євреїв, які ставляться до міні-спідниць і декольте так само, як їхні арабські колеги до військових, аж до побиття камінням, по-старовинному, на кшталт qadim jiddan, і це посеред усього, що на планеті вважається світським ученням, і віряни, які схилилися над поважними текстами, Торами, Євангеліями та навіть Коранами всіма старовинними мовами та всіма європейськими, але різних шкіл, протестанти німецькі, голландські, британські та американські, папісти французькі, іспанські, італійські та навіть австрійські, хорвати та чехи, і це ми ще не говоримо про безконечник автокефальних церков, греків, вірмен, росіян, ефіопів, єгиптян, сирійців, кожен зі своєю версією уніатів, додайте необмежену кількість можливих варіантів юдаїзму, реформістського чи ні, рабінічного чи ні, а також мусульманські схизми, для мусульман Єрусалим точно менш важливий, ніж Мекка, але це таки святе місце, цікаво, чи це не від небажання полишити його для інших конфесій: всі ці вчені, всі ці світила об’єднуються в таку кількість шкіл, наукові журнали, екзегези; Єрусалим поділений між перекладачами, пілігримами, герменевтами та візіонерами, а посеред усього — ринок, парад торгівлі, продавці хусток, іконок, освячених і кулінарних олійок, хрестів з оливкового дерева, більш чи менш освячені прикраси, благочестиві чи профанні картинки, і спів, що піднімається до завжди чистого неба, звучить як огидна какофонія, де поліфонії перемішуються з кантиленами, благочестиві монодії — з поганськими лірами солдатів. В Єрусалимі варто побачити ноги натовпу та різноманітність взуття: сандалі, як у Христа, зі шкарпетками чи без, caligae, шкіряні боти, шльопанці, в’єтнамки, мокасини з затоптаним задником; пілігрими, військові чи вуличні продавці могли би впізнати один одного, не піднімаючи очей від огидної землі під ногами в старому місті Єрусалим, де також траплялися босі ноги, почорнілі ноги, що йшли пішки щонайменше від аеропорту Бен Гуріон, але іноді й більш здалеку, вони роздуті, замотані, кривавлять, волохаті чи безволосі, це чоловічі та жіночі кінцівки — в Єрусалимі можна цілими днями тільки те й робити, що розглядати численні пальці на ногах, опустивши голову й очі донизу на знак зачарованої покірності.

Стендаль із флорентійським запамороченням передував містичним сп’янінням туристів у Єрусалимі. Запитую себе, що доктор Фройд міг би думати про таку стривоженість; треба буде запитати в Сари як у фахівчині з океанічного почуття та всіх форм втрати себе — як тлумачити мої власні порухи душі, наприклад, оту силу, що штовхає мене до плачу, коли приходжу на концерт, окремі дуже сильні та дуже короткі миті, коли відчуваю, як душа моя торкається в мистецтві невимовного, коли тужить за цим зниклим передчуттям раю, який щойно пізнала? Що думати про мою відсутність у багатьох наповнених духовністю місцях, як-от Сулейманіє чи невеликий монастир дервішів у Дамаску? Ще стільки загадок заберемо зі собою в наступне життя, так казала Сара — хочу піти взяти її жахливу статтю про Саравак, перечитати, перевірити, чи не містить вона, по той бік страху, тонких натяків на нашу історію, Бога, трансцендентність. Натяків на Любов. На стосунки поміж Коханим і Коханою. Можливо, найбільш загадковий текст Сари — то її стаття «Орієнталізм — це гуманізм», що була присвячена Ігнацу Гольдциєру та Тершому Шолему та вийшла у віснику Єрусалимського університету; десь вона в мене має бути, чи варто підніматися, якщо встану, то не спатиму до світанку, я себе знаю.

Мав би спробувати знову заснути, кладу окуляри та бальзаківську брошурку, ти диви, пальці залишили сліди на пожовтілій обкладинці, забуваю, що піт є кислотним і залишає сліди на папері; можливо, від гарячки в мене пітніють пальці, у мене й справді мокрі руки, але ж опалення вимкнене, а мені не жарко, на лобі також проступило декілька крапель поту, ніби кров — мисливці називають кров дичини потом, на полюваннях в Австрії немає крові, але є піт, єдиного разу, коли я пішов із дядьком на полювання, то бачив косулю, яку підстрелили в груди, собаки гавкали перед твариною, але не наближалися, тварина тремтіла та рила ґрунт копитами, один із мисливців устромив їй кинджал у серце, ніби в казці братів Грімм, але це не була казка братів Грімм, то був непривітний товстун у кепці, я прошепотів дядькові: «Може, її ще можна було врятувати, от бідолашна», — дивний наївний рефлекс, за який я отримав запотиличник. Собаки лизали опале листя. «Вони злизують кров», — засмучено прокоментував я; дядько подивився на мене незадоволено та пробурчав: «Це не кров. Немає крові. Це піт». Собаки були дуже добре вишколені та не підходили до косулі, що помирала; вони тихо вдовольнилися краплями, що впали, слідами, за якими вони йшли, потом, який тварина зронила, біжучи на смерть. Мені здалося, що мене зараз знудить, але ні; голова мертвої косулі від поштовхів хиталася вправо-вліво, поки її несли в машину, а я ж увесь час дивився на землю, роздивлявся хмиз, каштани та сухі жолуді, аби не наступити в цей піт, який, як я уявляв, витік із пробитого серця тварини, іншого разу, коли в лабораторії для аналізів медсестра зав’язала на моєму біцепсі еластичний джгут, я відвернувся і вголос сказав: «Це не кров. Немає крові. Це піт», та молода жінка, напевно, вирішила, що я божевільний, точно, а мобільний мій задзвонив саме в ту мить, коли вона збиралася проколоти мені вену, телефон лежав у куртці, що висіла біля столу, «Хор хлопчаків» у жахливій телефонній тональності наробив шуму в кабінеті лікаря; прилад, який не дзвонить взагалі ніколи, обрав саме цей момент, аби викрикувати «Кармен» на повну силу, поки ця пані готувалася взяти мого поту. Телефон був за п’ять метрів, я був прив’язаний джгутом-гарротою, готувався до того, що мене проб’є цвях голки, мені ще ніколи не було так незручно — медсестра вагалася зі шприцом у руках; а гвардія співала все голосніше, Бізе виступив спільником у цьому приниженні, пані, що мала взяти в мене аналізи, запитала, чи я не хотів би відповісти на дзвінок, я заперечно похитав головою, вона мене проколола швидше, ніж я встиг відвести погляд; побачив, як метал впивається в блакитну криваву вену, почув, як клацнув джгут, кров у шприці, як мені здалося, аж кипіла. «Разом із новою вартою», скільки разів поспіль може дзвонити один телефон, мій піт був чорним, як чорнило в прозорих червоних ручках, якими я виправляю роботи студентів, «як маленькі солдатики», це ніколи не закінчиться, іноді життя триває довго, як казав Еліот, життя дуже довге, «Разом із новою вартою», медсестра витягнула пластиковий контейнер для збору крові, телефон нарешті замовк, і вона без жалю підставила новий контейнер на місце першого, залишивши на декілька секунд канюлю, що звисала в мене з руки.

Це не кров, немає крові, це піт.

На щастя, кров у мене не йде, але це нічне потовиділення і гарячка таки мене хвилюють.

Кафка кашляв кров’ю, для нього це було неприємно якось по-інакшому, червоні сліди на носовичках, який жах; 1900 року один мешканець Відня з чотирьох помирав від туберкульозу, здається, чи не ця хвороба зробила Кафку таким популярним, чи не вона, мабуть, є причиною «зневаги» до власної особи. В одному зі своїх останніх листів, дуже страшному листі, Кафка пише Максу Броду з санаторію Кірлінг в Клостернойбурзі біля Дунаю: «Цієї ночі я багато разів безпричинно плакав, сусід помер цієї ж ночі», а два місяці по тому помер і сам Франц Кафка.

Шопен, Кафка, цій брудній хворобі ми таки завдячуємо появою «Чарівної гори», але не забуваймо — немає випадковостей, великий Томас Манн у Мюнхені був сусідом Бруно Вальтера, їхні діти гралися разом, про це розповів старший син Клаус Манн у своїх мемуарах, оце так родина, самі лиш видатні люди. Сара, звичайно ж, виловила всі ці маленькі зв’язки, що поєднували її «персонажів»: Кафка в її дисертації з’являється у зв’язку з двома своїми новелами, «У виправній колонії» та «Шакали та араби»; для Сари кафківське переміщення дуже тісно пов’язане з його межевою ідентичністю, з критикою Австрійської імперії, що вже добігала свого кінця, а також із потребою прийняти інакшість як головну частину себе, як плідну суперечливість. З іншого боку, колоніальна несправедливість (і саме тут лежить уся оригінальність її дисертації) має такі ж стосунки зі «східним» знанням, що й шакали з арабами в новелі Кафки; можливо, вони нероздільні, але жорстокість одних жодною мірою не виправдана діями інших. Для Сари вважати Кафку хворобливим сірим романтиком, загубленим у сталінській адміністрації є цілковитою аберацією — так забувається сміх, жарт, радість, що народжуються в глибинах його розуму. Бідолашний Франц, перетворений на продукт для туристів, став лише маскою тріумфу капіталізму, і ця реальність так засмучувала Сару, що вона відмовилася (попри те, що Кафка виник у цьому кафе «Максиміліан» на розі площі Вотівкірхе завдяки сусідці доктора Фройда) їхати в Клостернойбург, аби подивитися, що лишилося від санаторію, де Пражанин помер 1924 року. Мене справді не дуже надихала ідея їхати електричкою, тому я навіть не наполягав, хоча був готовий мерзнути на крижаному, як я підозрював, вітрі того шляхетного району, щоб зробити їй приємність.

Це не кров, немає крові, це піт.

Можливо, я мав би наполягти, бо альтернатива виявилася не менш марудною; я знав пристрасть Сари до страхіть, хоча тоді її інтерес до смерті та тіл мерців іще не виявлявся так жваво, як тепер. Я вже витерпів похмуру виставку анатомічних моделей, і ось вона веде мене на другий бік каналу в Леопольдштадт, у музей, «про який Маґріс пише в “Дунаї”», і який її завжди цікавив — Музей злочинів, ні більше, ні менше, я знав, що такий є, але ніколи там не був: це офіційний музей віденської поліції, знову жахи та монстри, проламані черепи та фото розпатраних трупів на будь-який смак, запитую себе, чому вона цікавиться нутрощами мого міста в той час, коли я можу показати так багато красивого, помешкання Моцарта, Бельведен, картини Леопольда Карла Мюллера на прізвисько Єгиптянин або Мюллер-Est, а також Рудольфа Ернста і Йоганна Віктора Крамера, одного з найкращих австрійських художників-орієнталістів, а також так багато особливих місцин, квартал, де я провів дитинство, школу, годинникову майстерню дідуся та інше. Що Бальзак міг відвідувати у Відні, окрім місць великих битв і книгарень, де шукав гравюри з зображеннями німецьких уніформ, відомо, що він позичав лакея в Гаммера, аби той супроводжував його під час прогулянок, але нічого чи майже нічого не знаємо про його враження; якось треба буде повністю прочитати «Листи до Іноземки», нарешті хоч якась любовна історія добре закінчилася, понад п’ятнадцять років терпіння, п’ятнадцять років терпіння.

Терпіння мені знадобиться, лежу на спині в темряві, дихаймо спокійно, лежу на спині в глибокій опівнічній тиші. Не думаймо про поріг тієї спальні в готелі «Барон» в Алеппо, не думаймо про Сирію, про інтимність мандрівників, про тіло Сари з іншого боку ширми в кімнаті готелю «Барон» у Алеппо, то була величезна кімната на другому поверсі з балконом, який виходив на вулицю Барон, що раніше мала ім’я генерала Гуро, галасливий проспект за два кроки від Баб аль-Фарадж і старого міста, до якого можна було дійти вуличками, замащеними відпрацьованим мастилом і кров’ю ягнят, де жили механіки, реставратори з рестораторами, вуличні продавці та продавці свіжовичавленого соку; шум голосів Алеппо проривався через віконниці на світанку; разом із ним приходили випари та запахи деревного вугілля, дизелю та худоби. Для тих, хто прибував із Дамаска, Алеппо мало екзотичний вигляд; можливо, більш космополітичне, ближче до Стамбула, арабське, турецьке, вірменське, курдське, за декілька льє від Антак’ї, батьківщина святих і хрестових походів, що лежить між течіями Євфрату та Оронту. Алеппо — місто з каменю, з безкінечними лабіринтами критих вуличних ринків, що вели до глазурі неприступної цитаделі, також це сучасне місто парків і садів, збудоване навколо вокзалу, це південна гілка залізниці Bagdad Bahn, якою за тиждень можна було доїхати з Алеппо до Відня via Стамбул і Конью в січні 1913 року; всі пасажири, що приїздили залізницею, зупинялися в готелі «Барон», це місцевий відповідник стамбульського «Пера Палас» — вірменин, власник готелю у 1996 році, коли ми там зупинилися, був онуком засновника, він не застав видатних гостей, завдяки яким готель і став знаменитим: Лоуренс Аравійський, Агата Крісті, король Фейсал, усі вони були в цьому будинку з османськими склепіннями, монументальними сходами, старими потертими килимами, давно не ремонтованими кімнатами, де досі залишилися непотрібні телефони з бакелітовими слухавками та металеві ванни з ніжками у формі лев’ячих лап, труби звучали, як тяжка артилерія, щойно відкривали кран, пожовтілі збляклі шпалери, покривала з плямами іржі. Шарм декадансу, як казала Capa; вона була щаслива, що зустрілася тут із тінню Аннемарі Шварценбах, своєю мандрівною швейцаркою, яка вигулювала тут свій сплін узимку 1933–1934 років — саме впали останні залишки Веймарської республіки, Німеччиною котилися один Народ, одна Імперія, один Вождь, і молода Аннемарі шалено мандрувала, щоб уникнути європейського смутку, що завоював навіть Цюріх. 6 грудня 1933 року Аннемарі прибула в Алеппо, в готель «Барон»; Сара була просто на сьомому небі від щастя, коли на запорошеній жовтій сторінці знайшла тонкий зібраний почерк мандрівниці, яка заповнила анкету постояльця французькою мовою — вона розмахувала реєстром у холі готелю під веселими поглядами власника та персоналу, звичних до того, що архіви цього закладу випльовують видатні імена так, як локомотив випльовує дим; директору не пощастило бути знайомим із цією мертвою швейцаркою, якій він завдячував такому вияву почуттів (ще ніхто й ніколи не зміг встояти перед шармом Сари), але він здавався справді щасливим через цю знахідку, що й спричинила стільки емоцій, і навіть долучився до нас у барі, аби відсвяткувати: зліва від рецепції була невелика кімната, захаращена старими кріслами та меблями з темного дерева, в ній була конторка з покритим міддю баром, вкриті шкірою табурети в необританському стилі, який своєю потворністю цілком міг би позмагатися зі східними салонами часів Другої французької імперії; за баром була арка, у її ніші на темних етажерках стояли різні речі, що рекламували напої 1950-1960-х, керамічні «Джоні Вокери», коти з такого ж матеріалу, старі пляшки «Єгермейстера», а обабіч цього музею, тьмяного та запорошеного музею, висіли, не ясно, навіщо, два порожні патронташі, ніби ними користувалися для полювання на уявних фазанів і порцелянових гномів, яких вони м’яко обрамляли. Ввечері, щойно сідало сонце, бар наповнювався не лише клієнтами готелю, але й туристами, що мешкали деінде та прийшли пірнути в ностальгійну ванну, випивши пива чи араку, де пахло анісом уперемішку з арахісовими горішками та сигаретами, і цей запах був єдиним натяком на східність усього декору. Круглі столики переповнювали туристичні путівники та фотоапарати, в розмовах клієнтів було чутно імена Лоуренса, Агати Крісті та Шарля де Голля — знову бачу Сару біля бару, її ноги в чорному серпанку, вона сидить на табуреті, закинувши ногу на ногу, дивиться кудись в нікуди, я знаю, що вона думає про Аннемарі, швейцарську журналістку-археолога: вона уявляє, як та сиділа на цьому ж місці шістдесят років тому, попиваючи арак після ванни, в якій змила дорожній пил; вона саме приїхала з розкопок між Антак’єю та Іскендеруном. Пізно вночі вона написала листа Клаусу Манну, який я допоміг Сарі перекласти; лист написано на бланку готелю «Барон», звідки віє ностальгією та декадансом, так само, як нині артилерійськими снарядами і смертю — уявляю зачинені віконниці, пронизані відблисками світла; вулицею пронісся смерч солдатів, цивільні ховаються, як тільки можуть, від снайперів і різунів; Баб аль-Фарадж у руїнах, засмічена уламками площа; палають базари, красиві караван-сараї почорніли та місцями порозвалювалися; мечеть Омейядів без мінарету, каміння якого безладно височіє посеред двору з розбитими мармуровими плитами, і запах, всюди запах дурості та смутку. В барі готелю «Барон» неможливо було передбачити, що громадянська війна заволодіє Сирією, навіть не зважаючи на те, що жорстокість диктатури та її ознаки вже були повсюди, такі явні, що про них воліли забувати, адже іноземці завжди мали певний комфорт навіть у поліцейських режимах, ватний спокій і тиша від Дара до Ель-Камишли, від Кесаба до Ель-Кунейтра, мир, де шурхотить ненависть, викривлені ярмом долі, але вчені-іноземці добре та охоче до цього призвичаювалися, археологи, лінгвісти, історики, географи, політологи, всі насолоджувалися свинцевим спокоєм від Дамаска до Алеппо, і ми також, Сара і я, читаючи листи безутішного янгола Аннемарі Шварценбах у барі готелю «Барон», поїдаючи гарбузяне насіння в білому лушпинні, видовжені вузькі фісташки в блідо-коричневій шкаралупі, насолоджувалися спокоєм Сирії часів батька Нації Хафеза аль-Асада — відколи ми були в Дамаску. Я, здається, приїхав на початку осені; Сара вже була там на декілька тижнів раніше, вона тепло мене зустріла, після прибуття я навіть дві ночі ночував у її маленькій квартирі в Шаалане. Аеропорт у Дамаску був не надто гостинним місцем, наповненим похмурими вусанями в штанях зі стрілочками, підтягнутими аж до пупа, дуже швидко ставало ясно, що вони — то посіпаки режиму, знамениті «мухабарат», незліченні інформатори і таємні поліцейські: ці люди в сорочках із коміром «собачі вуха» кермували «Peugeot» 504-ї моделі або «Range Rover», прикрашеними портретами президента Асада та всієї його родини, на цю тему розказували, як одного разу найліпшого сирійського шпигуна після років успішної служби в Тель-Авіві таки спіймали ізраїльтяни: він повісив на лобовому склі фото Нетаньягу та всієї його родини — ми просто вмирали зі сміху, коли почули цю історію[29], ми були сходознавцями з Дамаска та представляли всі дисципліни, історію, лінгвістику, етнологію, політологію, мистецтвознавство, археологію та навіть музикознавство. В Сирії було все, від шведських фахівців з арабської жіночої літератури до каталонських екзегетів Авіценни, більшість були так чи інакше пов’язані з Центром західних досліджень, розташованим у Дамаску. Сара отримала стипендію на декілька місяців досліджень у Французькому інституті арабських студій, величезній інституції, де працювали десятки європейців, звісно ж, французів, але також іспанців, італійців, британців, німців, і все це коло, коли не працювало над докторськими та постдокторськими студіями, присвячувало себе вивченню мови. Всі разом навчалися, як у найчистішій сходознавчій традиції: майбутні науковці, дипломати та шпигуни сиділи поруч і поринали у радощі арабської граматики та риторики. Там був навіть молодий священик католицького римського обряду, який залишив свою парафію, аби присвятити себе навчанню, отака сучасна версія колишніх місіонерів — всього з півсотні студентів і зо два десятки дослідників користувалися вигодами інституту, особливо його величезною бібліотекою, створеною ще в часи французького мандату в Сирії та Лівані, про який досі нагадували колоніальні тіні Роберта Монтеня чи Анрі Лауста. Сара дуже тішилася з того, що опинилася в колі всіх цих сходознавців і може їх спостерігати; іноді здавалося, що вона говорить про якийсь зоопарк, світ у клітці, де багатьох охоплювала параноя та полишав здоровий глузд, де розвивалися прекрасні ненависті один до одного, фобії, різноманітні патології, екземи, загадкові марення, одержимості, науковий застій, під час якого вони працювали, працювали, протирали ліктями робочі столи багато годин поспіль, але нічого не створювали, нічого, крім пари, що йшла з киплячого мозку, вивітрювалася через кватирки поважного інституту та розвіювалася в дамаському повітрі. Хтось тинявся бібліотекою по ночах; годинами прогулювався поміж етажерками, сподіваючись, що надруковане стане рідким і просочить їх наукою, на світанку їх охоплювала зневіра, вони забивались у куточок, звідки їх вранці рятували бібліотекарі. Інші ж були більш підривними; Сара розповідала про молоду румунську дослідницю, яка займала свій час тим, що розкладала за полицями особливо недоступних або забутих книжок їжу, що гнила (часто це був лимон, а іноді й цілий кавун), аби побачити, чи персонал за запахом знайде гнилий об’єкт, що зрештою призвело до енергійної реакції влади: спеціальним оголошенням було заборонено «проносити будь-які органічні продукти в сховище, за порушення правила — повне виключення».

Приємний і сердечний бібліотекар зі засмаглим обличчям шукача пригод був фахівцем із поезій, які арабські моряки колись використовували як шпаргалки для навігації, він часто мріяв про експедицію під вітрилами від Ємену до Занзібару на однощогловому каботажному судні, заповненому вічнозеленим наркотичним арабським чаєм і ладаном, під зорями Індійського океану, про ці мрії він любив розповідати всім відвідувачам інституції, незалежно від того, чи любили вони веслування: він розповідав про бурі, яких зазнав, про кораблетрощі, яких уник, і в Дамаску (де традиційно більше дбали про верблюдів і каравани та про земне піратство бедуїнів у пустелі) це було неймовірно екзотичним.

Директори були університетськими викладачами, зазвичай не дуже готовими до зустрічі сам на сам із такою імпозантною компанією; часто вони вдовольнялися тим, що барикадували двері свого кабінету й чекали, занурені в повні зібрання творів поета Аль-Джахіза чи теолога Ібн Таймія, поки мине час, вони полишали виробництво на цьому заводі знання на своїх заступників.

Сирійці трохи насмішкувато дивилися на цих ерудитів-початківців, що тинялися їхньою столицею, яка, на відміну від Ірану чи країн Ісламської республіки, була дуже передбачливою в царині роботи дослідників, режим Хафеза аль-Асада надавав абсолютний спокій науковцям, включно з археологами. В Дамаску у німців був свій інститут археології, де засідав Більґер, у якого я жив (квартира Сари, на мій превеликий жаль, була замалою, аби я міг там залишатися), а в Бейруті розташувався знаменитий Orient Institut поважної Deutsche Morgenländische Gesellschaft, якою керувала не менш поважна дослідниця Корану Ангеліка Нойвірт. Більґер зустрів у Дамаску товариша з Бонна, фахівця з османського мистецтва та урбанізму, Штефана Вебера, якого він уже давно не бачив; цікаво, чи він досі керує департаментом ісламських мистецтв у Пергамському музеї в Берліні — Вебер винаймав чудовий арабський будинок у серці старого міста на вуличці в християнській частині, у Баб Тума; це традиційне дамаське помешкання з великим подвір’ям, фонтаном із чорного та білого каменю, з терасою айван, балконом-галереєю на другому поверсі, цей будинок викликав заздрість у всієї спільноти сходознавців. Сара, як і всі інші, обожнювала цього Штефана Вебера, він досконало володів арабською, він усе знав про османську архітектуру, і ці дві якості принесли йому заздрість і ворожнечу з боку Більґера, який міг стерпіти лише власні блиск і компетентність. Його помешкання це віддзеркалювало: мішура та надмірність. Воно було розташоване у Джиср аль-Аб’яд, «білий міст»: це розкішний квартал біля схилів гори Джебель-Касіюн, зовсім поруч із президентським палацом та помешканнями важливих для режиму осіб, свою назву він отримав через міст, що розкинувся над притокою річки Барада, яку зазвичай використовували, щоб кидати туди побутове сміття, але її вузькі береги було засаджено деревами, де можна було би з приємністю гуляти, якби там були справжні тротуари. «Резиденцію Більґера» було декоровано на Саудівський або кувейтський смак: все, від дверних ручок до кранів, було позолочене; стелі просто гнулися від неорококової ліпнини; дивани вкривали чорні, обшиті позолотою покривала. В кімнатах стояли благочестиві будильники: макети мечетей Пророка в Медіні дзвінко кричали, закликаючи до молитви на світанку, якщо їх забували вимкнути. В помешканні було дві вітальні, їдальня зі столом (теж чорний із золотом, на блискучих ніжках) на двадцять осіб, п’ять спалень. Вночі, якщо раптом хтось помилявся із вмикачем, десяток неонових трубок занурювали квартиру в блідо-зелене світло, вкриваючи стіни дев’яноста дев’ятьма іменами Аллаха, диво, яке мене жахало і тішило Більґера: «Немає нічого красивішого, ніж бачити, як технології обслуговують кіч». З обидвох терас відкривався прегарний вид на місто та оазис Дамаска, снідати й вечеряти на свіжому повітрі було неабиякою розкішшю. Крім квартири й машини, у розпорядженні Більґера був кухар і різнороб; кухар приходив щонайменше тричі на тиждень, аби приготувати багату вечерю та куховарити для прийомів, які Більґер влаштовував для своїх гостей; різнороба (двадцять років, радше дотепний, жвавий та приязний, за походженням курд із Ель-Камишли, де Більґер його й зустрів під час розкопок) звали Гассан, він спав у маленькій кімнатці за кухнею та відповідав за побутові справи, покупки, прибирання, прання, і це йому залишало, з огляду на те, що його господар (мені тут важко думати про слово «працедавець») часто був не вдома, багато вільного часу; він вивчав німецьку в Гете-інституті та археологію в університеті Дамаска, він мені пояснив, що Більґер, якого він обожнював як напівбога, подарував йому цю роботу, аби дозволити продовжити навчання в столиці. Влітку, коли тривали роботи на великих археологічних майданчиках, цей милий студент-фактотум повертався до роботи на розкопках і супроводжував свого ментора в Джезір, де також копали, звісно, але ще й сортували та малювали кераміку, ця місія його зачаровувала, і тут він перевершив свого вчителя; з першого погляду в невеличких уламках упізнавав римську терра сігіллата[30], грубуваті горщики чи ісламські глазурі. Для розвідувальних робіт на нових майданчиках Більґер завжди брав його зі собою, і ця близькість, звичайно ж, викликала плітки — пам’ятаю багатозначні підморгування на цю парочку та вирази на кшталт «Більґер і його студент» або навіть гірше, «Великий Фріц і його міньйон», без сумніву, вони були викликані тим, що Гассан був дуже молодим і дуже вродливим, а також тим, що сходознавство має певний зв’язок не лише з гомосексуальністю, але назагал і з сексуальним домінуванням сильних над слабшими, багатих над бідними. Нині мені здається, що для Більґера, на відміну від інших, ішлося не так про насолоду тілом Гассана, як про образ nabab, всемогутнього доброчинця, який йому навіювала власна щедрість — за всі три місяці, що я прожив у нього в Дамаску, жодного разу мені не вдалося побачити фізичної близькості між ними, радше навпаки; щоразу, коли мав таку нагоду, я заперечував плітки, що ходили навколо них. Більґер хотів бути схожим на археологів минулого, на Шлімана, на Оппенгайма, на Дьйоляфуа; ніхто не бачив і не міг бачити, наскільки його мрії перетворювалися на одну з форм безумства, ще слабкого, якщо його порівнювати з нинішнім божевіллям, звичайно, Більґер, князь археологів, був тихим божевільним, а тепер він буйний; якщо добре подумати, то все вже було помітно в Дамаску з широти його жестів і нестриманості: я знаю, що, не зважаючи на фантастичну зарплату, він повернувся до Бонна весь у боргах, і цим він пишався, пишався тим, що все розтринькав, так він казав, усе спалив на розкішні прийоми, на платню для своїх поплічників, на дивовижні пантофлі, східні килими та навіть на контрабандні антикварні речі, грецькі монети, особливо візантійські, які він купував у антикварів, переважно в Алеппо. Це надмірність, як на археолога; як і Шліман, він показував гостям свої скарби, які він не вкрав з розкопок — він обмежувався тим, що, як сам казав, забирав об’єкти, що продавалися на ринку, аби вони не пропали. Він робив гостям честь, показуючи свої nomismata, розповідаючи про життя імператорів, які їх чеканили, про монети часів Фока, Комнинів, говорив про можливий провенанс, найчастіше з мертвих міст на Півночі; молодий Гассан відповідав за утримання цих блискучих чудес у належному стані; він їх натирав, гармонійно розкладав у вітринах на чорному фетрі, не усвідомлюючи, яку незвичайну небезпеку вони в собі таїли: Більґеру тут загрожував щонайбільше скандал або вигнання з конфіскацією дорогих іграшок, зате Гассан, якби його піймали, мусив би попрощатися з наукою, а то й з оком, кількома пальцями та власною невинуватістю.

У великих промовах Більґера було щось непристойне: так, ніби захисник довкілля одягнув золотисту шубу з лисячого чи горностаєвого хутра та пояснює при цьому, навіщо і як треба рятувати фауну, ставши в позу античного авгура. Якось трапилась особливо розкішна та незручна вечірка, на якій всі гості (молоді науковці, юні дипломати) відчули жахливий сором посеред чорних диванів і зеленого неонового світла, коли Більґер із обтяженою алкоголем дикцією стояв у півколі гостей і почав декламувати свої десять заповідей археології, цілковито об’єктивні причини, через які саме він був найбільш компетентним з-поміж іноземних археологів у Сирії, і як саме завдяки йому наука стрибне в майбутнє — юний Гассан сидів поруч і кидав на нього захоплені погляди; Більґер розмахував порожньою склянкою з-під віскі, і декілька краплин води з розталого льоду впало на темне волосся сирійця, огидне поганське хрещення, що його, здається, юнак і не помітив, бо загубився у спогляданні обличчя свого господаря, в концентрації на його майже педантичній рафінованій англійській. Я оповів про цю біблійну сцену Сарі, якої там не було, і вона мені не повірила; вона завжди думала, що я перебільшую, тому було важко переконати її в реальності цього епізоду.

Але таки саме Більґеру ми завдячували прекрасними експедиціями в пустелю, особливо ніччю в наметі бедуїнів між Пальмірою та Аль-Русафою, ніччю, коли небо таке чисте, а зірок так багато, що вони спускаються аж до землі, нижче, ніж погляд, такі ночі можуть бачити, мабуть, лише моряки влітку, коли море таке ж спокійне і темне, як і сирійська пустеля. Сару зачарувала можливість так детально прожити пригоди Аннемарі Шварценбах і Марґи д’Андюрен за шістдесят років до того в Леванті під французьким мандатом; для цього вона тут і була; вона відчула, як потім зізналась у тому барі готелю «Барон» у Алеппо, що Аннемарі саме там 6 грудня 1933 року написала листа Клаусу Манну:


> Протягом цієї дивної мандрівки часто буває так, що через втому або ж коли переп’ю, все стає розмитим: більше нічого відучора не залишається; більше немає жодного з облич. Це дуже страшно і в той же час дуже сумно.


Потім Аннемарі згадує про нерухому фігуру Еріки Манн, що стоїть посеред усього цього спустошення, уявляє, що брат знає про її роль у цьому смутку — у неї немає іншого вибору, крім продовження подорожі, куди б вона могла податись у Європі? Родина Манн також буде змушена почати своє вигнання, це 1941 року приведе їх у США, і, звичайно, якби вона могла наважитись і остаточно полишити швейцарські ілюзії та вплив матері, Аннемарі Шварценбах ніколи би не зазнала тієї дурної аварії на велосипеді, яка відняла їй життя 1942 року і закріпила її в молодості, у віці тридцяти чотирьох років — їй двадцять п’ять під час першої подорожі на Середній Схід, десь так, як і Сарі. Того першого вечора в Алеппо, після того, як поселились у «Бароні» та відсвяткували віднайдення запису Аннемарі в готельному реєстрі, ми пішли вечеряти в Аль-Джейда, християнський квартал у старому місті, де традиційні будинки поволі реставрували та перетворювали на готелі й розкішні ресторани — найстаріший і найвідоміший з них стояв на початку вузької вулиці, що вела до невеликої площі, він називався «Sissi House», що дуже насмішило Сару, вона говорила: «Бідолашний, тебе переслідує Відень і Франц Йосиф, тут нічого не поробиш», вона ж і наполягла, аби ми там вечеряли: попри те, що мене важко назвати сибаритом або гурманом, треба визнати, що подання страв, їжа та чудове ліванське вино, якого нам наливали (а особливо — компанія Сари, чия врода була підкреслена османським двориком, камінням, тканинами, дерев’яними решітками машрабія) кинули якір у моїх спогадах; ми були принцами, принцами Заходу, яких приймав Схід із такою витонченістю, одержимістю, солодкою млявістю, і все це вкупі відповідало образу, створеному в дитинстві на основі східних міфів, і здавалося, що ми живемо на загублених землях «Тисячі й однієї ночі», видимих тільки нам двом: був початок весни, жоден чужинець не зіпсував винятковості; поруч із нами сиділа багата родина з Алеппо, що святкувала день народження патріарха, жінки якого в прикрасах і сорочках із білим мереживом та у строгих жилетах із чорної шерсті весь час усміхалися Сарі.

Хумус, кабачкова ікра мутабаль, м’ясо-гриль смакували ліпше, ніж у Дамаску, на рівень вище, витонченіше; суджук якийсь більш дикий, бастурма насиченіша, а нектар із долини Бекаа був ароматніший, ніж зазвичай.

Ми повернулися до готелю довшою дорогою, тинялися темними вуличками та зачиненими базарами — нині всі ці місця здобула війна, вони горять чи вже згоріли, залізні решітки на магазинах деформувалися від жару пожежі, маленьку площу біля єпархії маронітів завалили уламки навколишніх будинків, дивовижна церква з подвійною дзвіницею під червоною черепицею спустошена через вибухи: чи Алеппо колись віднайде свою красу, можливо, цього ніхто не знає, але нині наша поїздка ніби двічі сон, її втрачено і через час, і через руйнування. Це сон із Аннемарі Шварценбах, Т. Е. Лоуренсом і всіма клієнтами готелю «Барон», відомими чи забутими померлими, де ми сиділи в барі на круглих табуретах зі шкіряними сидіннями, перед нами стояли рекламні попільнички з логотипами, висіли два дивні патронташі; це сон про музику Алеппо, спів, лютню, цитру — краще подумати про щось інше, повернутися на другий бік, заснути та стерти, стерти з пам’яті «Барон», Алеппо, бомби, війну та Сару, краще спробуймо, посовавшись на подушці, віднайти її в загадковому Сараваку десь між джунглями Борнео та піратами Китайського моря.

Через бозна-яку асоціацію в моїй голові тепер грає ця мелодія; навіть коли в мене заплющені очі, коли намагаюся глибоко дихати, мозок має працювати, моя інтимна музична скринька чомусь починає грати в найменш доречну мить, чи це не симптом безумства, не знаю, я не чую голосів, але чую цілі оркестри, лютні, співи; вони захаращують мої вуха та пам’ять, самі собою починають звучати, і коли одне збудження минає, друге, принесене першим, починає переповнювати свідомість — я знаю, це музична фраза з «Пустелі» Фелісьєна Давіда, або ж мені так лише здається, я ніби впізнаю старого Фелісьєна, першого великого східного композитора, забутого, як і всі ті, хто душу й тіло поклали на розвиток зв’язків між Сходом і Заходом, без перерв на боротьбу між міністрами Війни та Колоній, його нині рідко грають, мало записують, але водночас його розхвалювали композитори-сучасники як такого, який щось зламав, дав народження новому ревінню, новому звучанню, Фелісьєн Давід родом із півдня Франції, між Воклюзом і Русійоном, він помер (це я точно знаю, доволі ідіотський факт, аби про нього пам’ятати) у Сен-Жермен-ан-Ле, потворному містечку біля Парижа, що виросло навколо замку, наповненого сірим обтесаним і дуже галльським камінням, Фелісьєн Давід теж помер від туберкульозу 1876 року, свята людина, всі сенсімонійці були святими, безумними та святими, як Ісмаїл Юрбен, перший алжирський француз чи алжирець із Франції, про якого французам уже давно пора згадати, він перша людина, перший орієнталіст, хто працював над «Алжиром для алжирців» в 1860-х роках проти мальтійців, сицилійців, іспанців і марсельців, які були зародком колоністів, що повзали у вибоїнах від військових чобіт: Ісмаїл Юрбен був радником Наполеона III, і йому дуже мало не вистачило до того, аби змінити долю арабського світу, але французькі та англійські політики — то лише підступні боягузи, які насамперед милуються на свої пісюни в дзеркалі, Ісмаїл Юрбен, друг Абд аль-Кадіра, помер, і вже нічого не поробиш, політика Франції та Великої Британії подурнішала, поринула в несправедливість, жорстокість і боягузтво.

У той же час були Фелісьєн Давід, Делакруа, Нерваль, всі ті, що навідували фасад Сходу, від Альхесіреса до Стамбула, або ж його задній двір, від Індії до Кохінхіна; саме цей Схід приніс революцію в живопис, літературу та музику, особливо в музику: після Фелісьєна Давіда все змінилося. Можливо, ти лише бажане видаєш за дійсне, ти перебільшуєш, сказала б Сара, але ж, Боже мій, я все це довів, я все це описав, я показав, що революція в музиці ХІХ-ХХ століть всім зобов’язана Сходу, що не йдеться лише про «екзотичні прояви», як вважали раніше, що в екзотизмі був сенс, що він увів зовнішні елементи, інакшість, ідеться про широкий рух, який єднає, поміж усіма іншими, Моцарта, Бетховена, Шуберта, Ліста, Берліоза, Бізе, Римського-Корсакова, Дебюссі, Бартока, Гіндеміта, Шенберга, Шимановського, сотні композиторів у цілій Європі, всією Європою повіяв вітер інакшості, всі ці великі чоловіки використали те, що їм прийшло від Іншого, аби перетворити власне Я, аби трохи його заразити, забруднити, геній прагне нечистоти, використання зовнішніх прояв, які б струсили диктатуру церковного співу та гармонії, і чого це я так сам собі рознервувався, лежачи на подушці, звичайно ж, через те, що я бідний неуспішний університетський викладач із революційними тезами, які ні для кого не мали жодних наслідків. Нині вже ніхто не цікавиться Фелісьєном Давідом, який став неймовірно популярним 8 грудня 1844 року після прем’єри «Пустелі» в Паризькій консерваторії, це була ода-симфонія в трьох частинах для читця, соло тенора, чоловічого хору і оркестру, складена вона була на основі спогадів композитора про подорож на Схід, між Каїром і Бейрутом; у глядацькій залі були Берліоз, Теофіль Готьє та всі сенсімонійці, поміж якими був і метр нової релігії, Бартелемі Анфантен, який поїхав у Єгипет шукати собі дружину для дітонародження, жінку-месію, аби примирити Схід і Захід, поєднати їх во плоті, Бартелемі Анфантен проектуватиме Суецький канал та Ліонську залізницю, безуспішно намагатиметься зацікавити своїми східними проектами Австрію та старенького Меттерніха, але державний діяч його не прийняв, що було наслідком католицької змови, попри поради Гаммера-Пургшталя, який вважав це геніальною ідеєю для входження Імперії на Схід. Бартелемі Анфантен, загадковий блудник, перший сучасний гуру та геніальний підприємець, ось він сидить у залі поруч із Берліозом і не приховує своїх симпатій до соціального аспекту доктрини сенсімонійців.

«Пустеля» завойовує Париж — «всі зійшлися на думці, що це була найпрекрасніша гроза, яку дала музика, жоден метр не заходив так далеко», — написав Теофіль Готьє у газеті «La Presse», описуючи бурю перед караваном у пустелі; це також була прем’єра «Танцю авалім», еротичний мотив, подальшу долю якого ми знаємо, і, несподіванка з несподіванок, перший «Спів муедзина», вперше алюзія на мусульманську молитву звучала в Парижі: «В цей ранній ранковий час ми чуємо голос муедзина, — писав Берліоз у «Le Journal des debats» від 15 грудня, — Давід тут межує з роллю не імітатора, а простого аранжувальника; він став зовсім невидимим, аби дозволити нам пізнати в цій дивній голизні, ще й арабською, незвичний спів муедзина. Остання фраза цього різновиду мелодійного крику завершується гамою з інтервалів, менших за півтон, які пан Бефор виконав доволі вміло, хоча вони й викликали велике здивування публіки. Контральто, правдиве жіноче контральто (пан Бефор — батько трьох дітей), дивне звучання якого трохи дезорієнтувало чи то пак орієнтувало публіку на думки про гарем та інше. Після молитви муедзина караван продовжує свій рух, віддаляється та зникає. Пустеля лишається сама». Пустеля завжди сама, і симфонічна ода принесла такий успіх Давіду, що він грає її по всій Європі, особливо в Німеччині та Австрії, де сенсімонійці, як і зазвичай безрезультатно, намагаються поширити свій вплив; Фелісьєн Давід зустріне Мендельсона наступного року, диригуватиме у Франкфурті, у Потсдамі перед прусським двором, у Мюнхені та Відні, в грудні він дасть чотири віденські концерти, де матиме величезний успіх, що його побачить і Гаммер-Пургшталь, який збереже, як подейкували, трохи ностальгії за цим таким уже далеким Сходом.

Звичайно, Давіду можна закинути труднощі в транскрибуванні арабських ритмів у партитурі, але для цього треба забути, що й самі османські композитори ледь записують власні ритми в «західному» нотному письмі; вони зазвичай їх спрощують, як це й зробив Давід, тож доведеться чекати, поки Бела Барток вирушить у подорож Туреччиною, аби уточнити це письмо, навіть якщо до того великий Франциско Сальвадор Даніель, учень Фелісьєна Давіда, вчитель гри на скрипці в Алжирі, перший великий етномузиколог, залишив нам чудовий «Альбом арабських, мавританських і кабільських пісень»: Римський-Корсаков запозичить ці подаровані Бородіним мелодії в багатьох своїх симфонічних творах. Франциско Сальвадор Даніель, друг Гюстава Курбе та Жуля Валлеса, соціаліст і комунар, директор Консерваторії в часи Комуни, Франциско Сальвадора Даніеля стратять версальці, він візьме до рук зброю, стане на барикадах, змінить скрипку на рушницю — на цій землі у Франциско Сальвадора Даніеля немає могили, він помер у сорок років, його цілковито забули у Франції, Іспанії та Алжирі, немає могили, крім слідів його мелодій у творах Массне, Деліба, Римського-Корсакова, звичайно ж, вони більш завершені, але вони були би нічим без матеріалу, наданого Франциско Сальвадором. Запитую себе, коли всіх цих людей витягнуть із забуття, коли запанує справедливість для тих, хто працював із любові до музики, задля знання свого інструменту, ритмів і ладів із арабського, турецького, перського репертуару? Моя дисертація та статті — надгробок для Фелісьєна Давіда, надгробок для Франциско Сальвадора Даніеля, доволі темний надгробок, аби їх там не збудили з вічного сну.

## 00 година 55 хвилин

Мені більше подобається бути в ліжку, дивлячись у темряву, лежачи на спині з м’якою подушкою під шиєю, аніж спати в пустелі, нехай навіть разом із Фелісьєном Давідом, нехай навіть разом із Сарою, пустеля — надзвичайно некомфортне місце, і це я кажу не про піщану пустелю, де ви просто цілий день їсте кремнезем, а вночі він забивається в усі отвори, у вуха, ніздрі та пупок, ні, я це кажу про сирійську пустелю, де є галька, дрібне каміння, скелясті гори, насипи, тури, схили, то тут, то там розкидані оази, де, не знати як, квітне червона земля, де пустеля «бадіє» вкривається полями озимини чи фінікових пальм. У Сирії, варто зауважити, «пустеля» була залюдненою, тут траплялися люди аж до найвіддаленіших місцин, і кочівники, і солдати, і варто було жінці зупинитися попісяти за горбом на узбіччі, як одразу ж якийсь бедуїн починав цікаво зазирати на молочний зад спантеличеної західної жінки, як це було з Сарою. Ми побачили, як вона біжить до машини, навіть не одягнувшись до ладу, притримуючи руками штани, ніби побачила гулів: ми з Більґером одразу подумали, що її за сідницю вкусив шакал, змія чи скорпіон, але, коли минув переляк, вона, вибухаючи від сміху, розповіла, що за каменем побачила біло-червону куфію, а під куфією був засмаглий кочівник, який стояв, схрестивши руки на грудях, з беземоційним виразом обличчя та тихо спостерігав за тим, що для нього самого теж мало бути незвичною проявою, ще б пак, незнайома жінка присіла посеред його пустелі. «Ніби мультяшний герой, — весело казала Сара, одягаючи штани на задньому сидінні. — Як я злякалася!», — а Більґер додав ще чудове: «Тут люди живуть з третього тисячоліття до Різдва Христового, ось тобі й доказ».

Навколо нас, проте, видно було лиш кілометри матового пилу під молочно-білим небом — ми перебували десь між Пальмірою та Дейр-ез-Зором, їхали безкінечною дорогою, що поєднувала найвідоміше античне місто Сирії на Євфраті з непролазними хащами, ми рухалися слідами Аннемарі Шварценбах та Марґи д’Андюрен, запаморочливої королеви Пальміри, яка в часи французького мандата керувала готелем «Зенобія», розташованого біля руїн поселення, на краю полів, засіяних розбитими колонами та храмами, призахідне сонце забарвлювало вохрою їхнє каміння. Над Пальмірою височіла скеляста гора, на верхівці якої стояла стара арабська фортеця XVI століття, Калат Фахр ед-Дін Інб Маан: від виду на старе місто, пальмовий гай і похоронні вежі забивало подих, тож ми разом із групою сходознавців вирішили розбити там табір. Як колись робили солдати, поселенці та археологи, ми вирішили не перейматися розпорядком і комфортом та домовилися (нас на це штовхнули Сара та Більґер: обоє мали на це різні причини, але обоє виявляли ентузіазм до цієї експедиції) провести ніч у старій цитаделі або на її подвір’ї, що б про це не думали охоронці. Замок був компактний і нагадував кубики Lego без щілин, окрім бійниць, яких не було видно здалеку, його рівновага на вершині кам’янистого схилу видавалася нестійкою; знизу, з місця археологічних розкопок, могло здатися, що він нависає і, якщо почнеться сильніша, ніж зазвичай, буря, може ковзнути гравієм на місто, ніби дитина з гірки на санчатах — але чим ближче підходили, тим більше дорога відкривала кріплення позаду гори, тим більше будівля набувала в очах мандрівників своєї реальної ваги, свого справжнього розміру: крутий, добре захищений ровом донжон на сході, міцна будівля зі смертоносними бійницями, і аж геть не хотілося виявитися солдатом, який має наказ її взяти. Цю фортецю побудував князь з Лівану, друз[31] Фахр ед-Дін, який знав усе про воєнну архітектуру — взяти її було реально лише облогою, заморивши голодом і спрагою: можна було собі уявити, як на насипах каміння сидять охоронці, розчаровуючись у Бозі, споглядають свіжість оази, де пальми ростуть навколо глибокого озера з зеленою водою понад руїнами античного міста.

Звідси відкривався чарівний вид — на світанку та на заході сонця світло по черзі цілувало храм Баал-Шамін, табір Діоклетіана, агору, тетрапілон, стіни театру, — і можна було легко уявити собі зачарування англійців XVIII століття, які відкрили цю оазу та привезли з мандрів перші краєвиди Пальміри, Нареченої Пустелі: ці малюнки обійшли всю Європу, згодом у Лондоні з них зробили гравюри та поширили континентом. Більґер навіть розповідав, що ці репродукції були першоджерелом натхнення для створення багатьох неокласичних фасадів і колонад у європейській архітектурі: наші столиці багато чим завдячують замкам Пальміри, а частинки сирійської пустелі нелегально живуть у Лондоні, Парижі, Відні. Уявляю, як тішаться чорні археологи, демонтуючи з надгробків барельєфи, написи, статуї, аби продати їх безсовісним аматорам, а чи й навіть самому Більґеру, який мав пристрасть скуповувати вирвані в пустелі крихти — в сирійській біді снаряди та екскаватори замінили щітки археологів; подейкують, що мозаїки демонтували перфоратором, що Мертві міста на Євфраті розкопують бульдозером, і знайдені цікавинки продають у Туреччину та Ліван, руїни — це теж надра, корисні копалини, природне багатство, як і нафта, їх завжди видобували. В Ірані на горі біля Шіразу трохи розгублений юнак запропонував нам купити мумію, повноцінну мумію з Лурестану, з бронзовими прикрасами, пектораллю, зброєю — ми певний час не могли второпати, що він від нас хоче, бо слово «мумія» взагалі випадає з контексту гірського села, «і що нам, по-вашому, робити з мумією?», так я відповів, «ну це ж красиво і корисно, її можна перепродати, якщо вам потрібні гроші»: юнак (навряд чи йому було більше двадцяти років) пропонував доставити мумію нам у Туреччину, розмова ніяк не припинялася, і саме Сара дуже мудро придумала, як нам спекатися цього злодія: ми думаємо, що іранська старовина має залишатися в Ірані, Іран — велика країна, якій потрібні всі ці старожитності, ми не хочемо зробити нічого такого, що могло би зашкодити Ірану, і отакий національний душ, здається, трохи охолодив запал археолога-любителя, якому довелося мовчки з усім погодитися, навіть якщо його не надто переконав несподіваний націоналістичний порив двох іноземців. Дивлячись услід хлопцеві, який пішов із невеличкого парку, де він нас і почав штурмувати, я уявив, як мумія, шляхетний труп, перетинає Загрос і гори Курдистану на спині віслюка, аби дістатися Туреччини, звідти — Європи чи США, це нелегал, йому дві тисячі років, він іде тією ж небезпечною дорогою, якою ходили армії Александра та іранці, що тікали від переслідувань режиму.

Чорні археологи, які копали в Сирії, наскільки я знаю, мумій не пропонували, зате пропонували бронзових тварин, циліндричні печатки, візантійські каганці, хрести, монети, статуї, барельєфи, навіть антаблементи та капітелі колон із ліпниною — в Пальмірі старого каміння було так багато, що меблі в саду готелю «Зенобія» було зібрано винятково з руїн: замість столиків стояли капітелі, замість лавок — фусти, межі грядок було викладено камінням зі старовинних кладок, тераса широко запозичувала елементи руїн, з якими межувала. Одноповерховий готель збудував великий забутий архітектор Фернандо де Аранда, син музиканта Фернандо де Аранда, який грав при дворі Абдул-Гаміда в Стамбулі та керував оркестром і військовими імперськими фанфарами як наступник Доніцетті: тож у Пальмірі я був ніби вдома, пустеля таїла в собі далекі ноти музики османської імперії. Фернандо де Аранда-син усю кар’єру зробив у Сирії, тут же й помер у 1960-х; він збудував багато важливих будівель у Дамаску, його стиль можна було би визначити як art nouveau зі східними мотивами, наприклад, Хіджазький вокзал, будівля університету, чимало великих житлових будинків і готель «Зенобія» в Пальмірі, який тоді ще називався не «Зенобія», а «Каттане», як й інвестиційна компанія, що замовила розробку готелю молодому та зірковому сирійському архітектору, аби відкрити мандрівникам цей регіон — будівлю покинули недобудованою, її залишили французькому гарнізону в Пальмірі (кавалерія на верблюдах — мехаристи, а також літуни, маленькі офіцери без майбутнього), що наглядав за бедуїнськими справами та величезною пустельною територією аж до Іраку та Йорданії, де суворо володарювали британці. Витвір Фернандо де Аранда, що й так був скромних розмірів, втратив одне зі своїх крил, через це фасад мав доволі дивний вигляд: фронтон над вхідними дверима з двома пілястрами та пальметами більше не увінчував шляхетну симетрію, а був лише початком ніші з терасою, і від цієї неврівноваженості готель здавався якимось кульгавим, що могло викликати, як це завжди буває з кульгавими, і ніжність, і зневагу. Ніжність або зневагу підкріплювали також інтер’єри, в лоббі стояли дивні старі плетені стільці, спальні були маленькі та задушливі, нині їх освіжили, але хтось свого часу повісив на стінах пожовтілі запорошені світлини міністерства туризму Сирії та бедуїнських сцен. Ми з Сарою радше схилялися до ніжності, вона — через Аннемарі Шварценбах та Марґу д’Андюрен, а я через те, що бачив незаперечні плоди праці османського метра, що їх той через свого сина передав сирійській пустелі.

Розташування готелю було незвичайним: поруч із античним містом, так, що в полі зору, за якихось кілька десятків метрів, видно храм Баал-Шамін, і якщо вам пощастило отримати кімнату з боку фасаду, то спати можна було, так би мовити, посеред руїн, головою ширяючи в зорях і стародавніх снах, під заколисливий звук розмови Ваала, бога сонця та роси, з Іштар, богинею лева. Тут правив Тамуз, греки називали його Адоніс, так співав у своїх віршах великий іракський поет Бадр Шакір Сайяб[32]; здавалося, що зараз оаза вкриється червоними анемонами, які народжуються з крові смертних, чиїм єдиним злочином є надмірне захоплення богинями.

Того дня про готель не йшлося, тому що нам прийшла дивна ідея заночувати в цитаделі Фахр ед-Діна, щоби насолодитися красою міста і в променях заходу сонця, і на світанку. Звісно ж, у нас не було нічого, аби розкинути табір; разом із Більґером ми наскладали в його джип п’ять чи шість ковдр, які використовували замість матраців і спальних мішків, а також подушки, тарілки, ножі та виделки, склянки, пляшки ліванського вина та араку, ми взяли зі собою навіть маленький мангал для барбекю, що стояв на терасі. Хто ж іще долучився до нашої експедиції, окрім Сари? Я згадую усміхнену французьку фахівчиню з історії, вона була чорнява і мала довге волосся, також пам’ятаю її компаньйона, теж чорнявого й усміхненого — певно, нині він журналіст і бігає Близьким Сходом, працюючи для багатьох французьких медій: свого часу він мріяв про престижну посаду в американському університеті, думаю, Сара підтримує зв’язок із цим привабливим подружжям, у якому поєдналися врода та розум. Все ж таки дивно, що в мене з Дамаска не залишилося друзів, крім Сари та Більґера Безумного, ані сирійців, ані сходознавців, це допомагає усвідомити, наскільки я мав бути нестерпним, вимогливим і претензійним, на щастя, з тих пір я змінився, от тільки це, треба визнати, так і не вилилося в нову міцну дружбу та жваве спілкування. Якби Більґер не з’їхав з глузду, якби Сара не була настільки недосяжною, вони би були зв’язком із усім тим минулим, що оце стукає мені в двері саме цієї ночі, і як же звали те подружжя французьких істориків, Жанна, можливо, ні, Жюлі, а його звали Франсуа-Марі, пам’ятаю, який він худий, з чорною бородою та навдивовижу гармонійним обличчям — завдяки доброму почуттю гумору та погляду з хитринкою, що компенсували загалом суворий вигляд; лиш пам’ять мене не зраджує, вона не тремтить, як решта мого тіла — вранці ми купили м’яса у м’ясника в новому місті Пальміри: кров щойно забитого ягнятка заляпала тротуар перед вітриною, де на залізних гаках висіли легені, тельбухи та серце тварини; в Сирії нікому би не вдалося забути, що цей ніжний шашлик є заколотим ссавцем, пухнастим ссавцем, який бекав, і чиї нутрощі оце прикрашають вітрину.

Бог взагалі великий ворог баранів; цікаво, з якої жахливої причини Він вирішив замінити сина Авраама на барана, а не на мурашку чи троянду, що прирекло бідолашних овець на жертвопринесення протягом століть. Звісно ж, саме Сара (дивний біблійний збіг обставин) відповідала за м’ясо, не тільки через те, що вид крові та теплих трупів її не бентежив, але насамперед через те, що вона добре знала місцеву говірку, а також через свою неабияку вроду, що зазвичай гарантувало високу якість проданих товарів та дуже помірну ціну, якщо розплачувалася саме Сара: бувало й так, що крамарі, загіпнотизовані золотистим світлом цього янгола та її карміновою усмішкою, намагалися довше затримати її в крамничці, відмовляючись брати її гроші за свій крам. Нове місто Пальміри на північ від оази було добре впорядкованим чотирикутником з низькими будинками з дешевого бетону, на півночі та північному сході межувало з аеропортом та похмурою, найвідомішою в Сирії в’язницею, її було пофарбовано в чорний та криваво-червоний, кольори сирійського прапора, що його династія Асада затято взялася розгортати всією територією: у тій темниці найжорстокіші тортури були буденними, середньовічні страти — систематичними, ця рутина мала на меті поширення страху, цілою країною страх мав розтікатися, наче гній.

Сару, окрім запаморочливої краси руїн та жорстокості режиму Асада, в Пальмірі цікавили сліди перебування Аннемарі Шварценбах та її дивної господині Марґи д’Андюрен, власниці готелю «Зенобія» на початку 1930-х років — навколо вогню перед цитаделлю Фахр ед-Діна ми більшу частину ночі розказували історії по черзі, справжній сеанс маками, шляхетного жанру арабської літератури, у якому персонажі по черзі беруть слово, аби розвинути заданий сюжет: тієї ночі ми написали «Макаму тадморія», Сеанс із Пальміри.

Охоронцем форту був сухий старигань у куфії з мисливською рушницею; його місія полягала в тому, щоби замикати на ланцюг із величезним висячим замком решітку та хвіртку до замку — і його дуже здивувала наша делегація. Ми залишили переговори на арабістів, Більґер, Франсуа-Марі та я спостерігали за розгортанням лестощів: польова охорона стояла на своєму, решітка має бути зачинена ввечері на заході сонця та відчинена на світанку, це його місія, і він планував її виконати, навіть якщо це не підходило туристам; наш проект був під загрозою зриву, і ось ми вже запитували себе, як взагалі можна було уявити, що буде якось інакше, ми точно вирішили так через власну колоніальну претензійність. Але Сара не опускала рук; вона продовжувала сипати аргументами перед лицем мешканця Пальміри, що мимоволі грався з ременем, на якому висіла зброя, час від часу кидаючи на нас стурбовані погляди: він мав запитувати себе, чому ми полишили його на поталу цій молодій жінці, а самі, троє чоловіків, стоїмо за два метри, безтурботно споглядаючи балаканину. Підійшла Жюлі та ввела нас у курс переговорів; сторож наполягав на своїй місії відмикати та замикати хвіртку. Натомість ми можемо залишитися в цитаделі, нас зачинять аж до світанку, і це зовсім не порушуватиме його завдання. За відправну точку Сара прийняла його умови — на додачу вона намагалася отримати ключ із його в’язанки, що дозволило би нам вийти з донжона у випадку нагальної потреби, не чекаючи на світанок, як у казках. Треба визнати, що перспектива бути зачиненими в неприступній фортеці за кілька кілометрів від найпохмурішої сирійської в’язниці змушувала мене тремтіти від страху — будівля була лише купою каміння, без жодних вигод, з порожніми кімнатами навколо невеликого дворика, захаращеними камінням, сходами без перил, що вели аж до почасти зубчастих терас, де кружляли кажани. На щастя, сторожеві забракло терпіння; після того, як він востаннє запропонував нам увійти, поки ми продовжували вагатися, чи варто добровільно погоджуватися на ув’язнення (чи є у нас усе, що нам потрібно? сірники, газети, вода?) він просто зачинив решітку, не чекаючи, та поспішно зібрався йти; Сара поставила йому останнє запитання, на яке він нібито ствердно відповів, а потім повернувся до нас спиною та спустився в долину, де були надгробки, зійшов схилом навпростець.

— Він офіційно дозволив нам тут влаштуватися.

Тут — це на невеликому кам’янистому подвір’ї між старим підйомним мостом і аркою. Сонце зникло за нашим пагорбом; його останні промені забризкали колонади золотом, пофарбували пальми всіма кольорами веселки; легкий бриз приніс запах теплого каміння, перемішаний раптом із запахом гуми та спаленого побутового сміття; нижче чоловік вигулював верблюда овальною доріжкою великого запорошеного стадіону, де влаштовували верблюдячі перегони, що привертали увагу кочівників з усіх усюд, бедуїнів, яких так любила Марґа д’Андюрен.

Наш табір був більш спартанським, ніж у дослідників минулого: кажуть, що Леді Естер Стенхоуп, першій королеві Тадмора, гордій англійській шукачці пригод зі сталевим характером, із якої Схід висотав усі гроші та здоров’я аж до смерті 1839 року в селищі десь поміж ліванськими горами, було потрібно сім верблюдів, аби носити весь її багаж, і що намет, де вона приймала місцевих емірів, здалеку здавався найрозкішнішим у цілій Сирії помешканням; згідно з легендою, нічний горщик, єдину незамінну в пустелі річ, як вона сама казала, їй привезла племінниця Вільяма Пітта, котра привезла до Пальміри розкішну вечерю, королівську вечерю, для якої, на превеликий подив гостей, із валіз дістали найвитонченіший посуд; кажуть, всі шейхи та еміри були зачаровані Леді Естер Стенхоуп. А от наша вечеря складалася з підсмаженого на грилі ягнятка, вистачило всього на декілька шампурів, перші згоріли, другі недосмажились, залежно від того, як горів вередливий вогонь у мангалі Більґера. М’ясо ми загортали в смачний лаваш, який випікають у металевій округлій печі, на Близькому Сході цей хліб використовують і як джерело вуглеводів, і як тарілку, і як виделку. Наше вогнище, напевно, було видно на багато кілометрів навкруги, ніби маяк, і ми все чекали, що по нас прийде сирійська поліція, але Ешмун береже сходознавців, ніхто нас не турбував аж до світанку, якщо не брати до уваги крижаний вітер: було дуже холодно.

Ми сіли навколо мангала, притиснувшись одне до одного, тепло було таким же примарним, як і тепло зірок у небі, ми закутались у теплі небесно-сині ковдри Більґера, тримаючи склянки в руках, слухали Сарині історії; невелика камінна ніша ледь відлунювала та надавала голосу додаткового звучання, тембру, додавала глибини — навіть Більґер, який дуже погано розумів французьку мову, припинив свої просторікування, аби почути, як вона говорить про пригоди Леді Стенхоуп, яка побувала на цих скелях раніше за нас, жінка з винятковою долею, говорила вона, і я можу зрозуміти її пристрасть до цієї пані, чия мотивація була такою ж загадковою, як і сама пустеля: що змусило багату та впливову Леді Естер Стенхоуп, племінницю найбільш блискучих політиків свого часу, покинути все та зупинитись в османському Леванті, де вона продовжила царювати, керувати маленьким клаптиком, який сама собі призначила в районі Шуф, між друзами та християнами, ніби на власній фермі у графстві Суррей? Сара розповіла анекдот про те, як вона керувала місцевими мешканцями. Ці люди її надзвичайно поважали, казала Сара, але її східні судження часто були помилковими. Вона знала, якого значення араби надають повазі до жінок, тож безжально карала всіх, хто порушував утримання від сексуальних утіх, якого вимагала від своїх слуг. Її перекладач і секретар, син англійця та сирійки, якого вона дуже любила, якось прийшов повідомити, що одного з її людей, Мішеля Тутуньї, спокусила молода сирійка зі села, і ось він щойно бачив їх разом у тіні ліванського кедра. Тутуньї все заперечував. Леді Естер викликала ціле село на газон перед палацом, всілася на подушках, справа від неї сидів її уряд, зліва сидів Тутуньї, усі загорнуті в манто, як ми оце в ковдри, поважно. Селяни сиділи в колі; «Тутуньї, — говорила вона, огортаючи губами довгий бурштиновий мундштук люльки, що її вона курить на всіх гравюрах, — вас звинувачують у злочинному зв’язку з Фатімою Аіша, сирійською дівчиною, яка сидить тут переді мною. Ви це заперечуєте. А ви, — продовжувала вона, звертаючись уже до селян, — якщо щось про це знаєте, то говоріть. Я хочу справедливості. Говоріть». Усі селяни відповіли, що нічого про це не знають. Тож вона повернулася до свого секретаря, який чекав на вирок, схрестивши руки на грудях. «Ви звинувачуєте цього юнака, що лише зводиться на ноги і має за багатство лише власну репутацію, в жахливих вчинках. Покличте свідків: де вони?» — «Нема, — відказав він смиренно. — Але я сам їх бачив». — «Ваше слово нічого не варте перед свідченнями всіх людей села та доброю славою юнака»; далі вона суворим тоном судді звертається до звинуваченого Мішеля Тутуньї: «Якщо ваші очі та вуста вчинили злочин, якщо ви дивилися на цю жінку, спокусили її та поцілували, то ваші очі та губи буде покарано. Схопіть його і тримайте! Гей, цирульнику, зголи йому ліву брову та правий вус». Сказано — зроблено, «сам’ан ва та’атан», слухаю та корюся, як у казках. Чотири роки по тому Леді Стенхоуп, яка тішилася з такого нешкідливого для звинуваченого правосуддя, отримала від Тутуньї листа, де той весело розповів, що історія про розбещення була таки правдивою, і що його вус і брова непогано поживають.

Ця сходознавча пародія на судочинство в стилі Гаруна аль-Рашида захоплювала Сару; незалежно від того, чи була вона правдивою (і, з огляду на поведінку пані, можливо, таки правдивою), це важило набагато менше, ніж показати, наскільки англійка була інтегрована в звичаї, як вона їх бачила, місцевих ліванських друзів і християн з гори, де вона правила, а також як легенда трансформувала її поведінку; Сара пристрасно описувала гравюру, на якій Леді Стенхоуп було зображено вже в літах, вона сиділа у шляхетній жрецькій позі, ніби пророк або суддя, з довгою люлькою в руці, і це відрізнялося, дуже відрізнялося від тодішніх зображень манірних красунь у гаремах; Сара розповіла про її відмову покривати голову та рішення одягатися «в турецькому стилі», але в чоловічий костюм. Вона говорила про пристрасть Леді Естер до Ламартіна, поета-оратора, друга Ліста та Гаммера-Пургшталя, із яким він розділить історію Османської імперії: для французів він поет, рівних якому немає, але також і геніальний прозаїк — як і Нерваль, але за найменшої нагоди Ламартін поринав у свою подорож на Схід, сходив з паризьких шарнірів, ніби починав із чистого аркуша; його як політика було подолано красою невідомого, яскравими проявами з дещицею ліризму. Можливо, і це дуже сумно, була потрібна смерть його доньки Джулії, яка померла в Бейруті від туберкульозу, щоби Левант у його очах кристалізував біль і смерть; була потрібна, як Прозріння для інших, найглибша рана, остання мука, щоби його очі, наповнені слізьми, і без чарівного зілля Єлени Троянської змалювали прекрасний портрет похмурої краси справжнього Леванту: ніби щойно відкрите чарівне джерело почало плюватися смертю. Ламартін їздив на Схід, аби побачити хори старої церкви, відвідати целлу приреченого храму; він стояв лицем до вівтаря та не помічав, як проміння призахідного сонця затопило трансепт за його спиною. Леді Стенхоуп захоплює його, бо вона понад усім, у чому він сумнівається; вона літала поміж зірками, як казала Сара; вона читала долі чоловіків у зоряному небі — не встиг Ламартін приїхати, як вона запропонувала прочитати його майбутнє; та, кого він називав «Цирцеєю пустель», пояснила згодом, поміж двома викуреними люльками, про його месіанський синкретизм. Леді Стенхоуп відкрила, що Схід є його правдивою батьківщиною, звідси родом його предки, і сам він сюди повернеться, це видно по його ступнях: «Бачите, — казала вона, — ваш гомілковостопний суглоб дуже високий, а між п’яткою та пальцями, коли нога стоїть на землі, є достатньо місця, аби вода текла, не замочивши вам ніг — це арабська стопа; це нога Сходу; ви син цього клімату, і ми наближаємося до того дня, коли кожен повернеться в землю своїх предків. Ми ще побачимося».

Цей ортопедичний анекдот дуже нас насмішив; Франсуа-Марі не стримався та зняв шузи, аби перевірити, чи не кличе Схід повернутися і його — дуже розчаровано він виявив, що має не арабську стопу, а, як сам сказав, «бордоську стопу», тож у кінці часів він повернеться не в пустелю, а в сільську хату на півдні Бордо десь неподалік від Мішеля де Монтеня, і цьому, якщо добре зважити, також можна було лише позаздрити.

Нині, коли згадую, то думаю, що ступні Сари були подібні на чудовий міст, під яким спокійно протікала би невелика річка; вона говорила вночі, була нашою пустельною чарівницею, її оповідки зачаровували блискучий метал каміння та зірок — не всі мандрівниці Сходом знали про містичну еволюцію пані Стенхоуп, англійської відлюдниці в горах Лівану, не всі знали її шлях до втрати майна, про поступову втрату західної мішури, повільне зведення власного монастиря, монастиря пихи чи покірності; не всі мандрівниці мали трагічне просвітлення Леді Естер або Ізабель Еберхардт у пустелі, зовсім ні — це вже Франсуа-Марі взяв слово, попри те, що його перебив Більґер, аби долити вина та й собі спробувати вклинитися з історією про пригоди Алоїза Музіля, так званого Лоуренса Моравійського чи Алоїза Арабського, орієнталіста та шпигуна Габсбургів, якого французи не знають — це зокрема була спроба знову стати центром уваги: марна спроба, яка ледве не заморила гостей, настільки його французька була незрозумілою; через самовпевненість він відмовлявся говорити англійською. На щастя, щойно мені почало ставати соромно за нього та Алоїза Музіля, його вміло перервав Франсуа-Марі. Фахівець з історії французького мандата в Леванті, він скористався згадками про Леді Естер та Лоуренса Моравійського, аби дипломатично повернути розмову до Пальміри. Доля Марґеріт д’Андюрен, яку називали Марґою, в його очах була антитезою долям Стенхоуп, Еберхардт або Шварценбах, їхньою темною стороною, тінню. Ми розігрілися, коли почули Франсуа-Марі, а також завдяки ліванському вину, яке відкоркував Більґер; довгі руді кучері моєї сусідки червоніли у світлі вуглинок, що догорали і кидали на її обличчя різкі напівтіні. Життя Марґи д’Андюрен було для Франсуа-Марі історією трагічної поразки — прекрасна шукачка пригод народилася наприкінці XIX століття в добрій байонській родині (цю деталь, звичайно ж, підкреслив історик гасконського походження; він знову взувся, щоби захистити ноги від холоду), потім замолоду вийшла заміж за кузена, маленького баскського аристократа, якому пророкували велике майбутнє, але який виявився доволі млявим і безхарактерним та мав пристрасть хіба що до своїх коней. Марґа ж навпаки мала в собі виняткові силу, вітальність і винахідливість. Після короткої спроби вирощувати коней в Аргентині до війни, подружжя прибуло в Олександрію в листопаді 1925 року та зупинилося в Каїрі, оселившись навпроти чайного салону Гроппі, що на площі Сулеймана-паші, в «європейському» центрі міста. Марґа мала ідею відкрити салон краси та бізнес із продажу штучних перлів. Дуже скоро вона починає входити в каїрські вищі кола, зокрема до кола британських аристократів при «Gezira Sporting Club» на острові Замалек. Саме в той час до її прізвища додався титул «графиня»: скажімо так, шляхетне походження її оточення виявилося заразним. За два роки вона вирішила супроводжувати англійську подругу в подорожі до Палестини та Сирії, провідником у цих мандрах був майор Сінклер, який відповідав за службу розвідки армії в Хайфі. Саме в його супроводі Марґа вперше дісталася Пальміри після виснажливого шляху з Дамаска, де залишилася британська подруга, змучена втомою та ревнощами. Натягнуті стосунки між Францією та Великою Британією в Леванті, нещодавнє сирійське повстання та його криваве придушення призвели до того, що французькі військові доволі підозріло ставилися до дій іноземців на території свого мандата — гарнізон у Пальмірі прискіпливіше зацікавиться парочкою, що зупиниться в побудованому Фернандо де Аранда готелі. Дуже ймовірно, що Сінклер і Марґа стали там коханцями; їхній зв’язок живитиме знічев’я написані французькими офіцерами рапорти, що дійдуть аж до полковника Катру, який відповідав за розвідку в Бейруті.

Пальмірські пригоди елегантної графині Андюрен почнуться зі звинувачення в шпигунстві, що ускладнить її стосунки з французькою владою Леванту — репутація шпигунки тягнулася за нею протягом усього життя та виникала, де тільки могла, варто було пресі чи місцевій адміністрації нею зацікавитися.

За декілька місяців Сінклер помре, як переказуватимуть у плітках, він наклав на себе руки через любов. Марґа д’Андюрен оселилася в Пальмірі разом із чоловіком. І вона закохалася — вже не в англійського майора, а в місто, бедуїнів і пустелю; вона придбала декілька наділів землі та планувала присвятити себе (як і в Аргентині) розведенню коней. В своїх мемуарах вона розповідає про полювання на газелей у компанії кочівників, ночівлі в наметах, дочірню ніжність, яку вона відчуває до шейха, котрий керує цим племенем. Доволі швидко подружжя д’Андюрен відмовиться від сільського господарства та почне, згідно з дорученням влади, управляти готелем (єдиним) у Пальмірі, що стояв без діла, готелем, який їй навіть дозволять (здається, додав Франсуа-Марі, існує, як це завжди буває зі свідченнями, легка відмінність між тим, що говорить сама Марґа та інші джерела) купити трохи згодом: вона вирішила назвати заклад готелем «Зенобія», на честь королеви III століття, переможеної імператором Авреліаном. Тож усі тогочасні туристи зупинялись у родини д’Андюрен; Марґа опікується готелем, поки її чоловік розважається, як може, він їздить верхи та навідує офіцерів з пальмірського гарнізону, що охороняють авіамайданчик і керують невеликою групою мехаристів, залишками Другої східної армії, яку підкосили світовий конфлікт і сирійське повстання.

П’ять років по тому Марґа д’Андюрен засумувала. Її діти виросли; королева Пальміри усвідомлює, що її королівство є лише купою каміння та пилу, звісно ж, романтичною купою, але в ній немає ні пригод, ані слави. Так вона задумує божевільний проект, на який її надихнули жіночі персонажі, які юрмились у її голові, Леді Стенхоуп, закохана Джейн Діґбі, онука Байрона Леді Анна Блант або Гертруда Белл, що померла кілька років до того і чию неймовірну історію вона почула від Сінклера та британських друзів. Вона мріє піти далі за всі ці взірці та стати першою європейською жінкою, яка здійснить паломництво в Мекку, а згодом перетне Хіджаз і Неджд, аби дійти до Перської затоки та наловити там (або просто купити) перлів. На початку 1933 року Марґа знайшла спосіб здійснити цю подорож: вона зважується на фіктивний шлюб із мехаристом з Пальміри Сулейманом Дікмарі, він родом із Онейзи в Неджді, походить із племені мутайр, та саме збирався повернутися додому, але не мав для цього достатньо грошей. Це був простий і неосвічений чоловік; він ніколи не покидав пустелі. Він погодився, за свої послуги на зворотному шляху мав отримати чималі гроші, робота полягала в тому, щоб супроводити так звану графиню до Мекки та Медіни, а також на узбережжя в Бахрейн, а потім повернути її до Сирії. Перед від’їздом вона змусила його поклястися перед свідками, що він не вимагатиме консумації шлюбу та слухатиметься в усьому. В той час (в ту мить мені здалося, що Франсуа-Марі, змальовуючи ці події, робить ці уточнення лише для того, аби не відмовляти собі в задоволенні продемонструвати власні історичні пізнання) Неджд і Хіджаз щойно поєднані князем Ібн Саудом, який переміг і вигнав із цих земель Хашимітів — у володінні нащадків шарифів Мекки залишилися тільки Ірак та Йорданія, де їх підтримують британці. Саудівська Аравія народилася саме тоді, коли Марґа д’Андюрен вирішила здійснити своє паломництво. Край вирізняється бедуїнською ідентичністю, переважно вакхабітською, пуританською та суворою. Доступ у королівство заборонений для немусульман; звичайно ж, Ібн Сауд остерігається можливих британських або французьких інтервенцій у свою країну, яка щойно постала. Всі дипломатичні місії обмежуються містом Джидда, портом Мекки в Червоному морі, це діра між двома скелями, де немає питної води, де плавають акули та повзають таргани і де є вибір між смертю від спраги, смертю від сонця та смертю від нудьги — окрім періоду паломництв: саме через цей порт на півострів прибувають мусульмани з Індійського океану та Африки, транзитом через це маленьке місто ідуть десятки кораблів, які везуть тисячі паломників, а також усі супутні ризики (поліцейські, санітарні, моральні). Саме з такими умовами стикаються Марґа д’Андюрен та її «чоловік-паспорт», як вона сама його називає, на початку паломництва після офіційного переходу в іслам і шлюбу (складного) в Палестині. Тепер її звати Зейнаб (і знову на честь королеви Пальміри Зенобії). На жаль, все піде погано вже дуже скоро: відповідальний за імміграцію лікар повідомить, що закон Хіджаза вимагає дотримання дворічного періоду після навернення, аби отримати дозвіл на паломництво. Тож бедуїна Сулеймана відправлено до Мекки, аби домовитися про винятковий дозвіл від короля Абдель-Азіза ібн Сауда. Марґа-Зейнаб не може поїхати разом із ним, але так само вона не може жити у готелі сама — тож її доручають охороні гарему правителя Джидди, де вона залишатиметься протягом багатьох днів, де терпітиме численні образи, але де її таки приймуть у своє коло дружини та доньки правителя. Проте вона надає, як зауважив Франсуа-Марі, цікаве свідчення про життя провінційного гарему, одне з небагатьох, які дійшли до нас із того регіону та з того часу. Зрештою, Сулейман повертається з Мекки, не отримавши виняткового дозволу на паломництво для дружини; тож він мусить повезти її до своєї родини, що мешкає біля Онейзи. Поміж іншим, Зейнаб знову перетворюється на Марґу; вона навідує Жака Роже Мегре, консула Франції (він є представником Франції у Джидді протягом сімнадцяти років, довгих сімнадцяти років, без особливих нарікань, аж до 1945 року; сподіваюся, як сказав Франсуа-Марі, що йому бодай дали якийсь орден за цю безкінечну службу), а особливо його сина, якому вона дарує перші еротичні хвилювання: для будь-якого молодого чоловіка прибуття прекрасної Марґи в королівство вакхабітського пуританства був подібним до сонячного променя — попри різницю у віці, він таємно возить її купатися за місто; він гуляє із Зейнаб у довгій чорній паранджі вулицями Джидди. Марґа посилює провокацію тим, що таємно приводить свого молодого коханця до готельної кімнати, куди її, завдяки владі консула (попри те, що Марґа офіційно вже не француженка), вдалося переселити, витягнувши з гарему. Сулейман наполягає на продовженні подорожі, яку графиня більше не хоче продовжувати: вона боїться, що її триматимуть як заручницю десь далеко в пустелі, де її вже не врятує вплив Мегре.

Якось вночі в двері її кімнати постукали: королівська поліція. Вона заховала коханця під ліжком, як це роблять у бульварних комедіях, гадаючи, що йдеться про справу моралі — але йдеться про серйознішу пригоду: термін дії її «чоловіка-паспорта» вийшов. Сулейман помер, його отруїли, а його дружину Зейнаб звинувачено у тому, що саме вона дала смертельний трунок, аби позбутися чоловіка. Марґа д’Андюрен опинилась у в’язниці, жорстокій темниці, де зібрано всі жахи Джидди: спеку, вологу, летючих тарганів, бліх, бруд, екскременти.

Вона проведе там два місяці.

Їй загрожує смертна кара за вбивство та адюльтер.

Її доля в руках каді Мекки.

Консул Мегре навіть не намагався її врятувати.

30 травня в газеті «L’Orient-Le Jour», щоденному виданні Бейрута, анонсовано її смерть через повішення.

Тут Франсуа-Марі зробив паузу — і я не зміг не подивитися на готель «Зенобія», темний силует якого видно внизу, а потім на обличчя Сари, яка усміхнулася спецефектам оповідача. Марґа д’Андюрен, звичайно ж, не померла на шибениці в Хіджазі, вона помре за двадцять років по тому, її дуже жорстоко вб’ють на її ж власній яхті в Танжері, де вона саме збиралася поринути в контрабанду золота з міжнародної зони. Сулейман Дікмарі — то лише другий труп на її життєвому шляху, означеному жорстокою смертю. Останньою такою смертю стане її власна, кинута в море з легкістю шматка бетону в затоці Малабата.

Франсуа-Марі продовжує свою оповідь; він пояснив, що Марґу бачили, коли вона передавала своєму чоловікові білі таблетки вранці у день його смерті. Вона ж стверджує, що то були таблетки кальміну, нешкідливих ліків, які вона весь час вживала; в її багажі знайшли десяток упаковок таких таблеток, які містять у своєму складі переважно хінін і кодеїн. Пробник надіслали в Каїр для аналізів. У той самий час східна преса, про що Марґа не знала, детально описує її пригоди. Описують франко-британську шпигунку, Мату Харі пустелі, полонянку катівень Абдель-Азіза; її страчують сьогодні та воскрешають завтра; уявляють собі змову, згідно з якою спецслужби Ібн Сауда ліквідували бідолашного бедуїна, аби зашкодити Марзі д’Андюрен повернутися додому.

Зрештою, оскільки жодних розтинів не проводилося, згідно з суворими релігійними законами королівства, і оскільки вміст таблеток не становив жодної небезпеки, її помилувати після двох місяців ув’язнення за браком доказів.

Франсуа-Марі дивився на нас із легкою іронічною посмішкою; відчувалося, що він має ще дещо на додачу. Я думав про кальмін, ця назва мене вразила; я пригадав оті металеві блакитні коробки, що прикрашали ванну кімнату моєї бабусі в Сан-Бенуа-ля-Форе, на них було написано «слабкість, утома, жар, безсоння, болі»; я пригадав, що цю панацею виготовляли в лабораторії Метадьє і що саме Поль Метадьє, перший прихильник Бальзака в Турені, перетворив Шато де Саше на музей Бальзака. Все пов’язане між собою. Бальзак, окрім роману з Джейн Діґбі — Леді Ел, мав іще один зв’язок із Пальмірою. Коли Марґа д’Андюрен після публікації своєї версії власних пригод у «L’lntransigeant» поштою отримала в подарунок сотню упаковок кальміну, надісланих їй просто з лабораторії з вдячності за безкоштовну рекламу, точно не знала, що прибутки з продажів ліків, до яких і вона долучилася, дозволили віддати належну шану великому письменнику в замку, який він так цінував. Поль Метадьє точно не надсилав би цих промоліків, якби гадав, що саме таблетка зі штампом «Лабораторія Метадьє — Тур» насправді отруїла Сулеймана Дікмарі, воїна з племені мутайр; Франсуа-Марі мав цю інформацію з невиданих спогадів Жака д’Андюрена, молодшого сина графині. Жак д’Андюрен розповів, як у Бейруті, в мить від’їзду матері до Мекки, вона поділилась із ним сумнівами щодо Сулеймана, на її думку, він був єдиною «слабкою ланкою» подорожі; Сулейман, бажання Сулеймана, мужність Сулеймана були найменш контрольованими перепонами для всієї команди. В Мецці та Неджді вона мусила би віддатися на поталу його волі; її «чоловік-паспорт» матиме право (так вона це собі уявляла) на її життя та смерть: було логічним, як вона сказала, мати можливість його убити. Тож вона попросила сина купити в Бейруті за свій рахунок отрути, нібито для того, щоби приспати собаку, великого собаку, дуже великого собаку, швидко і без болю. Вона зберігала отруту в капсулі кальміну, звідки витрусила справжні ліки.

Більше про це нічого не відомо.

Франсуа-Марі дивився на нас, задоволений ефектом. Далі знову почала говорити Сара: вона встала, аби трохи погріти руки над вугіллям, що тліло.

— Тут є цікавий збіг. Аннемарі Шварценбах проїздить через Пальміру під час своєї другої подорожі в Левант, із Бейрута в Тегеран, разом зі своїм чоловіком Клодом Кляраком, секретарем посольства Ірану. Вона розповідає про перебування в готелі «Зенобія» та зустріч із Марґо д’Андюрен у новелі «Благословенна Зейнаб». Вона вважає дуже ймовірним, що та й справді отруїла свого чоловіка… Або що в неї саме такий характер. Не характер шанувальниці отрут, але рішучої жінки, яка готова змітати всі перешкоди на шляху до поставленої мети.

Жюлі та Франсуа-Марі, здається, були згодні.

— Це життя повністю позначене насильством, це метафора колоніального насильства, це притча. Незадовго після повернення в Париж і завершення адміністративних клопотів, її чоловіка П’єра д’Андюрена дико вбивають ударом ножа. Всі роблять висновок, що це помста родини Сулеймана, навіть якщо сама Марґа та її син підозрюють (і викривають) змову французьких офіцерів, які смикали за ниточки. Вона повертається до Франції перед війною; окупацію проводить між Парижем і Ніццою, живучи з різноманітної контрабанди, з продажу прикрас і опіуму; 1945 року її старший син наклав на себе руки. В грудні 1946 року її заарештовано та затримано за підозрою в отруєнні хрещеника Раймонда Клерісса, який за збігом обставин був агентом розвідки руху Опору: і тут преса зривається з ланцюга. Їй приписують щонайменше п’ятнадцять убивств, шпигунські справи, співпрацю з бандою Бонні та Ляфонта, дружбанів паризького гестапо, та ще бозна-які злочини. Всі ці статті багато що можуть сказати про французькі фантазми часів звільнення після окупації — поміж колоніальним уявним, шпигунським-воєнним, спогадами про Мату Харі та злочини доктора Петіо, на совісті якого було шістдесят три трупи і якого саме щойно стратили. Зрештою її відпустили за декілька днів, бо доказів було недостатньо. І тут вона також завуальовано зізнається синові незадовго до власної смерті, що таки винна в цій справі — і це майже все, що ми знаємо про темну долю королеви Пальміри.

Сара зауважила, наскільки плідним у тому, що стосується громадської думки, є зв’язок поміж Сходом і сексуальністю — аж дотепер; сенсуальний роман, який не став сенсаційним, оповідав пригоди графині д’Андюрен, це «Марґа, графиня Пальміри». На її думку, цей роман, де не йшлося ні про правдоподібність, ані про дотримання фактів, наполягав на найбільш «східних» аспектах цієї історії: хіть, наркотики, шпигунство, підступ. На думку Сари, Марґа як персонаж була такою цікавою саме через свою пристрасть до свободи — такої екстремальної свободи, що вона пролягала аж десь понад життям іншого. Марґа д’Андюрен любила бедуїнів, пустелю та Левант саме за цю свободу, можливо, цілковито міфічну, і вже напевно перебільшену, і в ній, як сама думала, вона розквітала; вона не досягнула вершини своїх мрій, навіть не так: вона була настільки непоступливою, що цю прекрасну свободу переплутала зі злочинною пихою, яка зрештою виявилася фатальною. Диво її життя полягає в тому, що вона не зустріла сокиру ката чи лезо помсти раніше, біжучи життям протягом довгих років, накивавши п’ятами від Долі та закону.

Більґер і собі піднявся, аби трохи зігрітися — повітря ставало все більше крижаним і кришталевим; внизу під нашим пагорбом вогні міста поволі вимикалися, мало бути десь близько півночі. Готель «Зенобія» досі стояв освітлений, і я запитував себе, чи нинішній персонал пам’ятав про цю вбиту справжню фальшиву графиню та її чоловіка, що помер посеред сталево-сірої пустелі, яка холодної ночі аж ніяк не була приємним місцем, аж ніяк (мені захотілося визнати це перед супутниками) не мала краси, перед якою не можна було би встояти, як казали деякі.

Поблажливість Сари до убивць, зрадниць і отруювачок досі для мене загадка; ця прихильність до низьких проявів душі не може не нагадувати пристрасті нашого спільного знайомого Фож’є до міських низів — наскільки я знаю, Capa ніколи не була шпигункою і тим паче нікого не вбивала, дякувати Богу, але вона завжди виявляла інтерес до жахіття, монстрів, злочинів і нутрощів: коли тут, у Відні, я облишив свій «Standard» кольору мавпячої дупи, що так личив забарвленню читачів, у кафе «Максиміліан» біля Вотівкірхе, відмовившись від екскурсії до пропащого Кафки, вона примусила мене (і я бурчав, як міг, от ідіот, такий дивний спосіб бути люб’язним, іноді я роблю — ми робимо — цілковито протилежне тому, що велить серце) піти в Музей злочинів: на першому поверсі та в підвалі милого будиночка XVIII століття в Леопольдштадті містився офіційний музей, просто взірцевий як для Відня, присвячений убивцям обох статей, де виставлялися пробиті чи прострелені черепи, знаряддя вбивства, експонати, фотографії, жахливі світлини розчленованих трупів, розрізаних мерців, яких розрізали для того, щоби розкидати в плетені корзини та викинути в сміття. Сара роздивлялася ці жахіття зі спокійною зацікавленістю, такою ж, яка, як я собі уявляв, могла б бути в Шерлока Холмса чи Еркюля Пуаро, героя Агати Крісті, що з нею весь час стикалися повсюди на Сході, від Стамбула до Пальміри з пересадкою в Алеппо — її чоловік був археологом, і археологи стали першими паразитами, які стрибнули на східну конячку, першим був Віван-Денон і його експедиція до Єгипту: союз романтичного інтересу до руїн та поновлення історичної науки підштовхнули десятки археологів на Схід, до витоків цивілізації, релігії, а заразом і до джерела об’єктів, які монетизувались у престиж і в дзвінкі та хрусткі грошові одиниці; єгипетська мода, згодом мода на Набатейське царство, ассирійська, вавилонська та перська моди завалювали музеї та крамниці антикварів різноманітними речами, як це вже було з романською старовиною в добу Відродження — предки Більґера перетнули Османську імперію від Віфінії до Елама, куди часто брали зі собою жінок, які стануть, як Жанна Дьйоляфуа чи Агата Крісті, письменницями, якщо й собі не поринуть, як це зробили Гертруда Белл із Аннемарі Шварценбах, в археологічні радощі. Археологія, як і містика, була однією з найбільш плідних форм дослідження Близької та Середньої Азії, і Більґер тут дуже пасував саме цієї ночі в Пальмірі, коли наважився долучитися до розмови, вже розігрітий ліванським вином, цього разу він говорив англійською, долучився до нашого спіритичного сеансу, до «Маками тадморія», із усією британською красномовністю, яку привіз із собою після відвідин Оксфорда, випускниками якого було так багато визначних сходознавців — він стояв; його кругле обличчя повністю затінене, так що можна було розрізнити лише біляве обрамлення короткого волосся, ореол. Із пляшкою в руці, як і зазвичай, він залишив свій виступ на десерт, як він казав, розповідаючи про археологів і ботаніків, що долучилися до відкриття загадкової Аравії: Більґер, яким би міським він не був, також мріяв про пустелю, і не лише через те, що дивився по телевізору пригоди Кари Бена Немсі[33]; перед тим, як став фахівцем із елліністичного періоду, він безуспішно намагався «зайняти свою нішу» в археології доісламської Аравії — епос про дослідників півострова був йому добре знайомий. Спершу він взявся за персонажів на кшталт постаті Марґи д’Андюрен, яку він саме щойно для себе відкрив. А з точки зору насильства, безумства та ексцентричності, мандрівники до Неджда, Хіджаза чи Джебел Шаммар приносили зі собою ще незвичайніші історії — і серед них були навіть, як із погордою додав він, справжні літературні шедеври. Далі він поринув у складну історію дослідження Аравії, з якої я мало що запам’ятав, окрім імен швейцарця Буркхарда, англійців Дауті та Палгрева, француза Юбера та німця Ютінга — також він не забув і обов’язкового до згадки в пустелі Річарда Бертона, людину з тисячею життів, і подружжя Блант, невиправних шанувальників коней, що прочешуть всі піски в пошуках найкрасивіших скакунів, яких вони згодом розводитимуть, шляхетних арабських stud, у Сассексі — проте Анна Блант видавалася мені найсимпатичнішою з цієї когорти дослідників, адже вона грала на скрипці та володіла інструментом Страдіварі, меншого й бути не могло. Страдіварі в пустелі.

Можливо, до моєї майбутньої праці варто було би додати коду, чи то пак хвостик,


Про різні форми Східного безумства

Додаток

Караван перелицьованих


і це дозволило б окреслити пристрасть моїх побратимів того часу до перевдягання в народні строї цієї місцевості — багато хто з політичних або наукових дослідників відчували потребу перевдягатися, і для власного комфорту, і для того, щоби не виділятися: Бертон одягнутий як паломник у каравані до Мекки; симпатичний угорський сходознавець Арміній Вамбері, друг графа де Ґобіно, який загадково валандався (з поголеною головою, в бухарському халаті), досліджуючи Трансоксанію від Тегерана і далі; Артур Коноллі, перший гравець у Велику Гру, якого викриють і обезголовлять у Бухарі, він був одягнутий як перський купець; Юліус Ютінг у костюмі бедуїна, Т. Е. Лоуренс (він уважно читав Кіплінга) в одязі воїна племені Ховейтат — всі вони свідчать про дещо дитинне задоволення (але для цього треба любити небезпеку) від прикидання кимось іншим, ким вони не є насправді, а пальма першості тут належить дослідникам Південної Сахари та Сахеля: Рене Кайє, який здолав Тімбукту, переодягався на єгиптянина, а Мішель В’єшанж, молодий і закоханий у пустелю, про яку майже нічого не знав, спершу перевдягається в жінку, а потім квапиться хоч на чверть години побачити місто Смара, звичайно ж, міфічне, але зруйноване та давно покинуте мешканцями, а згодом він знову віднайде свою велику джутову сумку та хворий хитатиметься в такт верблюдячим крокам цілими днями, без просвітку в жарі безумства: він зрештою згас в Агадірі від виснаження та дизентерії, йому було всього двадцять шість років. Сара віддає перевагу простоті більш чесних або менш безумних душ із, на жаль, такою ж трагічною долею, як-от закохана в Алжир та мусульманську містику Ізабель Еберхардт — Ізабель, звичайно ж, одягалася як арабський наїзник і видавала себе за Сі Махмуда, але її пристрасть до ісламу була якнайглибшою; вона трагічно загинула, потонула під час повені в Айн-Сефра на оранському Півдні, який вона так любила. Сара часто пригадувала з цього приводу, що вона навіть завоювала генерала Ліоте, якого зазвичай такі ексцентричності не бентежили, та ще й так сильно, що він цілими днями безнадійно шукав її тіло, а потім і її особисті щоденники — зрештою він таки знайшов її щоденники посеред руїн, і повний рукопис «Сванського Півдня» вдалося вирвати з лап грязюки, це зробили військові з терплячістю філателіста, котрий відклеює марки.

Те, що насправді в Пальмірі цікавило Більґера, який зовсім не мав інтересу до загадок та перевдягань, окрім веселих анекдотів про оповідачів усіх видів, що населяли ці простори (найсмішніші були, звичайно ж, про пригоди француза Шарля Юбера та німця Юліуса Ютінга, справжніх тобі аравійських Лорела і Гарді[34]), стосувалося саме зв’язку між археологією та шпигунством, між воєнним ремеслом і наукою, от і все. Як сьогодні заспокоїти сирійців стосовно нашої роботи, бурчав Більґер, якщо наші найбільш знамениті попередники зіграли свою політичну роль на Середньому Сході — і таємну, і публічну? Він звучав зневірено: всі знамениті археологи в якийсь момент були замішані в справах державних. Довелося його заспокоїти: на щастя, а чи на біду, археологи були не єдиними, хто допомагав військовим, навпаки; майже всі гілки науки (лінгвісти, релігієзнавці, географи, літератори, етнологи) мали стосунки з урядами своїх країн у часи війни. Звичайно, не всі носили зброю, як це робили Т. Е. Лоуренс Аравійський або мій земляк Алоїз Музіль Лоуренс Моравійський, але багато хто (в тому числі — жінки, наприклад, Гертруда Белл, додала Сара) надав, у той чи інший час, свої знання на користь європейській нації, вихідцями з якої вони були. Хтось це робив із націоналістичних переконань, хтось — задля фінансових або академічних здобутків, які могли з цього винести; інші прислужилися не з власної волі — допомогли їхні роботи, книжки, описи розкопок, що їх використали солдати. Відомо, що карти допомагають лише воювати, так говорив Франсуа-Марі, так само, як і подорожні нотатки. З тих пір, як Наполеон Бонапарт у Єгипті 1789 року взяв на службу науковців, аби написати промову до єгиптян і спробувати видати себе за їхніх визволителів, науковці, митці та їхній доробок почали брати участь, з власної волі чи всупереч ній, у тогочасних політичних та економічних іграх. Але, водночас, неможливо, як додала Сара, звинувачувати весь цей маленький світ; це те ж саме, що закидати хімії винайденням пороху, а фізиці — балістикою: все треба звужувати до окремої особистості та відмовитися від творення узагальненого дискурсу, що перетворюється, в свою чергу, на ідеологічний конструкт, на об’єкт без жодної користі, крім обґрунтування самого себе.

Дискусія стала бурхливою; Сара згадала Велике Ім’я, посеред нашого стада постав вовк, просто в холодній пустелі: Едвард Саїд. Це ніби згадати Диявола в монастирі кармеліток; Більґер, обурений думкою, що його можуть порівняти з якимось орієнталістом, негайно розпочав сеанс схвильованої самокритики, відмовившись і від батька, і від матері; Франсуа-Марі та Жюлі були більш тонкими в цьому питанні, визнавши, що Саїд поставив гаряче, але дуже доречне питання зв’язків між знанням і владою на Сході — в мене про це не було власної думки, та й досі, гадаю, немає; Едвард Саїд був чудовим піаністом, він писав музику та створив разом із Даніелем Баренбоймом оркестр «West-ostlicher Divan», яким керувала фундація з офісом у Андалузії, де прив’язуєшся до краси у взаємності та розмаїтті.

Голоси поволі перемагало вино, холод і втома; ми повкладалися на тих-таки каменях подвір’я. Жюлі та Франсуа-Марі з одного боку, Сара та я з іншого — Більґер і його пляшка вирішили (вони були, звісно, розумнішими за нас) знайти прихисток у машині, що була запаркована на декілька метрів нижче; так ми їх і знайшли рано-вранці, Більґер сидів на місці водія, обличчям притулившись до заляпаного грязюкою скла, а порожня пляшка була засунута в кермо, її звинувачувальне горлечко вказувало просто на обличчя сплячого археолога.

Дві ковдри під низ, дві ковдри згори, оце і вся наша пальмірська постіль; Сара скрутилася калачиком коло мене, спиною притулившись до мого живота. Вона люб’язно запитала, чи це мені не заважатиме: я спробував не надто виказати свій ентузіазм, звичайно ж, не заважатиме, аж ніяк, і я благословляв кочівне життя — її волосся пахнуло амброю та вогнищем; я не наважувався поворушитися, боявся сполохати її дихання, ритм якого здолав мене; намагався дихати, як вона, спершу adagio, потім largo; біля моїх грудей був довгий вигин її спини, стиснутий ліфчиком, защібку якого я відчував зігнутою рукою; їй було холодно в ноги, і вона гріла їх у моїх ногах — об мої литки терся нейлон, водночас м’який і електричний. Мої коліна лежали в згині її колін, і не варто було аж занадто думати про цю близькість, і це, звичайно ж, було неможливо: потужне бажання, що його вдалося пригасити, пожирало мене, попри все, в тиші. Інтимність пози була водночас невинною та еротичною, як і сам образ Сходу, і перед тим, як зануритися повіками в її кучері, я кинув останній погляд з-під блакитної вовняної ковдри на небо Пальміри, щоби подякувати за його негостинність.

Підйом був комічним; голоси перших туристів нас розбудили щойно перед світанком — вони були швабські, і цей співочий діалект був зовсім не з Пальміри. Перед тим, як скинути ковдру, під якою ми тремтіли, переплетені одне з одним, мені снилося, що я в готелі Штутгарта: геть дезорієнтований, я розплющив очі та побачив групу похідного взуття, товсті шкарпетки, ноги, деякі з них волохаті, деякі ні; ноги увінчували шорти пісочного кольору. Припускаю, що цим добрим людям було так само незручно, як і нам; вони хотіли насолодитися сходом сонця на руїнах, а натрапили на табір сходознавців. Мені одразу стало дуже соромно; негайно знову накрив нас із головою, ідіотський рефлекс, стало ще смішніше. Сара також прокинулась і давилася сміхом; припини, шепотіла мені, вони вирішать, що ми там під ковдрою голі — німці вже мали роздивитися наші тіла під ковдрою та почути нашу тиху молитву; я в жодному разі звідси не вийду, прошепотів. Вийду — то був дуже умовний вираз, адже ми і так були назовні, але так само, як діти, що ховаються в уявній печері в глибині ковдри, я не збирався віднаходити зовнішній світ до відступу загарбників. Сара долучилася до цієї гри зі сміхом; їй вдалося зробити дірочки для доступу повітря, тож ми не задихнулися; крізь щілинку вона стежила за диспозицією войовничих ворогів навколо, і вони, здається, не збиралися покидати подвір’я. Я вдихав її дихання, запах її щойно пробудженого тіла. Вона лежала так близько до мене, на животі — я наважився рукою обвити її навколо плечей, і цей жест, як я думав, міг би зійти за братній. Вона повернулася до мене й усміхнулася; я молився, щоб Афродіта чи Іштар перетворили нашу схованку на каміння, зробили невидимими чи лишили би тут навічно в цьому затишному куточку щастя, який я створив, сам того не відаючи, завдяки цим швабським лицарям хрестового походу, яких нам послав якийсь натхненний бог: вона дивилася на мене, непорушна та усміхнена, її губи за кілька сантиметрів від моїх. У мене в роті пересохло, я відвів погляд, пробуркотів уже сам не знаю яку дурницю, і десь у ту саму мить ми почули голос Франсуа-Марі, який голосно говорив: «Good morning ladies and gentlemen, welcome to Fakhr ed-Dins Castle»; ми наважилися визирнути з нашого імпровізованого намету й обоє вибухнули сміхом, коли побачили, як француз виліз із свого спального мішка (пишне волосся розпатлане, а з одягу на ньому були лише сімейні труси, такі ж чорні, як і густе волосся, що вкривало його груди), аби привітати світанкових гостей — і цьому джину вдалося майже негайно їх прогнати, але сам я навіть не поворухнувся, аби зняти з нас покров, Сара також; вона залишалася там, так близько до мене. Новонароджене світло розсипало світлі плями всередині нашої печери. Я відвернувся, сам не знаю, чому; згорнувся калачиком, мені було холодно, вона притулилася до мене, я відчував, як вона дихає мені в шию, її груди притиснуті до моєї спини, її серце разом із моїм, я вдав, що сплю, моя рука в її руці, тим часом сонце Ваала повільно нагрівало те, що вже не мало в тому потреби.

Наша перша ніч у одному ліжку (згодом вона скаже, що тут не випадало говорити про одне ліжко) залишила мені нетлінний спогад, біль у кістках і не надто почесний нежить: нашу експедицію я завершував із шмарклями, червоніючи через ці, не такі вже й страшні насправді, виділення з носа, ніби то щиглик мій випурхнув назовні, символічно викривши те, що в моїй підсвідомості потайки вилупилося минулої ночі.

Зрештою туристи нас витіснили чи бодай змусили піднятися та розімкнути обійми, битву вже наперед було програно — терпляче палячи хмиз, нам вдалося закип’ятити воду та приготувати каву по-турецьки; знову бачу, як сиджу на камені, споглядаю пальмовий гай аж за храмом, тримаю чашку в руках. Я зрозумів раніше неясний для себе вірш Бадра Шакіра Сайяба, «Твої очі — пальмовий гай на світанку / чи балкон із місяцем високо в небі», цей рядок відкриває «Пісню дощу»; Сара була щаслива, що я згадав бідного поета міста Басра, загубленого в меланхолії та хворобі. Та ніч, той ранок, та ковдра створили між нами близькість, наші тіла взаємно приручилися та не хотіли розлучатися — вони продовжували притискатися та горнутися з такою фамільярністю, що холод її вже виправдати не міг.

Чи не тоді мені, певне, спало на думку покласти цю поезію на музику; чи морозна ніжність тієї ночі в пустелі, очі Сари, ранок у Пальмірі, міфи, що текли поміж руїнами, народили в мені той план, принаймні саме так я люблю це собі уявляти — можливо, тут було трохи волі випадку, тепер моя черга побути самотнім, хворим і меланхолійним у поснулому Відні, як іракський поет Сайяб, чия доля так зворушила мене в Дамаску. Не варто думати про страшне майбутнє, яке віщують мені книжки з медицини, ніби піфії; кому я міг би звірити власні страхи, кому я міг би звірити свій страх деградувати, згнити, як Сайяб, страх того, що м’язи та мозок розрідяться, страх усе втратити, позбутися всього, тіла та духу, шматочками, по крихті, як лупи, аж доки я вже не зможу нічого згадати, ані говорити, ні рухатися, чи цей рух уже розпочато, і це найгірше, чи тепер я є менше собою, ніж був учора, нездатний помітити згасання — звичайно, я це усвідомлюю щодо м’язів, скорчених рук, кольок, болів, нападів надмірної втоми, що іноді приковують мене до ліжка, і навпаки — щодо безсоння, гіперактивності, неможливості припинити думати чи говорити сам до себе. Не хочу занурюватись у назви хвороб, лікарі та астрономи люблять давати власні імена своїм відкриттям, а ботаніки називають їх іменами своїх жінок — можна ще зрозуміти пристрасть деяких давати свої імена астероїдам, але навіщо ці видатні лікарі назвали на свою честь страшні та невиліковні хвороби, їхні прізвища тепер є синонімами поразки та неспроможності, всі ці Шарко, Крейтцфельд, Пік, Хантінгтон, стільки лікарів самі стали (внаслідок дивного руху метонімії, лікувальники невиліковного) хворобою, і якщо ім’я моєї хвороби підтвердиться (той лікар просто одержимий діагностикою; окремі симптоми треба зібрати докупи та всім разом надати сенсу: добрий доктор Краус відчує полегкість, коли знатиме, що я смертельно хворий, нарешті відомий синдром, якому він дав ім’я, ніби Адам), то станеться це аж після місяців аналізів, сновигання з відділення у відділення, з госпіталю до госпіталю — два роки тому Краус відправив мене на консультацію до ескулапа-фахівця з інфекційних і тропічних хвороб, переконаний, що я зі своїх подорожей привіз паразита, і я марно намагався пояснити, що в Ірані немає ні агресивних вібріонів, ані екзотичних інфузорій (а також те, що я не полишав меж Європи вже дуже давно), такий порядний віденець, для якого широкий світ починається вже на іншому березі Дунаю, Краус одягнув свою маску рішучого та хитрого обличчя, типову для науковців, коли вони воліють зробити невидимим власне незнання, та вирішив мені догодити своїм «про всяк випадок», на цю фразу пиха Діафуаруса[35] мала би відповісти «я це просто задом чую». Так я опинився перед фахівцем із алогенних інфекцій з усіма своїми бідними симптомами (офтальмічні мігрені, безсоння, кольки, дуже сильні болі в лівій руці), і в коридорі госпіталю я нудився так само, як (абсолютно точно) Сара нудилась у Відні, коли ми робили швидкі та жахливі туристичні набіги. Треба було якось пояснити їй мої візити до лікарні, але не говорити причини: я надто боявся, що вона вважатиме мене заразним, почне хвилюватися про власне здоров’я, посадить мене на карантин — можливо, варто було би вже розповісти про мої труднощі, але я досі на це не наважився, тож якщо завтра хвороба перетворить мене на фалічну велику рогату худобу або на засушену лялечку, шпилькою приколоту до крісла, і я більше не зможу нічого їй сказати, буде надто пізно. (Хай там як, не знаю, як їй це пояснити, вона так далеко, захована в квартирі Саравака, якого листа їй написати, та й взагалі, навіщо їй писати, до того ж хто вона мені, і це ще більша загадка, хто я їй?). Так само мені не вистачає відваги поговорити з Мамою, як оголосити матері, якій уже майже сімдесят п’ять років, що їй доведеться сина підтирати, годувати з ложечки, аж поки він не згасне та не стане таким маленьким, що його можна буде повернути назад у матку, такої жорстокості я вчинити не можу, хай Бог боронить, я вже краще помру сам у компанії Крауса. Він такий мудак, той Краус, я його ненавиджу, але це мій єдиний союзник, на відміну від лікарів у госпіталі, ті — то просто мавпи, хитрі та непередбачувані. Той фахівець із тропічних захворювань носив відкритий білий халат і штани з блакитного полотна; повнуватий, із товстою круглою пикою та берлінським акцентом. Так комічно, коли подумати, що фахівець із екзотичних інфекцій саме німець, наша імперія завжди була європейською, ні островів Самоа, ні Того, де можна було би вивчати чумні лихоманки. Сара запитала про той візит до лікаря, чи все в порядку? Я відповів, що все добре, а лікар подібний на Ґоттфріда Бенна[36], і це одразу її розсмішило, вона вибухнула сміхом, як це може бути, адже Ґоттфрід Бенн не мав виразної зовнішності — звичайно, Ґоттфрід Бенн не мав якогось особливого вигляду, і отой лікар просто його копія. Під час консультації я уявляв, що опинився в лазареті на бельгійському фронті 1914 року або ж у страшній клініці венеричних хвороб часів Веймарської республіки, Ґоттфрід Бенн розглядав мою шкіру в пошуках слідів паразитів або «бозна-чого іншого», переконаний, що людство завжди заражене злом. Щоправда, я так ніколи і не зробив усіх тих абсурдних речей, про які просив доктор Бенн, какати в пластикову коробочку мені було зовсім не під силу, і звичайно ж, Сарі я в тому не зізнався — на мій захист варто зауважити, що не так уже й легко виявляти довіру, коли тебе слухає стетоскопом автор «Моргу». Щоби відволікти увагу, я поринув у незручне порівняння Бенна та Георга Тракля, яких треба було і наблизити, і протиставити; Тракль — потаємний витончений чоловік, чия поезія затемнювала реальне, аби змогти ним замилуватися, Тракль — чутливий мешканець Зальцбурга з розпорошеним ліризмом, який приховує Я в складному символічному лісі, Тракль проклятий, наркоман, безумно закоханий у свою сестру та опіати, його тексти пронизані місяцем і кров’ю, кров’ю жертовною, кров’ю менструальною, кров’ю втраченої цноти, ніби підземна річка, що тече аж до братської могили битви під Городком 1914 року[37], до загиблих у перших битвах на Галичині — Тракль, можливо, порятувався завдяки своїй передчасній смерті від жахливої потреби робити політичний вибір, який мав зробити Бенн, саме Сара кинула мені цю жорстоку сентенцію, померти молодим іноді допомагає уникнути страшних помилок зрілого віку; уяви, якби Ґоттфрід Бенн помер 1931 року, сказала вона, чи ти судив би його так само, якби він не написав свого тексту «Нова держава та інтелектуали» і не виголошував би огидних промов проти письменників-антифашистів?

Аргумент, як на мене, доволі специфічний; багато хто не помер 1931 року, що не завадило їм не славити «перемогу нових авторитарних країн», як зробив Бенн; для Бенна тіло не є куполом душі, але є всього-на-всього жалюгідним інструментом, який варто покращувати генетично, аби отримати ліпшу та більш ефективну расу. І те, що згодом лікарі самі будуть нажахані наслідками власних теорій, аж ніяк їх не виправдовує. І те, що Бенн таки віддалився від нацистів незадовго після їхнього приходу до влади, аж ніяк його не виправдовує. Інші такі ж бенни брали участь у нацистських ілюзіях. Подальший страх перед власним Големом їх не виправдовує.

А ось і тахікардія з задухою повернулися. Картини смерті, розбиті кістки в меланхолії Тракля, місяць, тінь від ясена восени, де зітхають повбивані духи; сон і смерть, похмурі орли — «сестра грозовій меланхолії, подивися, в зорях човен пливе до німого обличчя ночі», — дика квітка розірваних гарматних жерл. Я би хотів повернутись у пустелю або ж у поезії Ал-Сайяба, іракського поета з таким бідолашним обличчям, із величезними вухами, що стирчать, він помер у бідності, самоті та болю в Кувейті, де кричав Перській затоці: «О Затоко, ти даруєш перли, черепашки та смерть», і йому відповідала на те лиш луна, віднесена східним бризом, «ти даруєш перли, черепашки та смерть», а ось і агонія, гостра тиша, у якій звучать лише мої власні слова, я пірнаю у власне дихання, в паніку, я риба без води. Швидко витягнути голову з подушки, з глибокого болота смутку, ввімкнути лампу, дихати при світлі.

Я ще дихаю при світлі.

Всі мої книжки переді мною, дивляться на мене, майбутнє спокійне, ніби стіна в’язниці. Лютня з Алеппо — тварина з напханим животом і тонкою короткою ногою, кривенька газель, така ж, що на них полювали принци з династії Омейядів і Марґа д’Андюрен у сирійській пустелі. Нагадує гравюру Фердінанда-Макса Бредта; «Дві газелі», юна дівчина з чорними очима у пишних шароварах з руки годує красиву тварину.

Хочу пити. Скільки часу мені лишилося жити? Що я аж так проґавив, що опинився сам безсонної ночі, і серце б’ється, і м’язи тремтять, і очі горять, я міг би встати, одягнути навушники та послухати музику, знайти розраду в музиці, в грі Надіма, на уді[38], наприклад, або ж у якомусь квартеті Бетховена, в одному з останніх — котра година в Сараваку, якби тільки я того ранку в Пальмірі наважився потурбувати Сару, а не злякався та не відвернувся, усе могло би скластись інакше; іноді один поцілунок змінює ціле життя, доля викривлюється, згинається, іде в обхід. Уже повертаючись у Тюбінген після колоквіуму в Гайнфельді, де я зустрів свою тодішню дівчину (чи стала Зігфріда блискучою перекладачкою, як і мріяла, нічого про неї не знаю), то усвідомив, наскільки наш зв’язок, який раніше був глибоким і щоденним, був в’ялим порівняно з тим, чого я ледь торкнувся поруч із Сарою: наступні місяці я провів у роздумах про неї та в написанні листів до неї, робив це більш або менш регулярно, але завжди потай, так ніби точно знав, що в тих доволі невинних листах діє якась настільки потужна сила, що загрожувала стосункам із Зігфрідою. Те, що моє любовне життя (подивімося правді в очі) зазнало аж такої поразки, сталося, без сумніву, через те, що я завжди, свідомо чи ні, зберігав місце для Сари, і те чекання завадило аж до цього часу поринути в якусь любовну історію. У всьому винна вона, коливання жіночої спіднички бентежить чоловіка більше, ніж тайфун, це всі знають; якби вона так дбайливо не підтримувала неоднозначність, якби вона була ясною, ми би тут не опинилися, ми би не сиділи посеред ночі, втупившись поглядом у книжкову шафу, а руку тримаючи на бакелітовій кнопці (такий приємний об’єкт, до того ж) перемикача світильника. Настане день, коли я не зможу виконувати навіть таку просту дію, як натискання перемикача, пальці заніміють і задубіють, і я не зможу освітлювати власні ночі.

Треба було би встати й попити, але якщо я вилізу з ліжка, то вже не ляжу аж до світанку, завжди треба тримати під рукою пляшку води, міх води, як у пустелі, міх, який надає воді отого характерного козино-асфальтового запаху: нафта й тварина, ось смак Аравії — Леопольд Вейс[39] погодився б, він цілі місяці проводив на спині верблюда десь між Медіною та Ер-Ріядом, між Ет-Таїфом і Хаїлем у 1930-х роках, Леопольд Вейс і його мусульманське ім’я Мухаммед Асад, найблискучіший кореспондент із Близького Сходу того часу, він писав для «Frankfurter Zeitung» та більшості великих газет Веймарської республіки. Леопольд Вейс за походженням — єврей з Галичини, навчався у Відні неподалік звідси: ось той чоловік, тобто його книжка, які винні в тому, що я вирушив у Дамаск після Стамбула. Згадую себе в останні тижні, проведені в Тюбінгені, поки Зігфріда ішла шляхом, який усе більше віддалявся від мого, це віддалення посилила моя подорож до Туреччини, згадую себе між двома листами до недосяжної зірки, якою була для мене Сара, тоді я зачарувався духовними спогадами Мухаммеда Асада, цим надзвичайним «Шляхом до Мекки», який я читав, як і сам Коран, сидячи на лавці перед річкою Неккар, під вербою, гадаючи «якщо Богові потрібні посередники, то Леопольд Вейс — святий», настільки його влучні свідчення вплинули на моє хвилювання, яке не полишало мене з часів стамбульського досвіду — я точно пам’ятаю фрази, від яких стискалися груди та сльози наверталися на очі: «Цей урочистий звуковий ансамбль відрізняється від усіх інших людських співів. Поки серце повниться великою любов’ю до цього міста та його голосів, я починаю відчувати, що всі мої прогулянки ніколи не мали жодного іншого значення, ніж намагання вловити сенс цього поклику…». Сенс заклику до молитви, модульований «Аллах акбар» на вершинах усіх мінаретів світу з часів Пророка, сенс унікальної мелодії, що і мене також усього перевернула, коли вперше її почув у Стамбулі, де цей азан є найменш помітним, він захований у галасі сучасності. Сидячи на лавці в Тюбінгені в умовах дуже віддалених від Аравії, я не міг відірватися від цих слів, «намагання вловити сенс цього поклику», так, ніби переді мною одкровення, поки у вухах лунав голос муедзина, ясний, як ніколи, голос, спів, що вразив Фелісьєна Давіда і того ж таки Леопольда Вейса, мого земляка, вразив так, що змінив їхні життя — я також хотів би вловити сенс цього крику, іти за ним, я знову весь повнюся спогадом про ту Сулейманову мечеть; треба було поїхати, треба було відкрити, що там за серпанком, що там у витоках співу. Можна сказати, що моє духовне життя зазнало такої ж поразки, як і моє життя сентиментальне. Сьогодні я так само дезорієнтований, як і колись, не знайшов розради у вірі — без сумніву, не належу до частини обраних; можливо, мені забракло волі аскета або ж плідної уяви про містичне; можливо, саме музика, зрештою, стала моєю єдиною пристрастю. Пустеля ж виявилася (саме час це визнати) лиш нагромадженням каміння; мечеті залишилися для мене такими ж порожніми, що й церкви; житія святих, поетів, їхні тексти, в яких я таки вловлював красу, блищали, ніби скельця, от тільки світло, світло Авіценни, найголовніше, те, що на споді, до мене так ніколи і не зійшло — я приречений на утопічний матеріалізм Ернста Блоха, і в моєму випадку це розгадка «тюбінгенського парадокса». В Тюбінгені я бачив три можливі шляхи: релігія, як це сталося для Леопольда Вейса aka Мухаммеда Асада; утопія, як у «Дусі утопії» та «Принципі надії» Блоха; безумство та відлюдництво Гельдерліна, чия вежа відкидала на все місто тривожну тінь поміж плакучими вербами та дерев’яними човнами на річці Неккар. І чому ж, чорт забирай, я вирішив скористатися щедрістю Європейської спільноти до студентів і поїхав у Тюбінген, а не в Париж, Рим чи Барселону, як усі мої друзі, вже точно і не пригадаю; звичайно ж, через перспективу долучитися до поезії Гельдерліна, до сходознавства Енно Літтманна[40], до філософії музики Ернста Блоха, це видавалося добрим планом. Я пожирав тисячі сторінок перекладу Літтманнової «Тисячі й однієї ночі» та почав вивчати арабську мову в його наступників. Дивно було вважати, що сто років по тому Тюбінген або навіть Страсбург (де свого часу викладали Теодор Нельдеке та Юліус Ютінг) залишалися, попри те, як сильно Перша світова струсонула науковців, найбільш східними містами німецької імперії. У великій мережі сходознавців Енно Літтманн був одним із дуже важливих німецьких вузлів; саме він видасть мандрівні нотатки того знаменитого Ютінга, над чиїми пригодами, розказаними Більґером, ми стільки сміялися в Пальмірі; епіграфіст, фахівець із семітських мов Літманн об’їздив весь південь Сирії з 1900 року в пошуках набатейських написів; він описує в листі фахівцю зі стародавнього Сходу Едуарду Мейєру розкопки взимку в Хурані — із заморозками, вітром, сніговими бурями, а також згадує про зустріч із бедуїном, який представився як Кельб Алла, тобто «Божий пес»: таке скромне прізвисько стало для нього одкровенням. Як і для Леопольда Вейса, скромність кочового життя є в його очах одним із найсильніших образів ісламу, великим зреченням, позбавлення від світської мішури в голизні пустелі — це та чистота, та самота, що завжди і мене вабили. Я хотів зустріти того Бога, такого близького та природного, що його скромні творіння називають себе псами Божими. В моїй уяві два образи якось неясно зіткнулися: з одного боку, світ «Тисячі й однієї ночі», міський, чарівний, багатий, еротичний, з іншого боку — світ «Шляху до Мекки», шлях порожнечі та трансцендентного; Стамбул позначив моє відкриття сучасної версії першого світу — і я сподівався, що Сирія дозволить не лише на вуличках Алеппо й Дамаска з їхніми чарівними назвами віднайти мрії та чуттєву ніжність ночей, але й краєчком ока побачити, цього разу вже в пустелі, як усе осяє світло Авіценни. Адже моя, пов’язана з Мухаммедом Асадом, цікавість до Ернста Блоха, сліди його маленького тексту про Авіценну спричинили (на превелику зневіру Зігфріди, якій я вголос читав, от бідолашна, безкінечні фрагменти цих текстів) в моїх думках плідний, але заплутаний безлад, у якому утопічний матеріалізм ішов пліч-о-пліч із мусульманським містицизмом, де Гегель ладнав із Ібн Арабі, і все це в музиці; протягом довгих годин я сидів у костюмі в глибині бездонного крісла, що правило мені за келію, воно стояло навпроти ліжка, на голові навушники, і я не відволікався на снування Зігфріди (білі ноги, підкачаний животик, високі тверді груди), бо зустрічався з мислителями: Рене Геноном[41], який став у Каїрі шейхом Абд Ель-Вагідом Ях’я та прожив тридцять років, ідучи за безпомилковим компасом традиції, від Китаю до ісламу через індуїзм, буддизм і християнство, не покидаючи Єгипту, його роботи про ініціацію та передання Правди мене вражали. Тут я був не один; велика кількість моїх товаришів, особливо французів, прочитали книжки Генона, і це читання для багатьох стало стартом пошуків загадкового вогника, частина з них бралася за це з шиїтами чи сунітами, інші — з православними християнами чи східними церквами, а треті, як-от Сара, з буддистами. В моєму ж випадку, мушу визнати, роботи Генона лише посилили розгубленість.

На щастя, реальність ставить думки на місце; стерильний формалізм, як мені здавалося, переважав у всіх конфесіях Сирії, тож мій духовний порив дуже швидко розбили гримаси однокашників, які катулялися по землі з піною на губах під час зікра, і це з ними траплялося двічі на тиждень, ніби вони ходили в спортзал, і в цьому спортзалі транс, як на мене, наставав аж якось занадто швидко, от правда: якщо без кінця повторювати «la ilâha illâ allah, немає іншого Бога, крім Аллаха», трусячи головою в монастирі дервішів, то це може спричинити дуже дивні стани свідомості, але все це радше викриває психологічну ілюзію, ніж дива віри, принаймні такої, як її описував у всій своїй скромності мій співвітчизник Леопольд Вейс. Розділити власні пошуки та проблему з Зігфрідою було нелегко: думки були такими сплутаними, що вона нічого не розуміла, і це не дивно; її власний світ, її слов’янські мови були такими ж далекими від моїх. Нас поєднувала російська та польська музика, ми збиралися докупи навколо Римського-Корсакова, Бородіна, Шимановського, звичайно ж, але я любив «Шахерезаду» та «Пісню закоханого муедзина», Схід у них, але не любив берегів Волги чи Вісли, мене захоплювало відкриття «Закоханого муедзина» в Кароля Шимановського, його «allah akbar» просто посеред польських віршів, цієї інтенсивної любові («Якби я не любив тебе, чи був би співочим безумцем? А мої гарячі молитви, що летять до Аллаха, чи не співаю їх лиш для того, аби сказати, що люблю тебе?»), що розчинені в мелізмах і колоратурах, видавалися доброю європейською варіацією на східну тему; Шимановський був дуже вражений мандрами до Алжиру та Тунісу 1914 року, нічними святами під час Рамадану, вони його навіть захопили, і ця пристрасть бринить на поверхні «Пісні закоханого муедзина», до речі, ця пісня насправді не дуже й арабська: Шимановський обмежився тим, що запозичив збільшені секунди та характерний мінор, який імітує арабську музику, він навіть не підозрює про мікрохроматичні інтервали, впроваджені Фелісьєном Давідом — але ми і не про нього говоримо; Шимановському не було потрібно в його одкровенні позбуватися гармонії та розбивати тональність. Але ту мікрохроматику він таки почув, ще використає її в «Міфах», і я переконаний, що біля витоків тих п’єс, що радикально змінять репертуар скрипки в XX столітті, лежить арабська музика. Цього разу вже перетравлена арабська музика, вже не екзогенний елемент, який додають у твір, аби отримати екзотичний ефект, а саме можливість оновлення: сила еволюції, не революції, і сам він так влучно про це говорив. Уже й не згадаю, чи в Тюбінгені я вже знав поеми Гафіза та «Нічну пісню» на вірші Румі, шедевр Шимановського — не думаю, що знав.

Складно було розділити нові пристрасті з Зігфрідою; Кароль Шимановський в її очах містив частину польської душі й не мав нічого аж такого східного; їй більше подобалися «Мазурки», а не «Муедзин», танці в Татрах, а не в Атласних горах. І її бачення також було цілковито обґрунтованим.

Можливо, після звільнення від зв’язків із душею, наші тіла поринули б у радощі: я не вилазив із догматичного крісла, хіба що лягав у ліжко, аби поєднатися з торсом, ногами та губами, які там перебували. Образи оголеності Зігфріди збуджують мене дотепер, вони не втратили своєї сили, її худа блідість, вона лежала на животі, ноги ледь розведені, посеред світлих простирадел виринала лиш одна рожева риска, оточена карміном і білявістю, іноді я згадую її тугі сідниці, два плато, що поєднували її стегна, гачок хребців над згинами, де зшито сторінки напіврозгорнутої книжки сідниць, шкіра на яких ніколи не знала сонця, досконале сорбе, що ковзає на язиці, коли рука затримується та не спускається пишною литкою, поки не почне грати в паралельних борознах під колінами, від цього мені знову хочеться вимкнути світло, уточнити ці спогади під ковдрою, подумки віднайти хмари Тюбінгена, що сприяють дослідженню жіночності, як це було двадцять років тому: сьогодні ж перспектива звикати до присутності тіла, що звикає до мого тіла, виснажує мене одразу ж, ще до початку — величезна нехіть, млявість, близька до зневіри; треба було би зваблювати, забути сором через мою жалюгідну зовнішність, я такий худий, це наслідки хвороби та смутку, треба забути про образу оголення, забути про сором і вік, від яких стаєш повільним і неповоротким, і це забуття видається неможливим, хіба лиш із Сарою, ясна річ, її ім’я завжди бажане в складках моїх найпотаємніших думок, її ім’я, обличчя, рот, груди, руки та її заряд еротизму зараз знову мене присплять, у цих жіночих вихорах понаді мною янголи, янголи хіті та краси — а що, ось уже минуло два тижні після вечері з Катаріною Фукс, а я, звичайно ж, їй не передзвонив і навіть не перетнувся з нею в університеті, вона подумає, що я її уникаю, і матиме рацію, я її уникаю, попри незаперечний шарм бесід з нею, попри її власний незаперечний шарм, не буду її згадувати, будьмо відверті, чим ближче до кінця добігала вечеря, тим більше я лякався повороту, який міг статися, але таки Бог знає, що я намагався бути красивим, навіть пов’язав на білу сорочку маленький шовковий шарф винного кольору, у ньому я маю артистичний і цілковито шикарний вигляд, я зачесався, побризкався одеколоном, тож я на щось сподівався від тієї вечері тет-а-тет, звичайно, я сподівався переспати з Катаріною Фукс, але без перестану дивився на те, як догорає свічка в олов’яному канделябрі, що віщувало катастрофу, Катаріна Фукс — прекрасна колега, цінна колега, звичайно ж, краще було повечеряти з нею, аніж дражнити студенток, як деякі. Катаріна Фукс — жінка мого віку та мого статусу, це дотепна освічена мешканка Відня, вона правильно харчується та не скандалить на людях. Катаріна Фукс — фахівчиня зі зв’язків між музикою та кіно, вона годинами може говорити про «Симфонію грабіжників» та фільми Роберта Віне; у Катаріни Фукс приємне обличчя та червоні вилиці, світлі очі, непомітні окуляри, каштанове волосся, довгі руки з доглянутими нігтями; Катаріна Фукс носить дві каблучки з діамантами — і що на мене найшло, навіщо я взагалі затіяв ту вечерю, та ще й мріяв із нею переспати, це все, без сумніву, самотність і меланхолія, як незручно. В тому елегантному італійському ресторані Катаріна Фукс розпитувала про Сирію, про Іран, вона зацікавилася моїми роботами, а свічка догорала, кидаючи помаранчеву тінь на білу скатертину, і воскові яйця звисали з країв сірого підсвічника: я ніколи не дивився «Симфонії грабіжників» — ти маєш його подивитися, так казала вона, я впевнена, що цей фільм тебе захопить, я уявляв, як роздягаюся перед Катаріною Фукс, о, я певен, що це шедевр, а також уявляв, як вона роздягається переді мною та залишається в червоній мереживній білизні, бретельку якої я саме помітив, я можу тобі дати подивитися, в мене є DVD, в неї були дуже цікаві груди поважного розміру, тірамісу тут просто досконалий, а я, які на мені взагалі були того дня труси? Чи не рожеві в клітинку, оті, що весь час спадають, бо там гумка вже не тримає? Бідолашні ми, бідолашні, з тілом ну просто біда, не може бути й мови, що я роздягнуся бодай перед кимось сьогодні, поки в мене на стегнах ота жалюгідна ганчірка, о так, тірамісу для мене дещо — як сказати — занадто м’яке, так, це те саме слово, тірамісу часто видається мені занадто м’яким, ні, дякую.

Чи вона таки з’їла десерт? Мені треба було втекти від неспроможності віднайти відвагу на близькість, втекти й забути, який сором мала через мене пережити Катаріна Фукс, напевно, вона мене ненавидить, я ще й завадив їй посмакувати тим м’яким тірамісу — треба бути італійцем, щоби взагалі додуматися розмочувати в каві печиво савоярді, всі знають, що їх ні в що неможливо вмочити, вони тверді на вигляд, але варто їх у щось вмочити, як вони починають жалюгідно провисати, провисати й падати в чашку. Звідки взагалі ідея готувати таке м’яке. Катаріна Фукс точно образилася на мене за це, вона не мала жодного бажання зі мною спати, вона ображається, що я привів її на вечерю в такий ресторан і поспішно пішов, ніби її товариство мене жахливо знудило, на добраніч, на добраніч, таксі проїхало, я на ньому поїду, на добраніч, оце так образа, уявляю, як сильно Capa сміялася б, якби я розповів їй цю історію, але я ніколи не наважуся їй розповісти історію про того типа, що втік по-англійськи лише через переляк від того, що одягнув уранці рожеві з білим труси із розтягнутою гумкою.

Сара завжди вважала мене смішним. Спочатку було трохи образливо, що вона сміялася, коли я звіряв їй свої інтимні думки. Якби ж я наважився тоді завдати їй клопоту під тим імпровізованим пальмірським наметом, а не відвернувся від страху, все би склалося інакше, а може, і ні, ми в будь-якому разі не уникли б катастрофи, що сталася в готелі «Барон», а також тегеранської катастрофи, східні пристрасті змусили мене робити дивні речі, дивні речі, сьогодні ми, Сара та я, подібні на старе подружжя. Нещодавній сон іще ширяє в повітрі, млосна Сара в загадковій крипті. Саравак, Саравак. Саме нею я мав би цікавитися, я такий старий егоїст, старий боягуз, вона ж також страждає. Отримана сьогодні вранці поштою стаття подібна на виловлену в морі пляшку, страшний знак смутку. Я усвідомлюю, що в назві Саравак міститься ім’я Сара. Знову збіг обставин. Знак долі, карма, як вона би сказала. Без сумнівів, я марю. Її одержимість смертю та збоченнями, злочинами, тортурами, самогубствами, людожерством, табу, все це було лиш науковим інтересом. Так само, як і інтерес Фож’є до проституції та міських низів. Як і мій інтерес до іранської музики та орієнтальних опер. Якою хворобою зневіри ми могли заразитися? Ми з Сарою — попри всі роки свого буддизму, медитацій, мудрості та мандрів. Краус таки мав рацію, коли відправив мене до фахівця з екзотичних хвороб, бозна-яку душевну гниль я міг підчепити в тих далеких землях. І хрестоносці, і перші сходознавці поверталися до своїх темних містечок на захід, обтяжені золотом, бацилами та смутком, вони були свідомі того, що в ім’я Христа зруйнували найбільші дива, що їх взагалі колись випадало побачити. Грабували церкви Константинополя, спалили Антак’ю та Єрусалим. А яка правда нас спалила, що за красу ми побачили краєчком ока, поки вона не вислизнула з наших рук, який біль, як це було з Ламартіном у Лівані, нас непомітно скалічив, біль від погляду на Початок або Кінець, не знаю, відповіді в пустелі не було, принаймні я там її не знайшов, мій «Шлях до Мекки» мав іншу природу — на відміну від Мухаммеда Асада або ж Леопольда Вейса, сирійська пустеля «бадіє» в мене була більш еротичною, ніж духовною: після пальмірської ночі, коли ми вилізли з-під ковдри, то попрощалися з Жюлі та Франсуа-Марі, аби продовжити експедицію з Більґером Безумним на північний схід і в бік Євфрату, повз старий замок Омейядів, загублений у часі посеред каміння, повз візантійське місто-привид, зникле з лиця землі за високими стінами, де сьогодні, можливо, царює новий командир вірян, тінь Бога на землі, каліф убивць і грабіжників Ісламської держави в Іраку та Сирії, хай Бог його береже, в наші дні бути каліфом має бути нелегко, особливо каліфом банди найманців, гідних ландскнехтів Карла Сміливого, що розграбували Рим. Можливо, одного дня вони розграбують і Мекку з Медіною, їхні чорні прапори гідні прапорів революції аббасидів XVIII століття, оце би справді було зміною геополітичного балансу в регіоні, якби королівство Ібн Сеуда, друга Леопольда Вейса, впало би під ударами шабель великих бороданів, убивць невірних. Якби в мене були сили, я би хотів написати довгу статтю про Жульєна Джалаледіна Вейса[42], однофамільця Леопольда, який також навернувся в іслам, він саме щойно помер від раку, і цей рак так сильно пов’язаний із руйнуванням Алеппо та Сирії, що можна запитувати себе, чи справді ті дві події між собою не пов’язані — Вейс жив між світами; він став найкращим гравцем на кануні[43] на Сході та Заході, а також був великим науковцем. Заснований ним ансамбль «Аль-Кінді» супроводжував спів найбільших виконавців арабського світу, Сабрі Мудаллала, Гамзі Шаккура, Лотфі Бушнака. Сара мене йому представила в Алеппо, вони познайомилися завдяки Надіму, який іноді з ним разом грав — він жив у мамелюцькому палаці в лабіринтах старого міста, зовсім поряд із горами мила та баранячими головами на базарах, за похмурим фасадом відкривалося чарівне подвір’я; зимові кімнати були переповнені музичними інструментами, лютнями, цитрами, очеретяними сопілками, перкусіями. Той красивий білявий чоловік мені одразу не сподобався — мені не сподобалась ані його претензійність, ані його вмілість, ані отой вираз обличчя східного султана, ні, зокрема, дитинне захоплення ним з боку Надіма та Сари, і це погане почуття ревнощів довго заважало мені помітити красу його доробку, створеного під знаком зустрічей, обміну та переосмислення традицій, передачі складної музики, насамперед релігійної. Можливо, треба було з’їздити до Ірану та попрацювати з Дюрінгом, аби це переосмислення набуло для мене сенсу. Треба було б написати про почесті, віддані Вейсом і «Аль-Кінді» для вшанування Усами Ібн Мункиза, князя Шейзара, міста-фортеці на березі річки Оронт у Сирії, він був воїном, мисливцем і письменником, свідком і діячем, який протягом свого дуже довгого життя, що майже повністю збіглося з нашим XII століттям, а це хрестові походи, встановлення франкських королівств у Леванті. Уявляю собі того князя, що кохався в метанні списів, соколах, луках і конях; поезія та співаки протистояли важкій франкській зброї, жорстокій прямоті ворогів, які прийшли здалеку, і знадобилося багато часу та битв, аби їх приручити, зняти шар варварства з їхніх обладунків — зрештою франки повивчали арабську мову, ласували абрикосами та ясмином, почали відчувати певну повагу до супротивників, яких щойно таврували як нехристів; князь Шейзара після битв і полювання на левів пізнав вигнання — саме у вигнанні у фортеці Хасанкейф, що на березі Тигру, вдалині від війн, у віці близько вісімдесяти років він почав складати трактати, настільки різноманітні, наскільки й чудові, як-от «Похвала жінкам» або «Епістола про палиці», присвячена чарівним палицям, починаючи від посоха Мойсеэвого до палички, на яку спирався сам Усама Ібн Мункиз у свої похилі літа, і яка, згинаючись під його вагою, набувала форми потужного лука часів буремної молодості; «Трактат про сон і сни», а також надзвичайна автобіографія, «Книжка про навчання з прикладів», що є водночас підручником з історії, трактатом про полювання та бревіарієм літератури. Усама Ібн Мункиз також мав час впорядкувати докупи свій поетичний доробок, збірку якого «Аль-Кінді» поклали на музику.

Сьогодні караван-сарай Джалаледіна Вейса в Алеппо згорів, та й сам він помер, можливо, помер він від того, що побачив, як усе ним збудоване (світ розділеного екстазу, можливостей переходу, долучення до інакшості) було кинуте у вогнище війни; він приєднався до Усами на берегах іншої річки, цей великий воїн говорив про війну таке:


Цінність має шабля, міцніша за всі обладунки,
Але вона не захистить лева від стріли,
Як і не розрадить переможеного від ганьби поразки.


Цікаво, що би подумав славний Усама Ібн Мункиз про жахливі образи воїнів джихаду, сфотографованих під час спалення музичних інструментів за те, що ті не є ісламськими: ті інструменти точно походять від старовинних військових лівійських фанфар, це барабани, барабани й труби полито бензином і спалено перед поважною групою бороданів, таких задоволених, ніби вони палять самого Сатану. Це ті ж барабани й труби, що їх майже повністю скопіювали франки в османської військової музики багато століть тому, ті самі барабани й труби, що їх європейці описували з жахом, бо саме їхнє звучання віщувало наближення невидимих турецьких яничарів у супроводі mehter, і жодна картина краще не покаже страшну боротьбу, яку джихадисти, жалюгідні типчики в камуфляжі, ведуть проти історії ісламу на своїй ділянці пустелі, нападаючи на інструменти воєнних оркестрів, історії походження яких самі не знають.

Не було жодного середньовічного воїна, жодного обірваного ката на добрій асфальтованій дорозі між Пальмірою та Разафою, лиш якась будка при дорозі, де в тіні металевого даху дрімали мобілізовані сирійці, які, попри спеку, були одягнуті в зимову уніформу темно-коричневого кольору, вони тут стояли для того, щоб відмикати ланцюг, яким був закритий проїзд, і який Більґер помітив лише в останній момент, загальмувавши так різко, що аж було чути, як об розігрітий асфальт рипнули шини його джипа: та й хто б очікував на непозначений закритий проїзд посеред пустелі. Двоє спітнілих і поголених налисо призовників у погано скроєних і запилюжених курточках кольору верблюдячого гівна широко розплющили очі, схопилися за зброю, підійшли до білого «Range Rover», подивилися на трьох іноземців усередині, завагалися, відшукали запитання, що його так і не наважилися поставити; один опустив ланцюг, інший, ніби вітряк, махнув рукою, даючи нам знак проїжджати, і Більґер натиснув на газ.

Сара зітхнула, Більґер проковтнув язика. Це тривало декілька секунд.


Водій (хвалькувато): Шкода, що я не зірвав той чортів ланцюг на швидкості сто двадцять на годину.

Пасажир (сидить спереду, він доволі наляканий): Ти міг би їхати повільніше та уважніше.

Пасажирка (сидить позаду, говорить французькою ледь стривожено): Думаєте, зброя в них була заряджена?

Водій (незворушно): Чортова загорожа посеред пустелі, зазвичай такого не роблять.

Пасажирка (продовжує говорити французькою, схвилювання змішане з науковим інтересом): Франце, там була якась табличка, але я не встигла її прочитати.

Пасажир (тією ж мовою): Я не звернув уваги, вибач.

Водій (впевнений у собі, німецькою): Десь тут має бути якась військова база.

Пасажир (безтурботно): Так, я, до речі, бачу зовсім близько, отам справа, танк.

Пасажирка (англійською, звертаючись до водія, схвильована): Отам у кущах двоє з кулеметом, гальмуй, гальмуй!

Водій (грубо і раптом схвильовано): Що вони, *ля, роблять в мене на дорозі?

Пасажир (флегматично): Думаю, ідеться про маневри батальйону піхоти.

Пасажирка (ще схвильованіше, знову французькою): Але подивися, подивися, на пагорбах стоять гармати, отам! А ще є кулемети отам зліва! Розвертаймося, розвертаймося!

Водій (дуже по-німецьки самовпевнений, звертаючись до пасажира): Якщо вони нас пропустили, значить, ми маємо право тут проїжджати. Я хіба лиш трохи пригальмую.

Пасажир (менш упевнений в собі, французькою): Так. Просто треба їхати обережно.

Пасажирка (ображено). Ну просто здуріти, подивіться на всіх цих солдатів, ось там справа вони біжать. А ось і хмари куряви. Це, може, через вітер?

Пасажир (раптом починає хвилюватися): Думаю, це радше якісь машини, що швидко їдуть пустелею. Імовірно, танки.

Він же (звертаючись до водія): Ти певен, що це правильна дорога? Згідно з твоїм компасом, ми рухаємося радше на північний захід, ніж на північ. В напрямку міста Хомс.

Водій (ображено): Та я цією дорогою сто разів їздив. Якщо вони раптом не заасфальтували ще якусь іншу дорогу, ця — правильна.

Пасажир (ніби незворушно): А й справді, ця дорога має вигляд такої нової.

Пасажирка (вбиває останній цвях): Асфальт якийсь аж надто рівний, якщо чесно.

Водій (відверто розгніваний): Ну добре, боягузи, я розвертаюся. Ви такі пестуни, двійко маміїв!


Більґер таки розвернув авто, він сердився вдвічі сильніше, бо не лише виїхав не на ту дорогу, але й мусив зупинитися через армійські маневри — коли ми повернулися до КПП, двійко запилюжених, що ховались у тіні, так само флегматично, як і першого разу, опустили тяжкий ланцюг; тепер у нас із Сарою уже був час розшифрувати кострубато написане на дошці попередження: «Військовий майданчик — Небезпека — Прохід заборонено». Дивно думати, що танки й кулемети, які ми побачили під час маневрів, сьогодні служать для боротьби з повстанцями, для нищення цілих міст, для вбивства мирних мешканців. Ми так часто насміхалися з обірваних сирійських солдатів, що сиділи в затінку своїх поламаних джипів із колишнього СРСР, капоти машин було відкрито, і вони чекали на малоймовірний приїзд евакуатора. Так, ніби ця армія в наших очах не мала жодної змоги щось зруйнувати, жодної сили для битв; режим Асадів із його танками видавався паперовими іграшками, маріонетками, порожніми опудалами на стінах міст і містечок; ми не помічали за зношеною обгорткою армії та її командувачів реальності страху, смерті, тортур, за цим фасадом уже проступала можливість руйнувань і крайнього насильства, її вже можна було відчути з повсюдної присутності солдатів, хай там як погано вони були одягнуті.

Більґер того дня сам себе перевершив: надувся, як сич, через власну помилку, сердився більшу частину дня, а коли ми майже доїхали до відправної точки за декілька кілометрів від Пальміри, де, звичайно ж, і було те роздоріжжя, що ми проскочили, звідки йшла інша дорога, зовсім не така рівна (і це пояснювало, чому ми її проґавили), яка вела на північ поміж каменястих пагорбів, він наполіг на реванші та запропонував відвідати чарівне місце, знаменитий Каср аль-Хейр, старий палац Омейядів, датований кінцем VII століття, палац насолод, зустрічей для полювання, куди каліфи Дамаска приїздили, аби полювати на газелей, слухати музику та пити, вони разом із товаришами пили таке густе, запашне й міцне вино, що його треба було розбавляти водою — тогочасні поети описували цю суміш, про це розказала Сара; злиття нектару та води було вибуховим, аж іскри летіли; в келиху суміш була червоною, наче півнячі очі. У Каср аль-Хейр, як пояснював Більґер, були прекрасні фрески зі сценами полювання та бенкетів — полювання, бенкетів, але також і музики: на одній із найбільш відомих зображено музиканта, що грає на лютні, акомпануючи співачці, і навіть якщо ті фрески, що очевидно, кудись перевезли, думка про те, що ми побачимо знаменитий палац, дуже збуджувала. Звісно, я не знав, що саме Алоїз Музіль вперше відкрив і описав цей палац, це сталося під час його другої експедиції. Аби туди доїхати, треба було рухатися вузькою асфальтованою дорогою на північ кілометрів зо двадцять, далі різкий поворот на схід у лабіринт стежок, що вились у пустелі; карта не була достатньо детальною, але Більґер вирішив, що зможе і так знайти цей замок, бо він там уже бував, і той замок здалеку видно, він височіє, як фортеця.

Пообіднє сонце біло відбивалося від осипів; тут і там посеред монотонності проростали якісь голі колючі кущі; здалеку виднілася купка чорних наметів. У цій частині пустеля була не пласкою, зовсім ні, але на її випуклостях не росло нічого особливого, не було тіні, і тому було важко ті намети роздивитися: помічений намет миттєво зникав із виду за невидимим підвищенням, якась чудасія, і через це орієнтуватися на місцевості було ще складніше; іноді ми в’їжджали в широкі округлі западини, в яких запросто можна було би заховати загін мехаристів. Повнопривідний джип трусився на каменистій дорозі та підскакував, щойно Більґер перевищував швидкість тридцяти кілометрів на годину; варто було би дотягнути й до шістдесяти, бо в польоті над камінням машина вібрувала набагато менше, а пасажири не трусилися від цього пекельного масажу — от тільки така швидкість потребувала неабиякої концентрації: несподівана яма, вибоїна чи великий камінь могли би підкинути машину догори; пасажири сильно стукалися черепами до стелі, а механічна коробка передач жахливо рипіла. Більґер вчепився руками в кермо, стиснув зуби, очі невідривно дивилися на дорогу; м’язи його передпліч напружилися, а на зап’ястках стало видно сухожилля — він нагадав мені фільм про війну, який я дивився якось у дитинстві, де солдат корпусу «Африка» вів джип на небезпечній швидкості, ніби мчав назустріч смерті, десь у Лівії, але не по піску, як зазвичай, а по гострому камінню, солдат пітнів, пальці побіліли від тиску на кермо, як і в Більґера. Сара, здавалося, не усвідомлювала всієї складності того, що відбувалося; вона читала нам вголос французькою мовою новелу Аннемарі Шварценбах, фрагмент із «Beni Zainab», де описано зустріч із Марґою д’Андюрен, про яку ми стільки говорили напередодні: ми в неї весь час запитували, чи від читання в таких умовах її не нудить, але, на жаль, ні, її не нудило, і взагалі ніщо їй не заважало, крім стрибків книжки перед очима, що підстрибувала разом із машиною на нерівній дорозі. Більґер, звичайно ж, не стримував себе та час від часу іронічно зауважував, німецькою, звісно: «Як добре, що ти взяв зі собою аудіокнижку, так приємно щось послухати в довгій дорозі. Так я можу підтягнути свою французьку». А я би так хотів бути поруч із нею на задньому сидінні; сам у те не надто вірячи, сподівався наступної ночі розділити на двох ту ж ковдру і цього разу знайти достатньо відваги, аби пірнути в цю воду, тобто в ці губи — Більґер говорив, що ми, без сумніву, муситимемо заночувати в Каср аль-Хейр, тому що вночі пустелею їхати неможливо, і це могло би поліпшити мої справи.

Я би тим цілком задовольнив хоч і не всі свої бажання, але таки вдовольнився б: ми би спали в пустелі. Три години по тому ми досі продовжували шлях кудись у східному напрямку, рухаючись зі швидкістю між 5 і 60 кілометрів на годину. Ніхто з нас не додумався подивитися на лічильник кілометрів на початку шляху, тому ми не знали точно, як далеко від з’їзду з головної дороги від’їхали; карта не допомагала: на ній була позначена лиш одна дорога зі Сходу на Захід в цьому секторі, але насправді тут без кінця перетиналися та розходилися десятки стежок; шлях більш-менш на Північ нам показували бортовий компас у машині Більґера та сонце.

Більґер починав нервуватися. Він проклинав усе, що міг, бив руками по керму; він казав, що цього не може бути, і що ми вже мали проїхати дорогу Пальміра — Дейр-ез-Зор, подивися на карту, він кричав, цього не може бути, цього зовсім не може бути, це абсолютно неможливо, але треба було визнати очевидне: ми заблукали. Ну, не зовсім заблукали, ми просто заплуталися. Здається, саме Сара вказала на цей нюанс, аби поберегти Більґерову гордість, і цей нюанс із усіма можливими труднощами я намагався перекласти Більґеру німецькою: це майже не розрадило Більґера, який упівголоса сварився, як дитина, якій не піддається іграшка. Ми довго мовчали, аж поки не піднялися на каменистий насип, звідки відкривався доволі гіркий панорамний вид — широка дорога на Дейр-ез-Зор і знаменитий замок Омейядів. Але те, що видалося нам височиною, виявилося ділянкою такої ж висоти, що й решта території, це просто наша машина була нижче за загальний рівень пустелі. Ота зелена пляма на північ звідси (чи то справді було на півночі?) була полем весняної пшениці чи просто зарослим травою квадратом, чорні цятки на ній — групами наметів. Ми нічим особливо не ризикували, хіба що не побачимо Каср аль-Хейр сьогодні. Уже починався вечір — сонце за нами вже заходило, на превеликий розпач Більґера; я думав про славетного першовідкривача омейядських палаців Алоїза Музіля та про його експедиції: 1898 року, після дослідження всіх західних документів про регіон Маан і записок мандрівників у бібліотеці єзуїтського університету Святого Йосипа в Бейруті, він сів на спину верблюда та в супроводі декількох османських жандармів, «позичених» у kaimmakam, правителя Акаби, вирушив у пустелю на пошуки знаменитого замку Каср Туба, про який ніхто, окрім бедуїнів, нічого не чув протягом ось уже багатьох століть. Яка відвага, яка віра, а чи яке безумство мали рухати цим маленьким мандрівним католицьким отцем, аби він отак вгризався в порожнечу зі зброєю на плечі та в компанії доволі ворожих до османської влади кочівників, які регулярно вдавалися до грабунків і війн? Чи він також відчув страх пустелі, самотню тугу, що стискає груди в безмежжі, загрозу неохопного, що, здається, приховує небезпеки та болі — горе та муки душі й тіла разом, спрагу, голод, звичайно ж, але також і самоту, покинутість, зневіру; потішно було думати з висоти цього невеликого нагромадження каміння, що двоюрідні брати Музілі, Алоїз і Роберт, кожен по-своєму зазнали досвіду покинутості та втрати: Роберт — в уламках імперського Відня, Алоїз за тисячі кілометрів звідти, посеред кочівників; обидва лазили руїнами. Пригадую початок «Людини без властивостей» (чи це справді було на початку?), де Ульріх натрапляє на волоцюг, озброєних свинцевими палицями, і вони залишають його помирати на віденському тротуарі; його врятувала дуже красива дівчина, яка садовить його в своє авто та іронічно розмірковує в дорозі про подібність між досвідом насильства та містичного: для Алоїза, двоюрідного брата Роберта, пустеля точно була, як думав я, споглядаючи Сару, яка зазнавала болю від камінців на схилі маленького насипу, як і Ульріх, який щойно зустрів свою Bona Dea під ударами кийків, — пустеля точно була місцем просвітлення та втрати, де Бог також був присутній саме завдяки своїй відсутності, було видно його контури, і саме на цю суперечність Ульріх у романі Роберта Музіля показував пальцем: «Від грубості до кохання — не далі, ніж від одного крила якого-небудь великого, строкатого безголосого птаха до його другого крила. Він наголосив на крилах і на строкатому, безголосому птахові — думка, позбавлена справжнього сенсу, але з дещицею тієї глибочезної чуттєвости, з якою життя у своєму неосяжному тілі одночасно вдовольняє всі непримиренні суперечності; тепер він завважив, що його сусідка цього зовсім не зрозуміла, однак отой лагідний снігопад, що його вона поширювала в машині, зробився ще густішим»[44]. Сара — то і є сніг у пустелі, так я думав, а вона саме майже наздогнала мене нагорі, звідки не було на що дивитися.

Думаю, я засинаю, повільно поринаю в сон, моє обличчя пестить вітер у пустелі в 9-му окрузі Нового Відня, що його жоден із двох Музілів ніколи не бачив, я лежу під ковдрою і на подушці, це мій внутрішній намет кочівника, такий же глибокий і просторий, що й той, який прихистив нас тієї ночі, пустельної ночі: як і провідники Алоїза Музіля, вантажівка-таратайка несподівано зупинилася біля нас, бо люди в ній вирішили, що з нами щось сталося; його пасажири (засмаглі зморшкуваті обличчя, замотані в червоні куфії, ріденькі вуса ділять обличчя на дві половини) пояснили нам, що замок, який ми шукаємо, далеко на північному сході, звідси це добрі три години їзди, і ми такими темпами нізащо не доїдемо до настання темряви: вони запросили нас переночувати в одному з чорних наметів, як і належить за бедуїнськими традиціями. Ми виявилися не єдиними гостями: у «вітальні» вже був дивний мандрівний продавець, комівояжер, який носив у великих сірих нейлонових пакетах, ніби в міхах, та продавав сотні пластикових предметів, пластянки, друшляки, відра, шльопанці, дитячі іграшки, а також бляшані чайники, кавники, тарілки, столове начиння: його величезні мішки перед наметом були схожі на дві в’ялі личинки чи на квасолини-монстри, плоди пекельної рослини. Торговець був родом із півночі Сирії, в нього не було свого транспорту: він перетинав пустелю «бадіє» на перекладних вантажівках і тракторах кочівників, від намету до намету, аж поки все не продасть і не повернеться до Алеппо, щоби поповнити свої запаси в надрах міхів. Він знову вирушав у подорож, аж поки знову не збере собі краму, спускався вздовж Євфрату автобусом, мандрував усією територією, включно з Межиріччям, Пальмірою та іракським кордоном, користаючись (зловживаючи, як би подумали європейці) гостинністю кочівників, які до того ж не лише надавали йому прихисток, але й були його клієнтами. Цей каструльний Т. Е. Лоуренс мав, без сумніву, бути також трохи шпигуном і доповідати владі про те, що роблять і думають у племенах, які підтримували тісні зв’язки з Іраком, Йорданією, Саудівською Аравією та навіть із Кувейтом: я дуже здивувався, коли дізнався, що перебуваю в будинку (так арабською називають намет) клану мутарів, знаменитого войовничого племені, яке уклало союз із Ібн Саудом іще на початку 1920-х та посприяло його приходу до влади, а згодом проти нього ж і повстало. Це плем’я, звідки походив «чоловік-паспорт» Марґи д’Андюрен. Мухаммед Асад, арабський єврей, розповідав, як брав участь у шпигунській операції в Кувейті для Ібн Сауда проти мутарів Фейзара Давіша. Ці великі воїни здавалися (так їх бачили принаймні в Сирії) найбільш миролюбними: вони розводили баранів і кіз, володіли вантажівками та курами. Сара цнотливо зібрала волосся, як могла, ще в машині, поки ми їхали за вантажівкою бедуїнів аж до їхнього намету: вже сідало сонце, коли вона вийшла з машини, і останні промені встигли поцілувати її коси за мить до того, як їх накрили чорною хусткою; другої ночі просто неба поруч із Сарою не буде, як не пощастило, думав я, яка проклята невдача, що нам не вдалося доїхати до того загубленого замку. Всередині шкіряний будинок був темним і гостинним; очеретяна стіна, переплетена червоним і зеленим, ділила помешкання надвоє, на чоловічу та жіночу сторони, голова сім’ї, патріарх, виявився дуже старим чоловіком із позолоченою вставними зубами усмішкою, тріскотів він без упину, як сорока: він знав три слова французькою, вивчив їх у армії Леванту, де служив у часи французького мандата в Сирії: «Упав! Піднявся! Марш!», ці накази він вигукував по два, дуже тішився при цьому, «Упавпіднявся! Піднявсямарш!», і він радів не лише через насолоду спогадами, але й також через наявність франкомовної аудиторії, що мала скуштувати ці армійські заборони — наша арабська була дуже обмеженою (особливо в Більґера, який обмежувався словами «копати, розгребти, кайлом», тобто іншою версією «упавпіднявсямарш»), тому ми не дуже добре розуміли численні оповідки вісімдесятирічного голови родини, але Сарі вдавалося, і зі співчуття, і з власних лінгвістичних знань, стежити за історіями стариганя та більш-менш передавати нам їхній загальний зміст там, де ми його не вловлювали. Звичайно ж, перше запитання Сари до місцевого Мафусаїла стосувалося саме Марґи д’Андюрен, графині Пальміри — чи він був із нею знайомий? Шейх почухав бороду та похитав головою, ні, він чув про цю пальмірську comta, але не більше — жодного контакту з легендою, Сара мала бути розчарованою. Ми пили відвар із кориці, солодкий і запашний, сиділи схрестивши ноги на вовняному килимі просто на землі; чорний собака загавкав, коли ми підходили, він охороняє худобу, захищає від шакалів, тобто від гієн: від історій про гієн, які розповідали дід, його сини і отой продавець, волосся просто дибки ставало. Сара була просто на сьомому небі, вона одразу ж перестала сумувати через те, що так і не зустріла одного з останніх свідків правління Марґи д’Андюрен, отруювачки пустелі; вона часто озиралася на мене зі спільницькою усмішкою, і я знав, що в тих магічних оповідках вона віднаходить казки про гулів та інших фантастичних тварин, які вона вивчала раніше: гієни, які майже зникли з цих країв, вбирали в себе найбільш незвичайні легенди. Старий шейх був першокласним казкарем і великим актором; швидким жестом руки він зупиняв розмови своїх синів і продавця, аби й собі віддатися задоволенню розповісти якусь історію — гієни, казав він, гіпнотизують людей, яким не пощастить перетнутися з ними поглядом; так вони невільно йдуть за гієною через всю пустелю аж до її печери, де та їх спершу помучить, а потім уже пожирає. А у снах гієни переслідують тих, кому вдалося врятуватися; від контакту з нею з’являються жахливі пустули — я подумав, не дивно, що цих тварин так масово знищували. А от шакали, хоч і викликають зневагу, цілковито безпечні; довгий крик шакала пронизав ніч — мені це виття видавалося особливо зловісним, але його взагалі не можна навіть порівняти, як стверджували бедуїни, зі зловісним криком гієни, що вміє прикути людину до місця, заморозити страхом: всі, що чули це хрипке виття, запам’ятали його на все життя.

Після розмірковувань про надприродну зоологію ми з Сарою спробували (як це робив, на моє уявлення, Алоїз Музіль зі своїми кочівниками) отримати інформацію про найближчі археологічні пам’ятки, храми, замки, забуті міста, що їх можуть знати лише бедуїни — і від цього король Більґер занервував, він був переконаний, що покоління сходознавців уже «перекопали всю пустелю»; всі ці Грабарі[45], Еттінгаузени[46] чи Хілленбранди[47] протягом довгих років описали ісламські руїни, поки їхні побратими-фахівці з античності відкривали римські та візантійські форти та селища: вже нічого відкривати, так думав він — так і було, господарі дому говорили про Каср аль-Хейр та про Разафу, додаючи туди історії про заховані скарби, що трохи потішило Більґера, який досі трохи супився через свою помилку в орієнтуванні на місцевості. Він пояснив мені німецькою, що місцеві стежать за розкопками археологів та починають і собі щось копати, щойно ті відвернуться: ці ворони від археології були добре відомою проблемою розкопок, де з часом по периметру виростали ямки та грудки викопаної землі, ніби там порилися величезні кроти, Більґер перебільшував.

Жінки в довгих, темних, прикрашених вишивкою сукнях принесли вечерю; круглі прісні хлібці, мед, сушений дикий чебрець, змішаний зі сумахом і сезамом, сир, молоко, йогурт — якби не жахливий присмак горілого, сир можна було б переплутати з милом, але сухим і солоним. Взагалі всі молочні продукти мали той самий присмак, і він так і залишився для мене смаком пустелі, краю молока, меду та пожеж. Старий їв мало, але дуже наполягав, аби ми ще чогось скуштували; Сара почала розмову з однією із жінок, однією з наймолодших, як мені здалося — через дещо перебільшену стриманість я намагався майже не дивитися на жінок. Ми продовжували говорити про загадки та відкриття. Торговець підвівся та вийшов, думаю, його природа покликала (і тут я усвідомив, що, на відміну від кемпінгу в Зальцкаммергут, у цьому наметі немає ванни чи туалету поблизу: Мамі це зовсім би не сподобалося; також вона би застерегла мене від такої їжі, навіть попри те, що запах свідчив, що молоко таки кип’ятили), тож шейх скористався його відсутністю (це лиш підкреслювало підозру, що той перекупник насправді був інформатором), аби тихо розповісти, що тут поблизу є забуті таємні руїни, далеко на південний захід звідси, які лежать на межі пустелі та базальтової гори, що розділяє «бадіє» та рівнину Гуран, там ціле місто, як говорив нам старий, і воно вкрите кістками; я дуже погано зрозумів це слово, кістки, тож мусив перепитати в Сари, що значить слово «‘adhm». За версією голови родини, то були руїни одного з міст, які було зруйновано гнівом Божим, як і було написано в Корані — він говорив про це з острахом, казав, що місце прокляте, і що ніколи, тобто взагалі ніколи бедуїни не розбивають табір поблизу: вони лиш споглядають гори кісток і руїни, збираються та продовжують шлях. Більґер закочував очі з виразом зневіри на обличчі, це було дуже нечемне ставлення до господаря дому: те місто легко знайти, насміхався він, згідно з Біблією, треба повернути направо на перехресті зі скам’янілою жінкою. Я намагався розпитати більше, чи не йдеться про кістки тварин? Можливо, то цвинтар верблюдів? Наслідок виверження вулкану? Стариганя смішили мої запитання, та ні, верблюди не йдуть помирати в якесь секретне місце, вони подихають там, де стояли, вони просто лягають і вмирають, як усі. Більґер же мене запевнив, що всі вулкани в Сирії згасли десятки тисяч років тому, тож версія про виверження не була переконливою; здається, він усе це вважав нісенітницями, викликаними забобонною уявою автохтонів. Я ж уявляв на схилах базальтового місячного кратера залишки старої фортеці та зниклого міста, вкриті кістками мешканців, які загинули від бозна-якої катастрофи — просто кошмар, чорний, місячний. Комівояжер повернувся до намету, а я, в свою чергу, вийшов; було темно; здавалося, що холод ішов просто від каміння до неба і заморожував зорі. Я відійшов від намету, аби попісяти, собака пішов за мною, але майже одразу відбіг щось понюхати десь у темряві. Наді мною, і цього ми напередодні не помітили, високо в небі в напрямку Заходу, Палестини та Середземномор’я, оце так відкриття, горіла комета з довгим хвостом із блискучого пилу.

## 2 година 20 хвилин

Я лежав, і гола Сара біля мене; довгі пасма її волосся мов струмок, рух вод якого сповільнюють каміння-хребці. Мене збурили докори сумління; я дивлюся на неї та повнюся каяттям. Корабель несе нас у Бейрут: це останній рейс компанії «Österreichische Lloyd»[48], Трієст — Александрія — Яффо — Бейрут. Я смутно передчуваю, що Сара не прокинеться до завтрашнього прибуття до Бейрута, де Надім чекає нас на весілля. Тим краще. Я ретельно роздивляюся її струнке тіло, м’язи, вона майже худа; взагалі не реагувала, поки я трохи грався з її лоном, вона глибоко спить. Знаю, що не мав би тут бути. Задихаюся від почуття провини. Крізь ілюмінатор бачу, як море розгортає свою зеленувату зимову безкінечність із піною на верхівках хвиль; виходжу з каюти, підлога довгих коридорів вистелена червоним оксамитом, освітленим із бронзових світильників, я тиняюсь у вологій спеці корабля, дуже дратує, коли отак губишся в задушливих коридорах, особливо коли запізнюєшся; на дверях кают овальні таблички повідомляють імена пасажирів, їхні дати народження та смерті — я трохи вагаюся перед тим, як постукати в каюту Кетлін Ферріер або Лу Андреас-Саломе, але так і не наважуюся їх турбувати, мені надто соромно через те, що я отак заблукав, мені соромно, що мушу отак пісяти просто в коридорі в прекрасну підставку для парасольок, аж поки господиня (прозора коктейльна сукня, я довго роздивляюся її білизну) не бере мене за руку: «Франце, на вас чекають нагорі, заходьте, зайдімо через куліси. Стефан Цвейг дуже гнівається, він викличе вас на дуель; він знає, що у вас для цього забракне сміливості, і вас виключать із «Burschenschaft»[49].

Намагаюся її поцілувати, аби замовкла, вона дозволяє, язик у неї м’який і теплий, я засовую руку їй під сукню, вона ж збуджено витягає її з-під сукні, муркочучи «nein, nein, nein, Liebchen», я ображений, але все розумію. Навколо нас у великому фойє зібрався цілий натовп, тріумфує доктор Краус, ми палко аплодуємо наприкінці «Geistervariationen» Шумана. Я намагаюся скористатися нагодою знову залізти під сукню господині, але вона так само ніжно мене відштовхує. З нетерпінням чекаю, коли ж почнуться серйозні речі. Полковник веде якусь важливу розмову з доктором Краусом; він пояснює, що Краусу нестерпно бачити, що його дружина грає на піаніно краще, і я цілковито згоден, Лілі Краус є великою піаністкою, на відміну від вас, любий докторе[50]. Склянку молока я вилив саме на красиву уніформу полковника, на щастя, орли на ній випуклі, від молока на уніформі не лишається плям, на відміну від коктейльних суконь, і ось господиня змушена її зняти: вона згорнула її в калачик і сховала в надрах шафи.

— Що з нами буде? Ця країна маленька й стара, полковник її не захистить. Краще його змінити.

— Це також стане рішенням сирійської проблеми, — каже він.

Так, назовні війна продовжується; ми не можемо вийти, нам треба залишатися під замком під цими сходами.

— А ти хіба не тут ховаєш весільну сукню? Оту, що я випадково замастив.

Зберігайте спокій, зберігайте спокій. Ми тісно переплелися в темряві, але господині я не цікавий, я знаю, що вона не зводить очей із Сари. Треба щось робити, але що? Ірландське море просто розбушувалося, ви точно нікуди не дійдете раніше, ніж за два чи три дні. Два чи три дні! Пане Ріттер, тихо каже мені Краус, я думаю, що тепер ми можемо змінити хворобу. Пора, ви маєте рацію. Пора. Франце, погляньте, як ця молода жінка себе пестить. Покладіть голову їй між ніг, це допоможе вам трохи розвіятися.

Краус продовжує торочити свої дурниці, мені холодно, за будь-яку ціну треба знайти мій номер і сплячу Сару, я зі стиснутим серцем полишив господиню сам на сам із мастурбацією. Скоро ваша черга, пане Ріттер. Скоро ваша черга. Море сьогодні справді хвилюється. Зіграйте нам щось, згаємо час! Лютня не моя, але я думаю щось на ній таки зімпровізувати. Ви якій тональності віддаєте перевагу? Nahawand? Hedjazi? Hedjazi! Дуже доречно за цих обставин. Ну ж бо, любий Франце, зіграйте наш вальс, пам’ятаєте? О, так, «Вальс смерті», звичайно ж, я його пам’ятаю, фа, фа-фа, фа-ля сі-дієз, сі, сі. Руки бігають грифом уду під звуки скрипки. Бар корабля, фойє опери вікнами виходить на море, тож бризки омивають музикантів та їхні інструменти. Дорога публіко, в таких умовах грати неможливо. Як прикро! Ми ж хотіли почути «Вальс смерті»! Den Todeswalzer! Ми рухаємося до кораблетрощі, возрадуйтеся. Я тішуся, дорога публіко, любі друзі. Любі друзі, доктор Цвейг має щось вам сказати (знову цей старий довготелесий Цвейг, оце так нудьга). Я сходжу зі сцени разом із лютнею, аби поступитися місцем, під стільцем велика калюжа води. Цвейг бурчить на мене, занурює долоню в моє волосся та говорить піти десь сісти. Пані та панове, кричить, це війна! Montjoie! Saint-Denis![51] Це війна! Возрадуйтеся!

Всі аплодують, і військові, і моряки, і жінки, і подружжя Краус, і навіть Сара, я дуже здивувався, що вона тут, підходжу до неї, ти вже прокинулась? Ти вже прокинулась? За спиною ховаю лютню, щоби вона не помітила мою крадіжку в Надіма — я її вкрав? Я знаю, що поліція розшукує мене за цей жахливий злочин. Чи скоро вже прибудемо? Це війна, кажу. Вони всі радіють смерті в бою. Відень стане новою столицею Сирії. В Грабені говоритимуть арабською.

Важливо, щоб Сара не дізналася про вбивство та тіло. Докторе Краус! Докторе Краус! Ваші іриси знову проросли в наших трупах! Оце так огидна весна, цей безкінечний дощ, ніби ми не на Сході. Все гниє. Все мокне. Кістки весь час розкладаються. Цього року маємо зібрати добрий врожай, вино мертвих тектиме рікою. Цить, бурмоче Сара, не згадуй про вино мертвих, це таємниця. Чарівний трунок? Можливо. Еліксир любові чи смерті? Побачиш.

Моряк вдалині співає: «Корабель іде на схід, вітер дме в наш край, дитя Ірландії, куди тебе несе життя?».

І це дуже насмішило Сару. Вона схожа на Моллі Блум, думаю, вона штовхає возик вузькими вулицями, продає черепашки. Боже, яке море широке!

Скільки в нас буде дітей, докторе Краус?

Скільки?

Було би просто немислимо, якби я вдався до таких передбачень, я ж серйозний лікар, пане Ріттер. Не використовуйте цей шприц, ви один одного заразите.

Знаєш, Франце, в тебе красиві вени.

Пане Ріттер, я вас попередив.

Франце, в тебе красиві вени, повторює Сара.

Піт, піт, піт.


Жах. Боже, який жах. Світло досі горить, а я все ще тримаюся за вимикач. Цей образ Сари зі шприцом, на щастя, розбудив мене до того, як сталося непоправне, Сара збиралася вколоти мені смердючу рідину, її вино мертвих під порочним поглядом доктора Крауса, як огидно, уявіть лишень, деяким людям подобається бачити сни. Дихаймо, дихаймо. Дуже неприємно відчувати брак повітря, задихатися, ніби тонеш у власному сні. На щастя, я не пам’ятаю снів, окрім останніх секунд, вони майже одразу стираються з моєї пам’яті, на щастя. Я уникаю почуття провини за несвідоме, за дикість бажання. Це дивне почуття часто обіймає мене уві сні. Так, ніби я насправді вчинив звірячий злочин, який може бути викрито. Вино мертвих. Я одержимий статтею Сари, ото вже придумала, надіслати мені той текст аж із Саравака, а я такий хворий і вразливий саме зараз. Я усвідомлюю, як сильно мені її бракує. Як сильно їй бракувало мене. Як сильно вона також, можливо, хвора й вразлива в тих зелених джунглях разом із тими колишніми зарізяками, великими збирачами трупів. Оце так подорож. Ось і робота для шарлатана з Берґассе[52], сусіда пані Кафки. Зрештою, це замкнене коло. Здається, я пам’ятаю, що Юнг, перший, не свідомий того сходознавець, відкрив, що одна з його пацієнток бачила уві сні тибетську Книгу мертвих, про яку взагалі ніколи не чула, і це змусило його нашорошити вуха та піти шляхом колективного несвідомого й архетипів. Я ж бачу уві сні не тибетську чи єгипетську Книгу мертвих, а приховані куточки Сариного мозку. Трістан та Ізольда. Любовний напій і смертельний трунок. Дік аль-Джинн Безумний. Старий божевільний поет із Хомса, який ревнував так сильно, що вбив ту, кого любив. Це нічого, говорила Сара, Дік аль-Джинн був таким пристрасним, його так роздирав біль від убивства об’єкта власної пристрасті, що він із попелу спаленого тіла своєї коханої, змішаного з глиною, зліпив келих, смертельний кубок, магічний і смертельний, з нього він пив вино, перше вино мертвих, яке надихало його на витончені поезії любові. Він пив із тіла своєї коханої, він пив тіло своєї любові, і це діонісійське безумство ставало аполлонічним завдяки грі віршами, впорядкованою метрикою, якій корилася енергія його некрофагічної пристрасті до тієї, кого він убив із ревнощів, піддавшись чуткам і ненависті: «Я піддав тебе найбільшій голизні, — співав він. — Я змішав твоє обличчя зі землею та, якби зміг дивитися, як ти гниєш, то лишив би твоє мертве обличчя на осонні».

Ми розуміємо, що напиваємося, цей поет із Хомса прожив близько сімдесяти років, чи продовжив він на схилі життя п’янити себе напоєм зі смертельного кубка, цілком можливо, цілком імовірно. Чому Сара цікавиться цими жорстокими речами — некрофагією, чорною магією, шкідливими пристрастями? Пригадую її у віденському Музеї злочинів, у тому погребі Леопольдштадта посеред черепів, пробитих кулями та кийками в руках убивць усіх калібрів, політичних, безчесних, закоханих, і на її губах ковзала усмішка аж до самої кульмінації виставки, старого запорошеного плетеного кошика початку XX століття, в якому лежало тіло жінки з відрізаними руками та ногами, жінка-стовбур, від її тогочасних світлин нас також не поберегли, на них вона гола та розчленована, її лобок такий же темний, як і плечі та стегна, з яких сочилася кров відтятих кінцівок. Трохи далі була розпатрана жінка, зґвалтована чи то до, чи то після свого розчленування. «Ви, австрійці, такі смішні, — говорила Сара. — Ви можете показувати закатованих на смерть жінок, але цензуруєте єдине зображення насолоди, що є в музеї». Ішлося про картину в тій частині експозиції, що була присвячена віденським борделям, де в орієнтальних мотивах було зображено одаліску, що пестила себе, розсунувши ноги; сучасний цензор розташував великий чорний квадрат на її руці та геніталіях. Підпис розпливчато повідомляв: «Декоративна картина з будинку розпусти». Мені, звичайно ж, було соромно поруч із Сарою коментувати подібне зображення; я червонів і дивився вбік, і вона це сприйняла за зізнання: визнання віденської перверзії — закатовані в погребах жінки, цензурований еротизм та найбільша з можливих стриманість напоказ.

Цікаво, чому я саме зараз про це подумав, можливо, то продовження оніричного стану, хвіст комети, чуттєве післясвітіння, що заражає пам’ять потужністю бажання, я мав би змиритися з тим, що ніч померла, встати та зайнятися чимось іншим, внести правки в дипломну роботу про Глюка чи вичитати статтю про оперу «Маруф, чоботар із Каїра»[53], що була створена за мотивами перекладу «Тисячі й однієї ночі» Шарля Мардрюса; я би дуже хотів надіслати її Сарі, це була би моя відповідь на її опус про вино мертвих у загадковому Сараваку. Я міг би надіслати їй мейл, але я знаю, що, написавши їй, наступні декілька днів проведу перед комп’ютером, як тупак, чекаючи на відповідь. Зрештою, нам було добре в Музеї злочинів, принаймні там була вона, я пішов би навіть у Музей ритуальних послуг або до Наррентурм, Вежі дурнів, аби ще раз подивитися на жахливі генетичні аномалії та страшні патології, якщо вже вона зібралася туди піти.

У цій статті про оперу «Маруф, чоботар із Каїра» все добре написано, лише трохи підправити, чогось додати, сам не знаю, чого, о!, я міг би прямо попросити Сару про пораду, а не просто надіслати їй ту статтю, оце був би розумний маневр, аби увійти в контакт, замість того, щоб одразу знаскоку зізнаватися, як мені її бракує, а чи витончено нагадувати про голу жінку в Музеї злочинів (чи пам’ятаєш ти, люба Capo, те хвилювання, що охопило мене, коли ми разом розглядали порнографічну картину в тому кривавому погребі?), вона також вивчала доробок доктора Мардрюса та, зокрема, його дружини Люсі, першого персонажа в її колекції дружин сходознавців, яка стоїть поруч із Лу Андреас-Саломе та Жанною Дьйоляфуа. Мардрюс вірменин за походженням, його дід бився у лавах імама Шаміля з росіянами, от із ким я би дуже хотів познайомитися, Мардрюс жив у надзвичайно світському Парижі 1890-х років; він бував у Малларме, згодом — в Апполінера; щойно зійшов із лайнера компанії «Messageries maritimes», де служив лікарем, став окрасою паризьких салонів завдяки шарму та ерудиції — мені теж варто було би декілька років провести в каюті корабля десь між Марселем і Сайгоном, аби нарешті дописати книгу. Мардрюс переклав у морі тисячі сторінок «Тисячі й однієї ночі»; він виріс у Каїрі, студіював медицину в Бейруті, арабська мова для нього, є, так би мовити, рідною материнською мовою, саме це його велика перевага над нами, не східними сходознавцями, в нього є фора, він економить час, який ми витрачаємо на вивчення мови. Відкриті наново «Ночі» в перекладі Мардрюса спричинили появу хвилі адаптацій, імітацій, продовжень цього шедевра, як це за п’ятдесят років до того вже сталося зі «Східними мотивами» Гюго, поемами Рюккерта чи «Західно-Східним диваном» Гете. Тепер я думаю, що то сам Схід прямо поділився своїми силою, еротизмом, екзотичною потужністю з мистецтвом європейського Порубіжжя; нам подобається чуттєвість, насильство, задоволення, пригоди, монстри та генії, ми їх наслідуємо, коментуємо, множимо; ми переконані, що ось тепер уже без посередників бачимо справжнє обличчя вічного та загадкового Сходу: але то насправді Схід Мардрюса, знову відбиток, знову лиш третій Схід, лише третинний Схід; це, зрештою, Схід Малларме та літературного журналу «La revue blanche», це еротизм П’єра Луї, репрезентація, інтерпретація. Як і в «Казці тисяча другої ночі» Йозефа Рота чи в «Шахерезаді» Гофмансталя, мотиви ночі використано для навіювання та створення певного тиску в європейському контексті; бажання хана переспати з графинею В. у романі Рота є початком цілковито віденської інтрижки, так само балет «Шахерезада» Римського-Корсакова чи танці Мати Харі слугують розвазі паризьких буржуа: врешті-решт не важливо, який тут зв’язок із так званим справжнім Сходом. Ми в пустелі, в наметі бедуїнів, ми сам на сам із найсправжнішою правдою кочового життя, і тут ми натикаємося на власні репрезентації, що паразитують на можливості досвіду такого життя, не нашого життя; бідність цих жінок і чоловіків видавалася сповненою поезії старих майстрів, їхні злидні нагадували відлюдників та ілюмінатів, з їхніми забобонами ми ніби мандрували в часі, екзотизм обставин їхнього життя заважав зрозуміти їхню візію існування такою, якою бачили її вони самі, тільки в нас була простоволоса жінка, джип і початковий рівень володіння арабською мовою, ми такі собі ідіоти-оригінали, вони могли заздрити нашому багатству, тобто машині, але точно не заздрили нашим знанням або розуму, не заздрили й техніці: старий шейх розповів, що останні західні люди, яких йому довелося в себе приймати, без сумніву, то були європейці, приїхали на машині для кемпінгу, і жахливе гудіння їхнього генератора (як можна припустити, для холодильника) заважало йому спати вночі. Тільки торговець, — як думалося мені, поки я пісяв під кометою Галлея, вдивляючись у темряву, аби переконатися, що собака не збирається на мене напасти, — справді розділяє життя цього племені, оскільки він бере в ньому участь; вісім місяців на рік він від усього відмовляється, аби торгувати своїм крамом. А ми ж залишаємося мандрівниками, ми закриті в собі, хтозна, чи ми спроможні змінити себе внаслідок контакту з інакшістю, ми точно не винесемо з того глибокого досвіду. Ми шпигуни, це коротка потаємна зустріч шпигунів. Поки вигадував «Дорожні нотатки від Парижа до Єрусалима» 1811 року, задовго після Стендаля та його «Спогадів туриста», десь одночасно з виходом «Подорожі в Італію» Гете, Шатобріан шпигував на користь мистецтва; він, звичайно ж, не розвідник, який шпигує для науки чи війська: він шпигує насамперед для літератури. Мистецтво має своїх шпигунів, як й історія, природничі чи будь-які інші науки. Археологія є однією з форм шпіонажу, як і ботаніка, а також поезія; етномузикологи — то шпигуни від музики. Шпигуни — мандрівники, мандрівники — шпигуни. «Стережися оповідок мандрівників», — говорив Сааді в поемі «Гулістан». Вони нічого не бачать. Думають, що бачать, але роздивляються лише відблиски. Ми бранці образів, репрезентацій, так казала Сара, і тільки ті, хто, як вона чи той торговець, вирішить спекатися власного життя (якщо це взагалі можливо), можуть дістатися Іншого. Пам’ятаю, з яким звуком текла сеча на каменях у п’янкій тиші пустелі; пам’ятаю свої маленькі думочки, такі швидкоплинні перед вічністю буття; я не усвідомлював, що зараз затоплюю сечею мурашок і павучків. Ми приречені, як писав Монтень у своїх «Пробах», думати так само, як пісяємо, тобто швидко та потайки, заховавшись. І лиш любов, думав я, дивлячись на намет і тремтячи від холоду та бажання, викликаного спогадом про минулу ніч, відкриває нас одне до одного; любов як зречення, як злиття — нічого дивного в тому, що ці два абсолюти, тобто пустеля та любов, зустрілися, аби породити одну з найважливіших пам’яток світової літератури, безумство Меджнуна, який кричав про пристрасть до Лейли камінню та рогатим гадюкам, до Лейли, яку він любив, і діялося те близько 750 року в зовсім іншому наметі. Завіса з козячої шкіри знову закрилася; світло газової лампи було видно крізь невеликі двері, треба було нахилятися, щоби увійти. Більґер напівлежав на вовняному матраці зі склянкою коричневої настоянки в руках; Сара зникла. Її запросили перейти на жіночу половину, тобто в другу кімнату намету, а ми, Більґер і я, мали залишитись із іншими чоловіками. Для мене розгорнули ковдру з покривалом, яке дуже сильно пахнуло дров’яним вогнем і тваринами. Старий ліг, торговець загорнувся в чорне пальто, вмостившись на бік. Я в пустелі, як Каїса Безумний від Лейли, такий закоханий, що аж відмовився від свого життя та пішов жити з газелями десь посеред степу. В мене також відібрали Сару, мене позбавили другої ночі з нею, цнотливої ночі чистого кохання, від цього я міг би вити на місяць або на комету, кричати зневірені вірші, що оспівують красу моєї коханої, яку суспільні умовності щойно вирвали з моєї турботи. Я думав про довгі прогулянки Каїса Меджнуна пустелею, коли він плакав від зневіри на місці табору родини Лейли, я сильно чухався, бо був упевнений, що вовна та вата в моєму матраці наповнені блохами та іншими комахами, які швидко мене з’їдять.

Я чув, як тихо хропе Більґер; назовні від вітру клацала щогла чи фал, можна було подумати, що ми на вітрильнику, який стоїть на якорі, — і я заснув. Круглий місяць, що висів низько над землею, розбудив мене перед світанком, намет саме відкривали до ледь блакитного безмежжя: тінь жінки піднімала завісу, і запах пустелі (суха земля, попіл, тварини) вився навколо мене під звуки ще тихого кудкудакання курей, невловимих у напівтемряві монстрів, які клювали крихти хліба з нашої вечері чи нічних комах, яких привабило наше тепло — згодом світанок запустив свої пальці рожевого в пасма туману, відштовхнув місяць, і все ожило концертом: закукурікав півень, старий шейх зігнав надто сміливих пернатих краєм ковдри, встав мандрівний торговець, одягнув пальто, в яке він загорнувся ввечері, на плечі та вийшов — і тільки Більґер ще спав; я глянув на годинник, була п’ята ранку. Я також встав; жінки заклопотано працювали перед наметом, вони ледь помітно махнули мені рукою. Торговець скупо обмивався до молитви з блакитного пластикового глечика: я подумав, що то одна з речей, які він продає. Якщо не зважати на легке почервоніння неба на сході, ніч іще стояла глибока та холодна; собака ще спав, скрутившись калачиком біля стіни. Я міркував, чи Сара також вийде, може, вона ще спала, як собака, як Більґер. Я залишився стояти, дивився, як відкривається небо, і в голові грала ораторія Фелісьєна Давіда, першого, хто передав у музиці страшну простоту пустелі.

Якби вже була п’ята ранку, можна було би вставати, втомленим, як і щоранку, переможеним ніччю; неможливо втекти від спогадів про Сару, міркую, чи не варто їх відігнати, а чи цілковито віддатися бажанню та пригадуванню. Я паралізовано сиджу в ліжку, як довго я нерухомо дивлюся на бібліотеку, думками ширяю деінде, рука досі на вимикачі, я дитя, що вчепилося у брязкальце? Котра година? Будильник — це милиці для тих, хто страждає від безсоння, треба купити собі будильник-мечеть, такий, як був у Більґера в Дамаску, мечеть з Медіни чи Єрусалима з позолоченого пластику, в яку вбудовано маленький компас, що вказує правильний напрямок для молитви — ось у чому полягає вищість мусульман над християнами: в Німеччині вам кладуть Євангелія в шухляду нічного столика, а в мусульманських готелях до столика біля ліжка приклеюють маленький компас або ж малюють на столі розу вітрів, яка позначає розташування Мекки, компас і роза вітрів точно можуть допомогти знайти Аравійський півострів, але також, якщо серце покличе, Рим, Відень або Москву: в цих краях ніколи не заблукаєш. Мені траплялися навіть молитовні килимки з вбудованим компасом, такі килимки одразу ж хотілося вкрасти, бо вони також знадобились би для повітроплавання: сад у хмарах із тентом із голубок для захисту від сонця, як на килимі Соломона з єврейської легенди, — багато можна написати про летючий килим та його красиві зображення, що швидко збурюють мрії, ось принци та принцеси сидять у пишних шатах посеред легендарного неба, що червоніє на заході, ці килими більше завдячують, звичайно, казкам Вільгельма Гауфа, ніж «Тисячі й одній ночі», костюмам і декораціям із російського балету «Шахерезада», ніж текстам арабських і перських авторів — і знову складна конструкція, сукупна робота часу, де уявне накладається на уявне, творіння на творіння, між Європою та Дар аль-Іслам. Турки та перси знали «Ночі» у версії Антуана Галлана та Річарда Бертона, вони дуже рідко перекладали з арабської; ті ж, зі свого боку, уявляють на основі раніше перекладеного іншими: Шахерезада повернулася в Іран у XX столітті після довгої мандрівки, вона наповнилася Францією часів Короля-Сонця, вікторіанською Англією, царською Росією; навіть її обличчя походить із суміші мініатюр Сефавідів, костюмів Поля Пуаре, елегантних модних картинок Жоржа Лепапа і нинішніх іранських жінок. «Про космополітичну долю магічних предметів», ось заголовок для Сари: там ітиметься вперемішку про джинів у лампах, летючі килими та чарівні пантофлі; в статті вона продемонструє, як сильно предмети є наслідком послідовних спільних зусиль, і як те, що ми вважаємо суто «східним», є насправді, і так буває найчастіше, репризою «східного» елементу, що собою замінює попередній «східний» елемент, і так далі; з цього вона зробить висновок, що Схід і Захід ніколи не з’являються нарізно, вони завжди змішані, містяться один в одному, і що ці слова — Схід і Захід — мають не більше евристичної цінності, ніж недосяжні сторони світу, які вони позначають. Уявляю, що вона би закінчила політичною аналогією про космополітизм як єдину можливу точку зору на цю проблему. Я також би так зробив, якби був більш — більш яким? Більш блискучим вченим, менш хворим, менш безхарактерним, тоді я міг би розвинути цю сміховинну статтю про оперу «Маруф, чоботар із Каїра», про Анрі Рабо та Шарля Мардрюса, розгорнути справжній синтез про цей знаменитий «третинний Схід» у французькій музиці, навколо учнів Жуля Массне[54], того ж таки Рабо, але також Флорана Шмітта, Ренальдо Хана, Ернеста Шоссона та особливо Жоржа Енеско, оце справді цікавий випадок, «східний» митець, який повертається на «схід» проїздом через Францію. Всі учні Массне складали мелодії пустелі та караванів на слова орієнтальних поезій, «Каравану» Готьє («караван людей у Сахарі світу»), «Маленьких східних мотивів» Жуля Леметра — я завжди запитував себе, хто цей Жуль Леметр — звичайно ж, вони дуже відмінні від каравану з «Крізь пустелю», мелодії з другого акту «Маруфа», де «Маруф», аби обманути продавців і султана, вигадав собі багатий караван із тисяч верблюдів і мулів, який має прибути з дня на день, описав у найдрібніших деталях його цінний вантаж, чим дуже допоміг сходознавству, аж у голові паморочиться: навіть в арабських казках є мрія про Схід, про дорогоцінне каміння, шовки, красу, любов, і та мрія, що для нас є східною мрією, насправді є мрією біблійною та коранічною; вона нагадує описи Раю в Корані, де нам подарують золоті вази та келихи, наповнені всім, чого тільки забажаємо, і всім, що потішить очі, де в нас буде вдосталь плодів у садах і в джерелах, де ми носитимемо одяг із тонкого шовку та парчі, де за дружин нам будуть гурії з прекрасними очима, де нам подаватимуть мускатний нектар. Караван Маруфа — це караван із «Тисячі й однієї ночі», і він іронічно використовує всі ці елементи: звичайно ж, опис перебільшений, надмірний; це брехня, брехня, що створена для приваблення долі, чарівний каталог, мрія. В «Ночах» можна знайти багато прикладів другого рівня, таке сходознавство на Сході. Мелодія каравану Анрі Рабо додає до цієї конструкції руху: переклад Мардрюсом казки «Історія тістечка, вмоченого в бджолиний мед» адаптовано під назвою «Маруф, чоботар із Каїра» лібретистом Люсьєном Непоті, а згодом покладено на музику Рабо з чудовим оркеструванням: там знову стоїть у тіні Масне, заховавшись десь за дюною в цій уявній пустелі, крізь яку повільно ідуть, звісно, в соль-мінорі, в трелях струнних і гліссандо духових, верблюди та мули цього надзвичайного каравану з сувоями тканин, рубінами, сапфірами, що їх охороняють тисячі мамлюків, вродливих, як місяць і зорі. Дуже іронічно та підкреслено надмірно звучить музика, вона позірно підкреслює образи: чути палиці погоничів, які б’ють віслюків у кожному такті, Боже, такий фігуралізм доволі недоречний, якби він не був таким смішним, гіперболізованим, створеним для обману купців і султана: треба, щоби той караван почули, щоби в нього повірили! І, силою дива музики та слова, таки вірять!

Припускаю, що Рейнальдо Ан читав, як і його друг Марсель Пруст, «Ночі» в новому перекладі Мардрюса; в кожному разі, обоє були на прем’єрі «Маруфа» 1914 року. Ан похвалив партитуру свого давнього товариша з Консерваторії у важливому спеціалізованому журналі; він зауважив якість музики, де відвага не підважує чистоти; він помітив у ній витонченість, вигадливість, осмисленість, а також те, що вона не мала нічого вульгарного в «правдивості східного значення». Він привітав читачів із появою орієнталізму «по-французьки», більш близького до Дебюссі, ніж до вибухів жорстокості та чуттєвості росіян — скільки музичних культур, стільки й Сходів, стільки й екзотизмів.

Але от цікаво, чи не варто розширити статтю, додавши туди всі ці нашаровані Сходи, ще один шар додати б, шар Роберто Аланьї в Марокко. І, зрештою, це надасть трохи журнального глянцю до статті, бігме, серйозної, а ще це розсмішить Сару, образ жвавого європейського тенора на Сході XXI століття — те відео направду безцінне. Оте, що з фестивалю в місті Фес, звучать уд і канун, виконується арабська версія пісні «Крізь пустелю» під музику каравану Рабо: тут можна уявити добрі наміри організаторів, це незлостива пародія, караван віднаходить справжню пустелю автентичного, з автентичними музичними інструментами та декором — і дорога до пекла, як ми знаємо, вимощена добрими намірами. Уд не пригодився, канун не надто затишно почувався в гармонійній прогресії Рабо, він лише пом’якшив належні паузи голосу; Аланья в білій джеллабі співає так, ніби він на сцені Опери, але з мікрофоном у руці; перкусія (тарілки та електронні клавішні) намагалися вмеблювати всіма можливими засобами величне, величну порожнечу, вкриту всім цим маскарадом; той, хто грав на кануні, мав вигляд мученика, який страждає від того, що чує настільки погану музику: і лиш Аланья ніби нічого не помічає, всі ці його широкі жести руками та погоничі верблюдів, яка сміхота, Боже, якби Рабо це почув, то помер би вдруге. Можливо, до речі, це кара на його голову — доля його покарала за поведінку під час Другої світової, за його захоплення нацизмом, за його старанність у доносах на єврейських викладачів Консерваторії, яку він очолював. На щастя, його наступник, який прийшов 1943 року, виявився більш просвітленим і намагався врятувати учнів, а не віддавати їх до рук окупантів. Анрі Рабо став частиною довгого списку сходознавців (митців і науковців), які прямо чи непрямо співпрацювали з нацистським режимом — чи треба мені на цьому робити акцент, адже цей епізод стався набагато пізніше за створення «Маруфа» 1914 року, я не знаю. Але таки композитор сам керував оркестром в Опері під час сотої вистави «Маруфа, чоботаря з Каїра» 4 квітня 1943 року (в цей день сталося жахливе бомбардування, що зруйнувало заводи Рено та вбило багато сотень людей у західних районах Парижа) перед партером у німецьких уніформах та поважними вішистами[55]. Навесні 1943 року в Тунісі ще билися, але вже знали, що корпус «Африка» та Роммель зазнали поразки, тож нацистські сподівання завоювати Єгипет були вже далеко, цікаво, чи в цьому контексті «Маруф, чоботар із Каїра» не набуває особливого сенсу, чи не стає він дулею в кишені для німецького окупанта, звичайно, ні. Це лиш момент доброго настрою, який всі розуміють, доброго настрою, аби забути війну, доброго настрою, щодо якого я сумніваюся, чи не було в ньому за наявних обставин чогось злочинного: співали «Крізь пустелю тисяча верблюдів, навантажених сувоями, ідуть під ударами палиць моїх погоничів», при тому, що за шість днів до того і за кілька кілометрів звідти конвой (п’ятдесят третій) з тисячами французьких євреїв із табору Дрансі вирушав до Польщі, на смерть. І це цікавило парижан та їхніх німецьких гостей набагато менше, ніж поразка Роммеля в Африці, набагато менше, ніж пригоди чоботаря Маруфа, його дружини Фатіми на прізвисько Біда та уявного каравану. І, без сумніву, старий Анрі Рабо з паличкою диригента через тридцять років після прем’єри «Маруфа» насміхається з тих жахливих конвоїв. Я не знаю, чи Шарль Мардрюс був у тій залі — цілком імовірно, але у віці сімдесяти п’яти років він із самого початку всіх цих ворожих подій живе в Сен-Жермен-де-Пре, мало виходить і перечікує війну так, як інші перечікують дощ. Розповідають, що він виходив із квартири лише в кафе «Les Deux Magots»[56] і в іранський ресторан, де невідомо як у розпал окупації примудрялися знаходити рис, шафран і ягнятину. Натомість я знаю, що Люсі Делярю-Мардрюс не була на сотому спектаклі «Мардрюса»; вона поїхала додому в Нормандію, де збирала спогади про Схід — вона саме дописує те, що стане її останньою книжкою, тобто «El Arab, Схід, який я пізнала»; в ній вона оповідає про свої подорожі між 1904 і 1914 роками, які здійснила разом із Мардрюсом, своїм чоловіком. Вона помре незадовго після виходу друком своїх останніх мемуарів, тобто 1945 року: ця книжка та її авторка захоплювали Сару; тому в цьому сенсі я точно можу попросити її про допомогу зі статтею — і знову наші інтереси перетинаються; я цікавлюся Мардрюсом і музичними адаптаціями його перекладу Рабо чи Онеґґером, вона ж цікавиться Люсі Делярю, багатослівною та загадковою поеткою та романісткою, яка в 1920-х мала пристрасть до Наталі Барні, якій вона і написала свої найвідоміші поезії, «Наші таємні любові», їй однаково добре вдавалась і еротична гомосексуальна поезія, і нормандські оди, і віршики для дітей. Її спогади про подорожі з Мардрюсом просто захоплюють, Сара цитує їх у своїй книжці про жінок і Схід. Саме Люсі Делярю-Мардрюс ми завдячуємо неймовірною фразою: «Західні люди не мають жодного чуття Сходу. Чуття Сходу — це ми самі, західні люди, ми самі, румі[57], маємо його. (Я маю на увазі тих румі, що не грубіяни)». Для Сари цей пасаж повністю узагальнює весь орієнталізм, тобто орієнталізм як сновидіння, орієнталізм як оплакування, завжди розчароване оплакування. Звичайно, румі присвоїли собі територію мрії, саме вони після класичних арабських казкарів досліджують її та оглядають, усі подорожі є конфронтацією з цим сном. Навіть існує плідний напрям, який створено на цій мрії, і для цього навіть не потрібно подорожувати, його найзнаменитіший представник — це Марсель Пруст і його «Пошуки втраченого часу», символічне серце європейського роману: Пруст мав «Тисячу й одну ніч» за одну зі своїх моделей — це книжка ночі, книжка боротьби зі смертю. Як Шахерезада щоночі б’ється за любов і проти смертної кари, що тяжіє над нею, розповідаючи історію султанові Шахріяру, так і Марсель Пруст щоночі бере перо, багато ночей поспіль, як сам він каже, «можливо, сто, можливо, тисячу», аби боротись із часом. Понад двісті разів протягом своїх «Пошуків» Пруст робить алюзії на Схід і «Ночі», які він знає з перекладів Галланда (тобто з невинного дитинства, з Комбре) та Мардрюса (вони більш запаморочливі, більш еротичні, з дорослого віку) — він пряде золоту нитку арабського чудесного протягом усього величезного роману; Сван чує скрипку, ніби джина з лампи, та симфонія пробуджує в ньому спогад про всі дорогоцінні камені з «Тисячі й однієї ночі». Без Сходу (цей сон арабською, фарсі, турецькою, без громадянства) не було би Пруста, не було би «Пошуків утраченого часу».

Якби в мене був летючий килим із вбудованим компасом, куди би я вирушив? Світанок у грудневому Відні взагалі нічого спільного не має зі світанком у пустелі: кіптява на пальцях замастила дощ зі снігом, ось епітет Гомера про Дунай. У такий час господарі навіть сходознавця з хати не виженуть. Я вже напевно кабінетний учений, геть не схожий на Більґера, Фож’є чи Сару, оті вже були щасливі лиш за кермом своїх джипів, серед низів, як би то краще сказати, їх збуджувала лише робота «в полі», як це називають етнологи — а я ж залишаюся шпигуном, поганим шпигуном, я би написав усе те саме, навіть якби ніколи не покидав Відень і не вирушав би в ті далекі та не надто гостинні краї, де вас зустрічають повішениками та скорпіонами, я би зробив таку саму посередню кар’єру, якби взагалі не подорожував — моя найбільш цитована стаття називається «Перша східна орієнталістська опера: «Маджнун і Лейла» Гаджибекова», і ноги моєї, ясна річ, ніколи не було в Азербайджані, де, як мені здається, всі булькають у болоті нафти та націоналізму; Тегеран, у якому ми були, розташований неподалік Баку, і під час екскурсій берегом Каспійського моря ми мочили ноги в тих самих водах, що текли на азербайджанських берегах за декілька кілометрів на північ звідси, одним словом, доволі сумно думати, що університетський світ пам’ятатиме про мене з аналізу зв’язків між Россіні, Верді та Гаджибековим. Електронний обрахунок цитат з індексацією веде університет до поразки, сьогодні ніхто вже не поринатиме в довгі, складні та дорогі роботи, бо краще публікувати окремі дуже добре відібрані нотаточки, ніж великі ерудовані праці — я не маю ілюзій щодо реальної цінності статті про Гаджибекова, її автоматично цитують в усіх статтях про композитора, оскільки це один із рідкісних європейських дописів про азербайджанця Гаджибекова, і все цікаве, що я бачив у тій роботі, тобто тема постання східного орієнталізму, лишається на узбіччі, непоміченим. Навіть не варто було заради цього збиратися в Баку. Проте маю бути справедливим: якби я не вирушив до Сирії, то не мав би свого малесенького досвіду пустелі (як не мав би й відкриття свого кохання), не захопився би Безумним Маджнуном і Лейлою аж настільки, щоб замовити, а це було складно в ті часи, партитуру «Маджнуна та Лейли» Гаджибекова; я би так само не знав, що закоханий, який кричить про свою любов газелям і камінню, був першоджерелом для цілої купи романів у віршах на фарсі та турецькою, з-поміж них і трагедії Фізулі XVII століття, яку й адаптував Гаджибеков 1907 року — я кричав про пристрасть Сарі, не про свою пристрасть до неї, але про пристрасть до Маджнуна, до всіх «Маджнунів», і мій ентузіазм видавався їй дуже комічним: згадую, як ми сиділи в шкіряних кріслах Французького інституту досліджень в Ірані, де, не маючи на увазі нічого поганого (не маючи на увазі нічого поганого?), вона розпитувала мене про новини моєї, як вона це називала, «колекції», коли побачила, як я повернувся з бібліотеки з пакунком під пахвою, ну що, запитала вона, досі не тямиш себе від Лейли? Треба ж було кивнути, так, не тямлю себе від Лейли, від «Хосров і Ширін», від «Віс і Рамін», тобто від класичного любовного роману про неможливу пристрасть, яка знаходить розв’язок у смерті. Знущаючись, вона кинула: «І музика в тому всьому?», — із напускним докором на обличчі, а я знайшовся на відповідь: «Я готую вичерпний універсальний текст про любов і музику від трубадурів до Гаджибекова, згадуючи також про Шуберта з Вагнером», — і я говорив це, дивлячись їй у вічі, а вона вибухнула сміхом, страхітливим сміхом, як джин чи фея, це сміх потопельника, сміх із почуттям провини, і ось я знову про Сару, нічого тут не поробиш. Який любовний напій ми випили, чи то було штирійське вино в Гайнфельді, чи то було ліванське вино в Пальмірі, чи то був арак у готелі «Барон» в Алеппо, чи то було вино мертвих, такий потішний любовний напій, який a priori діє лише в одному напрямку — ні, в готелі «Барон» у Алеппо все погане вже відбулося, як соромно, Боже, як соромно, мені ж вдалося позбутися Більґера, він залишився на Євфраті в жахливому місті Ар-Ракка, вдалося (я ще тремтів після ночі в Пальмірі) довезти Сару аж до радощів Алеппо, де вона так емоційно віднайшла Аннемарі Шварценбах, листи Клауса Манна та всю меланхолію андрогінної швейцарки. Хоча те, як Елла Маяр описує Аннемарі в «Жорстокому шляху», не так уже й збуджує: вічно невдоволена, хворобливо худа наркоманка, яка носить спідниці-штани та пишні шаровари, яка вчепилася в кермо свого «форда» та шукає в подорожах і стражданнях під час подорожей між Цюріхом і Кабулом виправдання власному болю: сумний портрет. Було доволі складно помітити в цьому описі ганчірки з обличчям янгола переконану антифашистку, борчиню, освічену та сповнену шарму письменницю, в яку закохалися Еріка Манн і Карсон Маккалерс — можливо, через те, що ця мандрівна святенниця Елла Маяр і не була тією, хто мав би її описувати; можливо, через те, що 1939 року Аннемарі була схожою на всю Європу, вона задихалася, їй було страшно, вона намагалася втекти. Ми говорили про неї в тому захованому в ніші кам’яної вулички ресторані, в «Sissi House» із офіціантами в чорних костюмах і білих сорочках; Сара розповідала про коротке трагічне життя швейцарки, про нещодавні відкриття її текстів, пошматованих, розпорошених, а також про відкриття її особистості, що розривалася між морфіном, письмом і можливою гомосексуальністю, жити з якою було би нелегко в консервативних колах мешканців берегів Цюрихського озера.

Час над нами замкнувся; ресторан із плетеними стільцями, смачна позачасова їжа, османська, вірменська, її подавали в маленьких, покритих глазур’ю тарілочках, такий свіжий спогад про бедуїнів та нещасні береги Євфрату зі зруйнованими цитаделями, все це загортало нас у дивну близькість, таку ж лагідну, всеохопну та одиноку, як і вузькі темні вулички попід високими стінами палацу. Я дивився на мідноволосу Сару, її очі блищали, обличчя світилося, усмішка була як коралі та перламутр, і той досконалий настрій, ледь забарвлений меланхолією, що мала риси Аннемарі, належав і 1930-м, і 1990-м, і османському XVI століттю, і композитному світу — без часу та простору — «Тисячі й однієї ночі». Все навколо нас ставало частиною декорацій, і незвичні мережані серветочки, і старовинні речі (канделябри в стилі бідермаєру, маталеві арабські карафки), які стояли на підвіконні вікон, що виходили на внутрішній дворик та кут крутих сходів, на красиву ковану балюстраду, що вела до машрабія, обрамленого чорним та білим камінням; я слухав Сару, вона говорила сирійською з господарем готелю та панями з Алеппо, які сиділи за сусіднім столиком, і мені пощастило, як я думав, увійти в ту бульбашку, накреслити довкола себе чарівне коло її присутності, що й стане моїм щоденним життям, адже для мене було цілковито ясно, що після ночі в Тадморі та битви зі швабськими лицарями ми стали — ким стали? Парою? Коханцями?

Мій бідолашний Франце, ти вічно заколисуєш себе ілюзіями, отак би сказала мені Мама своєю ніжною французькою, ти завжди був таким мрійником, бідне моє маля. Але ж ти читав «Трістана та Ізольду», «Віс і Рамін», «Меджнуна і Лейлу», завжди є сили, що їх треба перебороти, і життя дуже довге, іноді життя дуже довге, таке ж довге, як тіні в Алеппо, тіні руйнування. Час узяв гору над «Sissi House»; готель «Барон» іще стоїть, його віконниці зачинені в глибокому сні, вони чекають, щоб зарізяки Ісламської держави облаштували там свій головний квартал, щоб вони перетворили його на в’язницю, на сейф, і щоб зрештою підірвали: з ним вони підірвуть і мій сором, і досі пекучий спогад про нього, а також пам’ять багатьох мандрівників, порохом припаде Аннемарі, Т. Е. Лоуренс, Агата Крісті, кімната Сари, широкий коридор (плитка з геометричними мотивами, блискучі стіни кремового кольору); високі стелі впадуть на сходовий майданчик, де стояли дві великі кедрові шафи, саркофаги ностальгії із поховальними табличками, «London — Baghdad in 8 days by Simplon Orient Express and Taurus Express», під завалами пропадуть сходи, якими я йшов за чверть години після того, як Сара вирішила піти спати близько півночі: пригадую, як постукав у її двері, кожна стулка була пофарбована пожовтілою фарбою, фаланги постукали зовсім поряд із трьома металевими цифрами, тривога, рішучість, надія, засліплення, тисне в грудях, як у того, хто пірнає, хто хоче віднайти в ліжку істоту, відчуту під ковдрою в Пальмірі та переслідувати її, вчепитися, втекти в забуття, в повноту почуттів, і нехай ніжність прожене меланхолію, нехай жадібне дослідження іншої людини відкриє оборонні вали самого себе.

Жодного слова не пам’ятаю, жодного слова, все, на щастя, стерлося; мені залишається лиш її серйозне обличчя та біль, що зростає, відчуття, що раптом знову стаєш об’єктом у часі, розчавленим кулаком сорому, аж поки не зникнеш.

## 2 година 50 хвилин

Я серджуся на себе через те, що такий боягуз, ганебно боягузливий, ну все, я встаю, хочу пити. Вагнер прочитав «Світ як воля та уявлення» Шопенгауера у вересні 1854 року, саме тоді, коли почав задумувати «Трістана та Ізольду». Там, у книжці «Світ як воля та уявлення», є розділ про любов. Шопенгауер ніколи нікого не любив, крім свого собаки Атми, на санскриті його ім’я означало «душа». Подейкують, що Шопенгауер відписав усе своє майно на собаку, цікаво, чи це правда. Ґрубер, можливо, теж так зробить. Ото було би потішно. Ґрубер і його цуцик, напевно, сплять, бо нагорі нічого не чути. Безсоння — просто прокляття. Котра година? Я вже не надто добре пригадую теорії Шопенгауера про любов. Я думаю, що він розрізняє любов як ілюзію, пов’язану з сексуальним бажанням, та любов всесвітню, універсальну, співчуття. Цікаво, що про це думав Вагнер. Десь є сотні сторінок, присвячених Шопенгауеру та Вагнеру, а в мене немає жодної. Іноді життя просто безнадійне.

Любовний напій, Смертельний трунок, Смерть від любові.

Піду заварю собі чаю, ось.

Прощавай, сну.

Якось я напишу оперу, що називатиметься «Пес Шопенгауера», у якій йтиметься про любов і співчуття, про Ведичну Індію, про буддизм і вегетаріанську їжу. Отой собака буде лабрадором-меломаном, якого господар водитиме в Оперу, це буде вагнерівський собака. Як би його назвати? Атма? Гюнтер. Ось красиве ім’я, Гюнтер. Собака буде свідком кінця Європи, руїни культури та повернення варварства; в останньому акті привид Шопенгауера постане з вогню та врятує собаку (і тільки собаку) від загибелі. Друга частина називатиметься «Гюнтер, німецький пес» і розповідатиме про подорож собаки на Ібіцу та його емоції від відкриття Середземномор’я. Собака говоритиме про Шопена, Жорж Санд і Вальтера Беньяміна, про всіх вигнанців, які знайшли любов і мир на Балеарських островах; Гюнтер закінчить своє життя щасливо, під оливковим деревом у компанії поета, якого надихне на красиві сонети про природу та дружбу.

Ну ось, я божеволію. Я геть божеволію. Іди зроби собі чаю, мусліновий пакетик нагадає сухі квіти з Дамаска та Алеппо, троянди з Ірану. Звичайно, відмова, яку я отримав у готелі «Барон» того вечора, досі трохи пече, попри роки, що минули, попри всі ті форми, які вона їй надавала, попри все те, що відбулося згодом, попри Тегеран і подорожі; звичайно, треба було витримати її погляд наступного ранку, її присоромленість, мою присоромленість, ти впав із небес, упав із хмар, вона вимовила ім’я Надіма, серпанок порвався. От егоїст, я холодно тримався з нею протягом наступних місяців, а чи навіть років — із ревнощів, з ревнощів, і, сумно це визнавати, через уражену гордість, яка дурна реакція. Попри моє обожнювання Надіма, попри цілі вечори, які ми провели, слухаючи його гру, слухаючи, як він імпровізує, тяжко навчаючись впізнавати один по одному лади, ритми та типові фрази традиційної музики, попри всю дружбу, що, здавалося, зароджувалася між нами, попри всю щирість і відкритість Надіма, я закрився в пораненій гордості, я закрився, як Бальзак. Я продовжив шлях із Дамаска усамітнено і ось стою сам та шукаю пантофлі, насвистуючи «Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen»[58], спустивши ноги з ліжка, цей молитовний килимок (без компаса) з Ховасана, який я купив на базарі в Тегерані, належав Сарі, і вона так його ніколи й не забрала. Хапаєш домашній халат, влазиш у надто широкі рукави цього вишитого золотом убрання бедуїнського еміра, і це завжди викликало саркастичні коментарі або ж сумнів в очах поштаря та працівників газової служби, знаходиш пантофлі під ліжком, кажеш собі, що не треба по-дурному нервуватися через такі дрібниці, ідеш до бібліотеки, приваблений шарами книжок, як метелик вогнем свічок, пестиш (якщо вже немає плоті та шкіри для пестощів) поетичні твори Фернандо Пессоа на пюпітрі, розгортаєш книжку на випадковій сторінці задля радісного відчуття, як під пальцями ковзає біблійний папір, звичайно ж, натрапляєш (завдяки закладці) на «Опіаріум» Альваро де Кампоса: «Душа моя страждає ще до опіуму. / Відчувай життя: одужання, схил, / тож я шукатиму в опіумі, що є відрадою, / Схід на схід від Сходу». Одна з великих од де Кампоса, креатури Пессоа — це мандрівник, «Суецький канал, на борту, березень 1914 року»: здається, що в цьому підписі є антидата, Пессоа сфальшував, він вирішив створити Альваро де Кампоса як поета «на французький лад», такого собі Аполлінера, закоханого в Схід і кораблі, сучасного. «Опіаріум» — чудова копія, яка від того стає прекраснішою за оригінал: Кампосу знадобилися б «дитинство», юнацькі вірші, сплін, опіум, подорожі. Тут думаєш про Анрі Жана-Марі Леве, поета спліну, опіуму та кораблів, шукаєш у своїй бібліотеці (не дуже далеко, на полиці «забуті французькі поети», поруч із Луї Брак’є, морським поетом, який служив у компанії «Messageries maritimes», ще одна «зірка» Сари), знаходиш його «Поштівки», маленьку книжечку: повне зібрання творів Леве поміщається на долоні, його тексти можна порахувати на пальцях. Він помер від туберкульозу в тридцять років 1906 року, дипломат-початківець, якого відправили з місією до Індії та Індокитаю, консул у Пальмасі, чиї поезії ми співали в Тегерані: згадуєш, що написав декілька пісень на його вірші, жахливі джазові мелодії для забави товаришів, шкодуєш, що жоден зі справжніх композиторів не згрішив із його текстами, навіть Габріель Фабр, друг поетів, іще більш забутий, ніж сам Анрі, музикант — вони були сусідами, жили на вулиці Лепік у Парижі, і Леве присвятив йому свою «Поштівку» з Порт-Саїда:


Порт-Саїд тебе вабить вогнями відчаєно,
Мов земля обітована — народ Ізраїлю,
Та до берега тут неможливо причалити —
Венеційська конвенція не дозволяє.

Ти — під жовтим прапором карантину,
Тож не ступиш на сушу розвіяти втому.
Не розжитись тобі ні масними світлинами,
Ані тютюном латакійським відомим.

Була б поетові розвага значно краща
Годинку-дві пройтись землею фараонів,
Ніж слухать, як панянка Флоренс Маршалл
Співа «Нью-йоркську кралю» у салоні.[59]


Хотілось би якось у темряві забутої валізи віднайти партитуру Фабра на слова Леве — бідолашний Габріель Фабр, який згасав у безумстві; він, покинутий усіма, провів останні десять років життя в божевільні. Він поклав на музику Малларме, Метерлінка, Ляфорга та навіть китайські вірші, дуже старі китайські вірші, про які приємно уявляти, що це саме Анрі Леве подарував сусідові їхні переклади. Мелодії без генія, на жаль, бліді мелодії — саме це має подобатися поетам: слова важать більше, ніж спів. (Можна, проте, уявити, що через цю скромну щедрість Габріель Фабр втратив частину своєї посмертної слави, бо був надто зайнятий забезпеченням слави іншим).

Сара випещувала «Поштівки», ніби скарб, не менш дорогий, ніж інші твори Пессоа — проте вона стверджувала, що молодий Альваро де Кампос надихнувся Анрі Леве, тексти якого читав, видані у «Фарґ і Лербо». Постать денді та мандрівника Анрі, який так рано помер на руках у матері, її зворушував — і можна зрозуміти, чому. Вона розповідала в Тегерані, сидячи в глибоких кріслах із гаванської шкіри у Французькому інституті досліджень Ірану, як у Парижі, коли була підлітком, вона любила кораблі, мрії про кораблі, про «Les Messageries maritimes» та всі колоніальні маршрути. Фож’є дражнив її тим, що це радше захоплення для хлопчака, і що кораблики та поїзди завжди були іграшками для хлопців, і що він не знав дівчат, гідних цього слова, які би захоплювалися чимось подібним, пароплавами, мідними машинними телеграфами, флюгерами, буями, великими золотими кулями компасів, вишитими каскетками та гордими форштевнями. Сара визнавала, що технічний бік справи цікавив її меншою мірою (навіть якщо вона була спроможна, як сама стверджувала, пригадати характеристики кораблів, такий-то розмір, стільки-то тоннажу, така-то осадка судна, така-то швидкість), вона любила насамперед назви кораблів і їхні маршрути: Марсель — Порт-Саїд — Суец — Аден — Коломбо — Сінгапур — Сайгон — Гонконг — Шанхай — Кобе — Йокогама за тридцять п’ять днів двічі на тиждень по неділях на борту «Тонкіна», «Турана» і «Каобанга», який ніс 6700 тон, коли потонув у час туману перед островом Паоло-Кондор, це страшна в’язниця, про суворих наглядачів якої знали всі в околицях Сайгона. Вона мріяла про ці повільні морські маршрути, відкриття портів, зупинки в гаванях; розкішні їдальні з меблями з червоного дерева; курильні кімнати, будуари, просторі каюти, святкові меню, що ставали все більш екзотичними з кожним днем подорожі, і море, море, рідина без почуттів, яку без кінця розмішують зорі, ніби то бармен калатає срібним шейкером.


Іде «Арман Беік» (французькі пароплави)
В Індійський океан на чотирнадцяти вузлах.
Сідає сонце варивом кривавим,
В морській гладіні, мов рукою, креслить шлях.[60]


Є Схід ще далі на Схід, це мрія давніх мандрівників, сон колоніального життя, космополітична буржуазна мрія про причали та пароплави. Приємно уявляти Сару маленькою замріяною дівчинкою в абсолютно земній квартирі 16-го округу Парижа, ось вона вляглася з книжкою, очі дивляться в стелю, уявляє, як виходить на берег Сайгона — що бачила вона в такі нетутешні години в цій кімнаті, куди би мені хотілося зайти, як вампіру, всістися, ніби чайка, на дерев’яну спинку ліжка, а чи то на облавок судна, заколисаного вечором десь поміж Аденом і Цейлоном? Лоті в Туреччині, Рембо в імперії Ефіопії, Сегален у Китаї, оце читання вінчає французьке дитинство та викликає орієнтальні потяги, продукує мрійників, як-то «Сіддхартха» Гессе чи «Александрійський квартет» Даррелла — у всіх нас є погані причини наших вчинків, наші долі в дитинстві так само легко змінюють напрямок, як іграшки з корку; Сара любила читати, вчитися, мріяти та мандрувати: що можна знати про подорожі, коли тобі сімнадцять років, тоді уявляєш звуки, слова, карти, а згодом цілу решту життя намагаєшся віднайти в реальності ці дитячі ілюзії. Сегален — бретонець, Леве з Монтбрізона, Гессе з Вуртемберга також мріють та майструють мрію, це робив до них Рембо, демон-мандрівник, якого, здавалося, саме життя намагалося обійняти ланцюгами та завадити йому вирушити в дорогу, аж ногу йому відтяло для певності, що він нікуди не смикнеться — але навіть із однією ногою він подарує собі пекельну мандрівку Марсель—Арденни, туди й назад, і в цій подорожі його дуже мучить кукса ампутованої ноги через поштовхи на дорогах Франції та через просто божественні вибоїни, у яких він заховав свої поезії, що вибухали спогадами з кожним обертом коліс, з кожним рипом металу, з кожним пчихом пари з неприємним запахом із димаря. Страшне літо болю, від якого помер цей ясновидець із обличчям каторжника — йому не відмовили та дали полегшення, і морфінове, і релігійне; перший поет Франції, людина безумних утеч із пагорбів Півночі аж на таємничу Яву, згас 10 листопада 1891 року в госпіталі Консепсьйон у Марселі десь о другій годині дня, він був без ноги та з величезною пухлиною в паху. Сара скаржилася на цього 36-річного дітвака (на чотири роки старший, ніж Леве, на сотні віршів і кілометрів більший, десять прожитих на Сході років), який писав своїй сестрі з госпіталю: «І де переходи через гори, де кавалькади, прогулянки, пустелі, ріки та моря? В нинішньому моєму існуванні без рук і без ніг!».

Треба буде додати ще один том до нашого Великого Твору,


Про різні форми Східного безумства

Том другий

Гангрена і туберкульоз


і зібрати каталог хворих, сухотників, сифілітиків, усіх, хто мав якусь жахливу патологію, шанкери, розацеа, чуму, гнійні бубони, криваве відхаркування — і так далі, аж до ампутації чи задухи, як це було з Рембо чи Леве, мучениками Сходу — та і я сам, попри власні заперечення, міг би присвятити собі один розділ, навіть два, «Загадкові хвороби» та «Уявні хвороби», а також міг би згадати себе в параграфі «Діареї», що були справжніми супутниками сходознавців — більше, ніж усі ці емоції: сьогодні за вказівкою доктора Крауса я приречений пити йогурт і їсти траву, цілу копицю трави, від шпинату аж до іранського сабзі, що неприємно, але менш видовищно, ніж діарея туриста: пам’ятаю, як Фож’є в автобусі десь між Тегераном і Каспійським морем уночі посеред снігової бурі голосно сварився з водієм, який відмовлявся зупинитися на узбіччі гірської дороги посеред заметів і пропонував дочекатися запланованої на потім зупинки — блідий, як полотно, Марк, стиснувши сідниці, схопив водія за комір і пригрозив випорожнитися просто на підлогу, і це було достатньо переконливим аргументом для зупинки. Дуже чітко пригадую, як Фож’є вибіг у сніг і зник (упав) за відкосом; за кілька секунд по тому в світлі фар, помережаних пластівцями снігу, ми здивовано побачили, як піднімається красива хмара пари, така ж, як димові сигнали в мультиках про індіанців, і від того водій вибухнув сміхом. За хвилину бідолашний Фож’є повернувся в салон, він змерз, побілів, намок, але мав усмішку полегшення на обличчі. Справді, за декілька кілометрів автобус зупинився, щоби висадити кількох пасажирів на перехресті просто посеред гір — за нами відрога масиву Демавенд та його шість тисяч метрів каміння робили зиму трохи похмурішою; перед нами густий і крутий дубовий ліс спускався аж до берега. Шофер наполіг на тому, щоби Фож’є випив чашку чаю з його термоса; чай усе лікує, так він сказав; дві симпатичні пасажирки подарували хворому цукати з кислих вишень, які він не їв через цілком здоровий острах; старший пан неодмінно хотів поділитися з ним половинкою банана, що мав (принаймні так ми зрозуміли той вислів на фарсі) «уповільнити живіт» — Фож’є побіг усамітнитися на декілька хвилин у туалеті автостанції, а вже потім ми почали спуск до Амола, який він хоробро витримав, сидів прямо, ніби кілок проковтнув, аж на чолі виступив піт, зі стиснутими зубами.

Замість чаю, цукатів і бананів він вилікував свою діарею опіумом, що дало дуже помітні результати: за декілька тижнів він доєднався до мене на темному боці дефекації — хронічних запорах.

Наші хвороби були, звичайно, лиш дрібничками, порівняно з хворобами наших великих попередників, з шистосомозами, трахомами та різними офтальміями армії єгипетської, а також із малярією, чумою і холерою стародавніх часів — остеосаркома Рембо a priori не має нічого екзотичного і могла би з тим самим успіхом трапитися в якомусь Шарлевілі, навіть якщо поет — шукач пригод пов’язував її з утомою від клімату та довгих піших і кінних переходів. Спуск хворого Рембо до Сайла та затоки Аден був складнішим, ніж спуск Фож’є до Каспійського моря, «шістнадцять чорношкірих носіїв» для його нош, триста кілометрів пустелі, дванадцять днів муки, яка цілковито його виснажила по прибутті в Аден, настільки, що лікар з Європейського госпіталю вирішив негайно відрізати йому ногу, але згодом таки повернувся до попереднього рішення, згідно з яким Артюр Рембо мав зробити ампутацію деінде: Рембо-моряк, як називав його друг Жермен Нуво, 9 травня 1891 року сідає на корабель «Амазонка», що прямував до Марселя. З текстів цього дослідника Харера та королівства Шоа, «чоловіка з вітряними підошвами», Сара читала напам’ять цілі шматки:


Мене тоді благословили шквали,
Гойдали десять день на хвилях тих морів,
Що вже не першу жертву колисали,
І зник я із очей безглуздих маяків.[61]


і всі слухали, сидячи в глибоких іранських кріслах, у яких Анрі Корбен розмірковував з іншими світилами про східне світло та Сухраварді; дивилися, як Сара перетворюється на корабель, на піфію Рембо —


Я потонув тоді в поемі моря,
Сліпучій, зоряній, зелену пив блакить,
Часами втопленик у глиб прозорий
Спускавсь задумливий, щоби в мандрівках жить.[62]


і її очі блищали, усмішка сяяла ще більше; вона виблискувала, вона наповнювалася красою поезії, і це трохи лякало присутніх науковців. Фож’є сміявся зі словами «треба на цю музу одягнути намордник», таким чином обережно застерігаючи її від подібних «нападів романтизму», і від того вже вона вибухала сміхом. Проте серед європейських орієнталістів було чимало таких, які своїм покликанням завдячували саме мріям про колоніальне життя: вентилятори з екзотичних порід дерев, міцні напої, автохтонні пристрасті та кохання з покоївками. Ці тихі ілюзії здавалися більш популярними серед французів і англійців, аніж серед інших народів; німці назагал мали біблійні археологічні мрії; іспанці марили іберійськими химерами, мусульманською Андалузією та «небесними циганами»; в голландців були видіння про спеції, перечниці, камфору та кораблі посеред бурі десь побіля берегів мису Доброї Надії. Сара та її науковий керівник, а також директор Інституту, Жільбер де Морґан, у цьому сенсі були цілковитими французами: вони захоплювалися не лише перськими поетами, але й назагал усіма, кого Схід надихнув, всіма цими Байронами, Нервалями, Рембо і тими, хто шукав, як Пессоа за допомогою Альваро де Кампоса, «Схід на схід від Сходу».

Далекий Схід — поза вогнем Близького Сходу, згадуєш, що колись Османську імперію називали «європейським хворим»: сьогодні Європа сама собі хворий, це старець, якого покинули, він висить у власному зашморгу, він дивиться, як сам гниє, але який, проте, переконаний, що Париж завжди залишиться Парижем, він вміє це сказати тридцятьма мовами, включно з португальською. «Європа лежить на ліктях», — написав Фернандо Пессоа в котрійсь записці, його повне зібрання творів — це просто оракул, темний оракул меланхолії. В Ірані на вулицях нам трапилися озброєні птахами прошаки, вони чекали на перехожих, аби напророчити їм майбутнє: в обмін на банкноту птах (жовтий або зелений папуга, найхитріший з птахів) діставав дзьобом зігнутий або скручений папірець із віршем Гафіза, цей вид ворожіння називають fâl-e Hafez, тобто «оракул Гафіза»: а я спробую оракул Пессоа, подивимося, що мені приготував цей португальський чемпіон світу з тривоги.

За декілька сторінок після «Опіаріуму» водиш пальцем, заплющивши очі, розгортаєш книжку: «Великі пустелі, і все — пустеля», отакої, знову пустеля, випадкова сторінка 428, знову випадковий вірш Альваро де Кампоса, так можна почати мріяти, що все між собою пов’язане, і що кожне слово та кожен порух пов’язані з усіма словами та порухами. Всі пустелі — пустеля, «запалюю сигарету, аби трохи відкласти подорож / Щоби трохи відкласти всі подорожі / Щоби трохи відкласти цілий Всесвіт».

Цілий Всесвіт є в бібліотеці, не треба нікуди й виходити: навіщо покидати вежу, так казав Гельдерлін, кінець світу вже настав, немає жодного сенсу виходити та й собі його зазнавати; зволікаєш, ніготь між двома сторінками (такі ніжні, такі м’які), Альваро де Кампос, денді-інженер стає справжнішим, ніж сам Пессоа, він у нього в крові. Великі пустелі, і все — пустеля. В португальській мові є свій Схід, так само в кожній європейській мові є свій Схід, Схід усередині та Схід назовні — хотілося б, так само, як в Ірані перестрибують через вогонь в останню середу року, перестрибнути через вогні в Палестині, Сирії, Іраку, через вогні Леванту, приземлитися на ноги біля Перської затоки чи Ірану. Португальський Схід починається в Сокотрі та Ормузі, це етапи на шляху до Індії, острови, що їх захопив Завойовник Альфонсо де Альбукерке на початку XVI століття. Досі стоїш перед бібліотекою зі своїм Пессоа в руках; стоїш на носі спраглого корабля — корабля жалю, він прагне кораблетрощ, і, щойно подолає мис Доброї Надії, вже ніщо його не зупинить: кораблі Європи ідуть далі на Схід, попереду португальська Аравія! Затока! Перська затока — слід месопотамського жаб’ячого плювка, гарячий піт, гладка поверхня, ледь поморщена по краях через острівці нафти, чорне та клейке лайно танкерів, жуйних тварин моря. Ти похитуєшся; знову хапаєшся за товсту книжку з дерев’яною оправою, ноги заплутались у канатах — а, ні, то в полах халата вони заплутались, старий піратський плащ, він обвився навколо пюпітра. Споглядаєш скарби на етажерках, забуті скарби, закопані в пилюці, дерев’яний верблюд, сирійський срібний талісман із вигравіюваними старовинними символами (згадуєш, що цей нечитабельний амулет мав функцію заспокоювати та навіть зціляти небезпечних безумців, то було колись давно), мініатюра на дереві, маленький диптих на шарнірах із покритої патиною міді, на якому зображено дерево, павича та двох закоханих, і не ясно, з якого саме любовного роману взято цю пасторальну сцену, куплену в антикварів на проспекті Манучехрі в Тегерані. Уявляєш, що повернувся в Даракег або Дарбанд, високо в гори на північ від міста, екскурсія в п’ятницю, на березі струмка віддалік від натовпу, на природі під деревом разом із молодою жінкою в сірому шарфі, блакитному пальті, навколо неї маки, квіти мучеників люблять ці камені та яри, вони щовесни тут знову насіюють свої малесенькі зернята — шум води, вітер, запахи спецій, вугілля, група молодих людей, вони близько, але невидимі, вони отам нижче в улоговині, чути лиш їхній сміх і запах їжі; залишаєшся там, у голчастій тіні гігантського гранатового дерева, кидаєш камінці в воду, їси цукати з вишень і слив, сподіваєшся, сподіваєшся на що? Жодної косулі чи цапа; ніхто тут не ходить, окрім старого дервіша в дивному капелюсі, він ніби вийшов просто з «Маснаві» Румі, він іде до невідомо яких вершин, до невідомо яких сховків, у нього в сумці через плече лежить очеретяна сопілка, а в руках — палиця. Ми вітаємося, кажемо «Yâ Ali!»[63], трохи налякані цим віщуванням, щось духовне увірвалось у сцену більш короткочасну, любовну. «Слухай сопілку, слухай, які історії вона розповідає, вона скаржиться на розлуку, щойно зрізали її з очерету; її плачі засмучують чоловіків і жінок». Чи існує повний переклад «Маснаві» Румі німецькою? А французькою? Двадцять шість тисяч рим, тринадцять тисяч рядків. Одна з пам’яток всесвітньої літератури. Вершина поезії та містичної мудрості, сотні анекдотів, оповідок, персонажів. Рюккерт, на жаль, переклав лише декілька газелей, але не наважився осилити «Маснаві». Але Рюккерта, в кожному разі, так погано сьогодні видають. Його можна знайти або в дешевих блідих сучасних антологіях, або у виданнях кінця XIX століття чи початку XX століття, без нотаток, без коментарів, вони повні помилок; його наукові праці видає, здається, якесь «видавництво Швайнфурт» («Красиве місце, жахлива назва», — як казав поет), але видає повільно, чи то в десятьох, чи то в дванадцяти томах, його ніде неможливо знайти, та ще й за захмарну ціну — це розкіш для університетських бібліотек. Чому в Німеччині чи Австрії немає видання на кшталт серії «Pléiade»[64]. Ось винахід із Франції, якому можна було би позаздрити, ці м’які збірки в гнучкій шкіряній оправі, так дбайливо видані, в них є вступи, додатки, коментарі науковців, у яких можна знайти сукупність французької та зарубіжної літератури. Їх навіть не порівняти з розкішними томами «Deutscher Klassiker Verlag», вони зовсім не такі популярні, думаю, їх не так уже й часто дарують на Різдво. Якби Фрідріх Рюккерт був французом, то він би був у «Pléiade» — є ж там три томи Ґобіно, орієнталіста-расиста, який спеціалізувався на Ірані. «Pléiade» — це більше, ніж видавнича колекція, це державна справа. Входження того чи іншого автора під захист шкіряної палітурки розбурхує почуття. Для будь-якого письменника повним задоволенням усіх амбіцій є потрапити туди за життя — скористатися вигодами прижиттєвого надгробка, отримати досвід (припускаємо, приємний) посмертної слави, але ще до того, як із тебе почнуть проростати кульбаби. Найгірше (але я не думаю, що такі випадки бували) було би після того, як туди потрапиш, бути звідти виключеним за життя. Забуття ad vitam. Адже ти йдеш звідти, геть із божественної колекції, і в Тегерані це дало місце сцені, гідній «Послання про чудеса професорів» Гафіза: директор Французького інституту досліджень Ірану, видатний орієнталіст, у гніві громив усе в своєму кабінеті, вже готовий із нього вийти та вибігти до вестибюлю з криками «це скандал», «який сором!» і негайно викликати паніку працівників: тиха секретарка (яку зміни шефового настрою дуже лякали) сховалася за стосом папок, адмін пірнув під стіл із викруткою в руці, і так далі аж до надто доброго життєрадісного генерального секретаря, який пригадав про існування якоїсь троюрідної сестри чи старої тітоньки, що їм треба було негайно подзвонити, та розсипався в безкінечних формулах ввічливості, голосно говорячи по телефону.


Сара (на порозі кабінету, стривожено): Що сталося? Жільбере, усе в порядку?

Морґан (із блискавкою в руках): Це величезний скандал, Capo, ви досі не знаєте? Тримайтеся! Такий удар для всієї наукової спільноти. Таке лихо для філології!

Сара (тремтить, налякана, тихим голосом): Боже, я готуюся до найгіршого.

Морґан (щасливий від того, що може з кимось розділити горе): Ви не повірите: вони щойно викинули з «Pléiade» Жермена Нуво.

Сара (ошелешена, з недовірою у голосі): Не може бути! Але як так? Не можна ж просто так взяти та виключити когось із «Pléiade». Принаймні, не Жермена Нуво!

Морґан (приголомшено): Ні, можна. Нуво — на вихід. Прощавай. В перевидання потрапив лише Лотреамон, без Жермена Нуво[65]. Пропало все.

Сара (мимовільно висмикнула з волосся олівець, який фіксував зачіску; волосся впало на плечі, все разом; тепер вона схожа на античну плакальницю): Треба щось робити, написати петицію, мобілізувати наукову спільноту…

Морґан (урочисто, покірно): Вже надто пізно… Лотреамон вийшов учора. І видавець повідомив, що лише Жермена Нуво не видаватимуть протягом наступних років.

Сара (з образою в голосі): Який жах. Бідний Нуво! Бідна його збірка «Poésies d’Humilis»!

Франц (дивиться на цю сценку крізь відчинені двері кабінету для запрошених іноземних дослідників): Там щось серйозне сталося? Я можу чимось допомогти?

Сара (спрямовує поганий настрій на бідолашного чужинця): Я не уявляю, чим тут Австрія чи хай навіть Німеччина могли би нам допомогти в цей момент, дякую.

Морґан (так само, без жодної нотки іронії): Ви сюди потрапили в мить національної жалоби, Франце.

Франц (досить ображено зачиняючи двері кабінету): Ну то прийміть мої співчуття.


Я взагалі не знав, хто той Жермен Нуво, чия втрата наблизила науку до болю та недуги: але вже дуже скоро я все вивчив, звісно, завдяки Сарі, яка запроторила мене на повноцінний семінар, тобто на семінар із доганою за те, що я, на свій превеликий сором, не прочитав її статтю «Жермен Нуво в Лівані та Алжирі», що вийшла в «Lettres françaises», хоча назва мені й була знайома. За півгодини після оголошення національної жалоби вона запросила мене на поминальний чай «нагору» у вітальню квартири для гостей Інституту, де почала мене сварити: Жермен Нуво був супутником Рембо (пішов за ним у Лондон) та Верлена (пішов за ним у пияцтво та католицизм), це компаньйон, що не зазнав слави ні першого, ані другого, але чудовий поет, який також прожив одне з найнезвичайніших життів, тут він абсолютно не мав би заздрити тим двом іншим. Сам родом з Півдня, він дуже юним переїхав до столиці, так, дуже юним, але достатньо дорослим для відвідання таверн Латинського кварталу та Монмартру. Він хотів стати поетом.

Сьогодні дуже дивує те, що можна отак просто покинути Марсель 1872 року та поїхати в Париж, сподіваючись стати поетом, маючи в кишені два-три сонети, пару золотих франків і назви кафе, де бувала богема: «Chez Tabourey», «Chez Polidor»… Уявляю молодого чоловіка з Інсбрука чи Клагенфурта, який би в наші дні вирушив до Відня, прихопивши зі собою рекомендаційний лист свого вчителя німецької мови та власні вірші на iPad, йому було би складно знайти своїх побратимів — він, імовірно, знайшов би чеський абсент і всі можливі види наркотиків, аби розслабитися, от тільки поезії не знайшов би. Дуже навіть можливо, що я погано знаю власне місто (і тим краще для поезії), особливо з огляду на те, що я не буваю в кафе вечорами та не зустрічаюсь із поетами, які мені завжди видавалися підозрілими спокусниками, особливо ті, що живуть на початку XXI століття. Жермен Нуво був справжнім поетом, він шукав Бога в аскезі та молитві, він збожеволів і, на думку лікарів із Бісетр, захворів на «меланхолійне марення з містичними ідеями», тож його ув’язнили в цій лікарні на шість місяців. Як зауважувала Сара в своїй статті, перший криз Нуво точно збігся зі спуском Рембо з Харера та тривав аж до смерті Рембо; Нуво вийшов із лікарні, коли Рембо вже помер, тобто в листопаді 1891 року. Звичайно, Жермен Нуво не знав про таку сумну долю свого старого попутника, але після невдалого переїзду до Лівану та довгих блукань Францією Жермен знову поринає в пригоди на Сході, вже в Алжирі; звідти він написав лист Артюру Рембо в Аден, аби розповісти про свої плани: стати художником-декоратором в Александрії чи Адені, а також просить, на згадку про їхню давню дружбу, дати пораду. «Я не бачив Верломпа вже майже два роки», — пише він. Сарі цей лист до померлого видавався дуже зворушливим; Верломп-Верлен міг би повідомити йому про смерть Рембо, який помер за два роки до того. Шепіт уночі. Дуже приємно думати, що навіть сьогодні дослідники із запалом, який компенсує брак доказів, намагаються довести, що саме Жермен Нуво, а не Артюр Рембо, написав «Осяяння» — але про це ми достеменно не дізнаємося вже ніколи.

Сара терпляче описала пригоди (чи то пак, біди) Жермена Нуво в Бейруті та Алжирі. Він також мріяв про Схід, ще й так сильно, що шукав можливостей залишитися там як викладач грецької католицької школи в Бейруті. Сара дослідила всі католицькі грецькі інституції в Лівані, аби спробувати віднайти в розпорошених війною архівах листи та пояснювальні записки про причину його звільнення з посади викладача та від’їзду за декілька тижнів після прибуття — але затія не мала успіху. Залишилася тільки легенда, згідно з якою Жермен мав любовний зв’язок із матір’ю одного зі своїх учнів. Але, з огляду на його ситуацію на французькій службі та численні перелякані доповідні від його начальників до Франції («Ця людина — хто завгодно, але не викладач», — писав завуч), Сара схильна була вважати, що двері до правди про Жермена Нуво їй так і не відчинилися через її власну некомпетентність. Він залишався в Бейруті без грошей і без роботи аж до осені, він шукав, як заплатити борги. Подейкують, що він закохався в молоду сліпу жінку, яку відправляв жебракувати на площі Баб Ідріс; можливо, саме цю жінку (чи сліпу, чи ні) він описує в одному зі своїх ліванських сонетів, у якому так багато від орієнталістського живопису:


Твоє волосся змалювати — синь туману,
І шкіру золотаву — барвою густою
Зотлілої троянди! Й плоть благоуханну,
Як янгола на фресці, в пишнім строї.[66]


Можливо, він навіть узяв гору та отримав відшкодування чи навіть був відісланий консулатом Франції додому, до Марселя на кораблі «Тигр» компанії «Messageries maritimes», який дорогою пристав до Яффо — дуже віруючий Жермен Нуво не зміг встояти перед близькістю святих місць і пішки вирушив до Єрусалима, а згодом до Александрії, просячи грошей собі на хліб; за декілька тижнів він сів на корабель «La Seyne», дібрався до Марселя та віднайшов Верлена, абсент і паризькі кафе на початку 1885 року.

Розгортаю томик «Pléiade», де під однією палітуркою зібрано твори Нуво та Лотреамона, Схід Жермена та Уругвай Ізидора, тепер у цій самій «Pléiade» Дюкасс де Лотреамон сидить на троні сам, позбавлений випадкового суперника — це доля пальми Humilis, таке ім’я він сам собі обрав; поет-жебрак, безумний во Христі, який так ніколи й не захотів перевидати ті свої нечисленні надруковані твори, тому сьогодні (щонайменше, на думку Сари) його «Stella Maris» блищить, як зірка, що визирає з-за хмар забуття.


Безумним був, безумним і сконаю,
Від подиху, від поруху сп’янілий,
Так, Пані, я достоту знаю,
Як ти повз мене йдеш видінням раю
І пахнеш солодко, мов плід дозрілий,

Твоя хода чарує, жвава й вільна,
Так, від любові навісний я, від любові,
Я від закляття стегон — божевільний,
Їх вигин серце збурює так сильно,
Як барабанний дріб, тривожний і раптовий.[67]


Бідолашний таки помер безумним, він збожеволів від любові та Христа, і Сара вважає, можливо, справедливо, що ті місяці в Бейруті та паломництво до Єрусалима стали (як і «зустріч» зі святим Бенедиктом Йосифом Лабром, його покровителем і покровителем Верлена) початками його меланхолійного розладу, що призвів до кризу 1891 року: він малював язиком хрести на підлозі, бурмочучи безкінечні молитви, скидав із себе одяг. Став жертвою звукових галюцинацій і вже не відповідав на зовнішні подразники. Його запроторили до психіатричної лікарні. І чи то він вирішив якнайкраще приховати власні ознаки святості, чи то пройшов ефект дії абсенту, але за декілька місяців його відпустили — тож він знову взяв до рук свою торбу та палицю, вирушив пішки до Рима, як це зробив у XVIII столітті Бенедикт Йосиф Лабр, покровитель жебраків, паломників, мандрівників.


Господь узяв за руку і повів у Рим,
Дав посох, стежку витоптав поволі
Оцьому жебраку, що став святим,
Що ластівкою був у чистім полі.
Він полишив усе і подавсь в далину —
Свій куток, свою келію, тиху й тісну,
І свою монастирську юшку пісну,
І лаву широку, сонцем нагріту.
Забув про свій час, про його віщунів,
В наметах з убогими спав він і їв,
Та мав замість риз найчудесніше з див
І німбом багряним чоло оповите […].[68]


Практика бідності: ось так Сара назвала діяння святого Жермена Нуво. Очевидці розповідають, що під час його останніх років у Парижі, до того, як він вирушив на південь, він жив у мансарді, де спав на картонці; не раз бачили, як він із гачком у руках шукав собі їжу на смітниках. Він запропонував друзям спалити його твори, подав до суду на тих, хто таки їх надрукував, всупереч його волі; десять останніх років життя він провів у молитві та надмірному пості, він вдовольнився хлібом, який видавали в хоспісі: він таки помер від голоду внаслідок надто довгого посту, це сталося напередодні Великодня, він помер на своїй підстилці в компанії власних бліх і павука. Сара вважала надзвичайним, що його великий твір «Доктрина любові» став відомим лише завдяки тому, що його шанувальник і друг граф де Ларманді вивчив текст напам’ять. Ларманді казав: «Як і дослідники мертвих міст, я розкрив і заховав у серці, аби потім показати на сонячному світлі прикрасу зниклого короля». Це переповідання, попри тіні непевності, які воно кидало на весь твір (хіба не писав сам Нуво до Ларманді, коли той оприлюднив «його» піратську збірку: «Через вас виходить, що я кажу нісенітниці!»), наближало Нуво до великих старих текстів, містиків давніх часів та східних поетів, чиї тексти вивчали напам’ять та передавали усно, їх почали записувати вже згодом, роки по тому. Сара пояснювала, сидячи в тих знаменитих кріслах на другому поверсі за чашкою чаю, свою любов до Нуво, звичайно, вона мала передчуття, що й собі згодом обере аскезу та споглядання, навіть якщо трагедії, що мала призвести до такого вибору, ще не сталося. Вона вже цікавилася буддизмом та виконувала його приписи, практикувала медитацію — і це мені було важко сприймати всерйоз. Чи є в мене десь та стаття Сари, «Жермен Нуво в Лівані та Алжирі», я вчора дістав майже всі брошури, крім її статей — в самому центрі моєї бібліотеки поличка Сари. Знову поклав Пессоа на пюпітр, Нуво поставив біля Леве, тексти Сари стоять посеред музичної критики, і я вже й не згадаю, чому так. Можливо, через те, що її твори стоять саме біля компаса з Бонна, але ні, це ідіотське пояснення, тексти Сари в центрі моєї бібліотеки через те, що вони в центрі мого життя, і це також якось по-дурному, це через формат і красиві кольори корінців її книжок, оце навіть більш імовірно. Мимохіть дивишся на португальський Схід, ось фото в рамці, на ньому видно острів Ормуз, набагато молодшого Франца Ріттера, який сидить внизу старої, засипаної піском гармати поруч із фортом; компас стоїть просто перед першою книжкою Сари «Жіночий Схід», скороченою версією її дисертації «Дезорієнтація на Схід», та «Пожиранням», її працею про з’їдені серця та інші радощі символічного канібалізму. Це майже віденська книжка, її варто було б перекласти німецькою. Правда, французькою мовою можна сказати про пристрасть, яка пожирає, і саме це є головним сюжетом цієї книжки — між пристрастю та ненажерством. Загадкова стаття з Саравака є лиш продовженням цієї книжки, щоправда, більш жорстоким. Вино мертвих. Сік із мертвяка.

Те фото з острова Ормуз справді красиве. В Сари хист до фотографії. Тепер це вже втрачене мистецтво, всі фотографують усіх на телефони, на комп’ютери та на планшети — так з’являються мільйони прикрих світлин, не надто улесливих спалахів, що розчавлюють обличчя, яке мали би підкреслювати, не дуже мистецьких розмитих фокусів, прикрих контражурів. Мені здається, в часи дагеротипів про світлини дбали більше. Але, можливо, я знову плачу над руїнами. Я невиліковно хворий на ностальгію. Варто визнати, я собі на цьому відбитку навіть подобаюся. Настільки, що Мама навіть збільшила фото та поставила в рамку. Блакитна картата сорочка, коротке волосся, сонячні окуляри, сперте на кулак підборіддя, вигляд мислителя перед блакиттю Перської затоки та небом кольору морської хвилі. В глибині кадру видно берег і, звичайно, Бендер-Аббас; справа від мене червоні та вохристі стіни зруйнованої португальської фортеці. І гармата. Я пам’ятаю ще одну гармату, її не видно на світлині. Було це взимку, і ми були щасливі, що виїхали з Тегерана — там от уже декілька днів ішов сніг, а потім хвиля холоду загорнула місто в лід. «Джуб», тобто канали уздовж тротуарів, було не видно, їх укрив сніг, і так утворювалися ідеальні пастки для пішоходів і навіть машин: то тут, то там траплялися перевернуті на віражах «пейкани»[69] з колесами в цих річечках. На північ від Ванака з величезних платанів на проспекті Валі-Аср вітер кидав на голови перехожим болісні плоди заледенілого снігу. В Шемірані панували тиша та спокій, пахло вогнищем, дровами, вугіллям. На площі Таджріш ми ховались у невеликому базарі, аби врятуватися від крижаного протягу, що ніби стікав із гір долиною Дарбанд. Навіть Фож’є відмовився ходити на прогулянки в парк; вся північна половина Тегерана, одразу за проспектом Енкелаб, застрягла в снігах і льодах. На цьому проспекті розташовувалися туристичні агенції, до речі, це побіля площі Фірдоусі; Сара купила квитки на прямий літак до Бендер-Аббаса нової авіалінії зі співочою назвою «Aria Air», то був один із прекрасних «Іл» десь тридцятирічного віку, спадок реформованого «Аерофлоту», тож всі написи там були російською — тоді я на неї ображався, це ж треба, економити на сірниках, отак виграти декілька сотень ріалів на різниці цін, але зате ризикувати власного шкурою, згадую, як дорікав їй вже в літаку економією на сірниках, ця твоя економія, а вона мене передражнювала, сто разів передражнила моє: «Я більше ніколи не літатиму цими дурними авіалініями, що використовують радянські технології», вона сміялася, її смішив мій переляк, а я справді дуже злякався під час зльоту, двигун вібрував так, ніби зараз вибухне. Але ні. Протягом двох годин польоту я дуже уважно дослухався до всіх звуків. І на спині знову виступили сироти, коли ця летюча праска пішла на посадку та приземлилася з граційністю індички, що стрибнула на жердину. Стюард оголосив, що температура за бортом двадцять шість градусів за Цельсієм. Сонце палило немилосердно, тож Сара швидко почала нарікати на свої ісламські закриті халати та хустку — Перська затока була вкрита білуватим туманом, ледь блакитним внизу; Бендер-Аббас доволі пласке місто, що закінчується дуже довгим пляжем із широким і дуже високим бетонним хвилеломом, який тягнувся далеко в море. Ми зайшли в готель, залишили багаж, будівля мала дуже новий вигляд (надсучасний ліфт, яскрава фарба), а от кімнати — то були просто руїни: старі покоцані шафи, витерті килими, покривала на ліжках пропалені сигаретами, похилені нічні столики та розбиті лампи біля ліжка. Згодом ми дізналися, в чому тут справа: готель справді розташовано в новому будинку, але його наповнення (будівництво повністю виснажило запаси власника) було просто перенесено з попереднього готелю, тож, як нам повідомили на рецепції, меблі ще й постраждали під час переїзду. Сара одразу ж роздивилась у цьому чудову метафору сучасного Ірану: нові конструкції, але ті ж старожитності. Я би віддав перевагу більшому комфорту та красі, адже так видавалося, що саме краси бракувало в центрі міста Бендер-Аббас: потрібна була багата уява (справді багата), аби впізнати тут античний порт, в який заходив Александр Македонський, колишній португальський Porto Comorao, пункт доставки на торгівельних шляхах із Індією, портове місто, згодом взяте за допомогою англійців і назване Бендер-Аббас на честь перського шаха Аббаса, правителя, який завоював для Персії цей порт у Ормузькій протоці, а також однойменний острів, чим поклав край португальській присутності в Перській затоці. Португальці називали Бендер-Аббас «портом креветок», тож ми одразу після того, як залишили валізи в наших жахливих кімнатах, вирушили на пошуки ресторану, де можна було би скуштувати величезних білих креветок з Індійського океану, ми бачили, як їх вивантажували, вони блищали на льоду на рибній ятці базару Таджріш в Тегерані. Рагу з цих плавучих десятиногих, «челоу мейгу», було справді дуже смачним — а тим часом Сара одягнула легший халат із бавовни кремового кольору, волосся накрила заквітчаною хусткою. Прогулянка берегом переконала нас, що в Бендер-Аббасі немає на що дивитися, окрім анфілади більш або менш сучасних багатоповерхівок; на пляжі то тут, то там траплялися жінки в традиційному вбранні, із прикрашеними шкіряними масками на обличчях, що надавало їм тривожного вигляду, ніби то страхітливі гості якогось збоченого балу-маскараду, а чи роману Александра Дюма. Базар просто тріщав від фініків усіх можливих різновидів, з Бама, з Кермана, просто гори сухих і свіжих, темних і світлих фініків, за ними височіли червоні, жовті та коричневі піраміди перцю, куркуми, кмину. Посеред молу розкинувся пасажирський порт, понтон ішов у море на сотню метрів — в основі піщаний, з дуже похилим схилом; аби найбільш об’ємні човни не могли наблизитися до краю. Але найцікавіше те, що тут не траплялося великих човнів, були лиш маленькі, доволі вузькі катери з величезними моторами, подібними користується Корпус вартових ісламської революції, здається, для атаки торгових суден і нафтових танкерів. Тому, аби висадитися на берег, треба було спуститися металевою драбиною з понтона до шлюпки: насправді, на набережній потенційні пасажири могли хіба що зібратися докупи. Щонайменше ті, хто мав охоту (і їх було небагато) відвідати острів Ормуз: мандрівники, які вирушали до Кіша або Кешма, двох сусідніх островів, сідали на комфортні пароми, тож я боягузливо натякнув Сарі: «О, чому би нам не поїхати до Кешма?» — а вона навіть не завдала собі клопоту мені відповісти і почала з допомогою моряка спускатися драбиною до баркаса, що хитався на хвилях на три метри нижче. Аби додати собі сміливості, я думав про австрійську компанію «Österreichische Lloyd», чиї горді судна покидали Трієст і об’їздили моря всього світу, а також про надувні човни на озері Трауена. Єдиною перевагою надто високої швидкості нашого човна, який лиш віссю мотора торкався поверхні води, а носом без користі показував у небо, було те, що ми швидше доїхали, дорогу я провів, тримаючись за фальшборт і намагаючись не впасти за борт, мене хитало, і кожна найменша хвиля могла перетворити нас на небаченого виду гідролітак. Було очевидно, що капітан, який був єдиним членом екіпажу, мав досвід камікадзе, але привид невдалої місії (суїциду) продовжує його переслідувати от уже двадцять років після завершення конфлікту. Не пам’ятаю, як ми після цього польоту приземлилися на Ормузі, і це лиш доводить моє схвилювання; пам’ятаю португальський форт, Сара дуже сильно хотіла його побачити — широка, майже квадратна вежа зі зруйнованою верхівкою, червоні та чорні камені, два доволі низькі мури, розбиті склепіння, іржаві старі гармати, спрямовані на протоку. Острів виявився великим, сухим і каменистим, його каміння скидалося на пустелю — але там, проте, було містечко, декілька кіз і Корпус вартових ісламської революції: попри наші побоювання, ці «пасдарани»[70] в пісочного кольору формі не збиралися звинувачувати нас у шпигунстві, навпаки, вони дуже зраділи можливості трохи з нами поговорити та навіть показали шлях, яким можна було обійти форт. Уяви, казала Сара, португальські моряки XVII століття, які прибули сюди, на це каміння, охороняли протоку. І ось навпроти, з Porto Comorao, їм привозять усе потрібне для солдатів і ремісників, включно з водою. Точно, саме тут вона вперше використала слово «ностальгія». Потрібно було цілими тижнями йти морем до цього острівця, в теплу й вологу Перську затоку. Яка самотність…

Вона уявляла — набагато краще, ніж я, треба визнати — пригоди цих португальських мандрівників, які подолали мис Доброї Надії та велетня Адамастора, «короля глибоких вод» в опері Джакомо Меєрбера, аби колонізувати цю круглу каменюку, перли Перської затоки, спеції та шовки з Індії. Альфонсо де Альбукерке, як розповіла мені Сара, здійснював політику короля Португалії Мануеля, і та політика була більш амбітною, ніж це можна було побачити зі скромних руїн: закріпившись у Перській затоці, розвернувши мамлюків з Єгипту, чий флот вони вже розбили на Червоному морі, португальці збиралися не лише створити низку торгівельних портів від Малакки до Єгипту, але й також звільнити Єрусалим від невірних в останньому хрестовому поході. Ця португальська мрія наполовину середземноморська; вона відповідає тим коливанням, у яких Середземномор’я перестало бути єдиною політичною та економічною ціллю морських держав. Португальці кінця XV століття мріяли водночас і про Індію, і про Левант, вони були (принаймні король Мануель і його шукач пригод Альбукерке) між двома морями, між двома мріями та між двома епохами. На початку XVI століття Ормуз неможливо було утримати, не спираючись на континент, чи то на перський його берег, як тепер, а чи на оманський, як у часи султанату в Ормузі, якому поклав край, завдяки гарматам і двадцяти п’яти кораблям, Альфонсо де Альбукерке, володар Індії.

А я думав, що saudade[71], як на це й вказує назва, є почуттям дуже арабським, дуже іранським, також я думав, що молоді «пасдарани» на власному острові мали бути вихідцями з Шираза чи Тегерана, вони навряд чи щовечора поверталися додому, думаю, вони читали один одному вірші біля вогнища, аби обманути свою журбу — навряд чи вони читали поезії Луїса де Камоенса, зате їх читала Сара, щойно видерлася на заіржавілу гармату. Ми сіли обличчям до моря на піску в тіні старої стіни, кожен у власному saudade: я в saudade до Сари, яка була надто близько до мене, щоб я не хотів пірнути в її обійми, вона в saudade про сумну тінь Бадр Шакір Ал-Сайяба, віддзеркалення якої було видно в Перській затоці далеко на півночі між Кувейтом і Басрою. Довготелесий поет переїхав до Ірану 1952 року, в Абадан і Ахваз, аби уникнути репресій в Іраку, от тільки про його подальше іранське життя невідомо нічого. «Я кричу затоці / Затоко, ти даруєш перли, черепашки та смерть / луна повертається схлипуванням / ти даруєш перли, черепашки та смерть», — ці рядки, що я переспівую, до мене також повертаються луною, «Пісня дощу» іракця, якого вигнали з дитинства та рідного містечка після смерті матері, якого вкинули у світ і біль, у безкінечне вигнання, як і цей засмічений черепашками острів у Перській затоці. В його доробку чути відлуння Томаса Стернза Еліота, якого він перекладав арабською мовою; він вирушив до Англії, де сильно страждав від самотності, якщо вірити його листам і текстам — там він пізнав «Unreal City»[72], став тінню поміж тіней на London Bridge. «Here, said she, is your card, the drowned Phoenician sailor. (Those are pearls that were his eyes, look!)»[73], народження, смерть, воскресіння, земля відпочиває, вона така ж безплідна, як і долина затоки. Capa наспівувала мою повільну та серйозну мелодію на вірші «Пісні дощу», вона така ж похоронна, як і претензійна, хоча Сайяб був дуже скромним аж до самої смерті. На щастя, я більше не складаю мелодій, мені бракувало покірності Габріеля Фабра та його співчуття. А також його пристрасті, звичайно.

Ми читали поезії Сайяба та Еліота перед старим португальським фортом, аж поки нас від цього споглядання не відволікли дві кози з коричнево-червоною шерстю, їх вела маленька дівчинка з поглядом, який горів цікавістю; кози були спокійні й дуже сильно смерділи, вони почали буцати нас мордочками, слабко, але впевнено: ця гідна Гомера атака поклала край нашому усамітненню, бо так видавалося, що дитина та її тварини зібралися провести пообідній час разом із нами. Вони нас супроводжували (мовчки, не відповідаючи на жодне з наших запитань) аж до пірса, звідки до Бендер-Аббаса відправляли гармати: Сарі здалася смішною ця дівчинка, яка не дозволяла близько до себе підходити та, на відміну від кіз, тікала, щойно ми простягали до неї руку, але вона не відбігала далі, ніж на метр чи два, і поверталася вже за декілька секунд; а мені вона здалася радше страшнуватою, особливо через її незрозумілу німоту. «Пасдарани» з пірса взагалі, здавалося, не стривожилися, коли побачили дівчисько з козами, які не відставали від нас ні на крок. Сара повернулася і помахала дитині рукою, але у відповідь не отримала ані жодної реакції, ані жодного руху. Ми довго дискутували, намагаючись зрозуміти причину такої дикої поведінки; я говорив, що дівчинка (їй було десь максимум десять-дванадцять років) має якийсь розлад або, можливо, глуха; Сара ж вважала, що вона просто соромиться: та дівчинка точно вперше чує, як звучить іноземна мова, хоча це видавалося мені малоймовірним. Хай там як, але та дивна проява та військові виявилися єдиними мешканцями острова, які нам зустрілися на острові Ормуз. На зворотному шляху в катера був уже інший керманич, а не той, із яким ми сюди добиралися, але його навігаційна техніка була точно такою ж — він довіз нас до пляжу і підняв мотор за декілька метрів від берегової лінії. Так нам пощастило трохи замочити ноги у воді Перської затоки та переконатися у двох речах: по-перше, іранці не такі суворі, як можна було подумати, і жоден поліцейський не вийшов із засідки, аби наказати Сарі закрити щиколотки (попри те, що, на думку цензорів, це дуже еротична частина жіночого тіла) та відкотити підкачані штани; по-друге, якщо я й міг сумніватися щодо видобутку вуглеводнів у регіоні, то тут мої сумніви мали б геть розвіятися: підошва моєї стопи була замащена в густі клейкі плями, від яких надовго залишився коричневий ореол на шкірі стопи та пальцях, попри те, як сильно я намагався його відтерти в готельному душі: і тут я сильно пошкодував, що не взяв спеціальні засоби для виведення плям, які радила Мама, оті маленькі пляшечки якогось «Доктора», ефективність якого, як я собі уявляю (і тут я, звісно, не маю рації), пояснюється роками досвіду виведення плям із нацистських уніформ, такі плями складно виводити, так Мама каже про білі скатертини.

До речі, про кіз і ганчір’я: обов’язково треба віднести цей халат до ательє, хай підкоротять, бо я такими темпами розіб’ю собі голову чи зачеплюся за якийсь кут меблів, прощавай, Франце, прощавай, зрештою, Близький Схід тебе здолає, але не жахливим паразитом, не черв’яками, що пожирають очі зсередини, не отрутою, що всмоктується через підошви, а всього-на-всього задовгим бедуїнським халатом, такий реванш пустелі — можу собі уявити допис у пресі, «вбитий власним жахливим смаком: безумний університетський викладач перевдягався на Омара Шаріфа в «Лоуренсі Аравійському». Так, на Омара Шаріфа, а може, і на Ентоні Квінна, Ауда Абу Тайя з фільму[74] — гордий бедуїн Ауда з войовничого відважного племені Ховейтат, воїни якого разом із Лоуренсом взяли османський порт Акабу 1917 року, Ауда — дикий чоловік, насолоджується війною, вимушений гід всіх орієнталістів у пустелі: він супроводжував Алоїза Музіля Моравійського, так само, як і Лоуренса Англійського, а чи й отця Антонена Жоссена Ардеського. Отець-домініканець із єрусалимською освітою таким чином зустрівся з отими двома, і вони стали ніби трьома мушкетерами орієнталізму, а з ними був Ауда Абу Тайя, як д’Артаньян. Двоє святих отців, один мандрівник і один бедуїнський воїн, великий рубач турецьких голів — на жаль, примхи міжнародної політики розпорядилися так, що Музіль бився на боці ворогів Жоссена та Лоуренса; а от Ауда почав Першу світову з одним, а закінчив її з двома іншими, це сталося після того, як Фейсалові, сину шерифа Мекки Хусейна, вдалося переконати Ауду разом зі звитяжними вершниками перейти на службу Арабського повстання.

Проте я зовсім не сумніваюся, що Жоссен, якби рідна країна спитала його особистої думки, волів би радше стати на боці отця-дослідника з Австрії, разом із яким під час довгих переходів каменистими краями аш-Шаама на верблюдах він призвичаївся до задоволення від довгих бесід про теологію та арабську старовину, аніж на боці цього худого непоказного британця, чий дивний містицизм поширював навколо себе жахливий сморід язичництва, чиє правління попахувало зрадою. Антонена Жоссена і Алоїза Музіля обставини змусили (змусили лише відносно: обох захищали їхні ряси, тож вони пішли на війну як добровольці) стати один проти одного за панування на арабському Сході та зокрема над войовничими племенами між сирійською пустелею «бадіє» та Хіджазом, яким були добре знайомі навали та кланові війни. Ауда alias Ентоні Квінн не хотів ні першого, ні другого; то був прагматичний чоловік, який цінував лише битви, зброю та войовничу поезію давніх часів. Розповідають, що його тіло було вкрите подряпинами та ранами, що розпалювало цікавість жінок; згідно з легендою, він одружився з двома десятками жінок і мав дуже багато дітей.

Ти диви, забув вимкнути музичний центр. Так і не купив собі ті безпровідні навушники, з якими можна слухати музику без прив’язки до дроту. Я міг би навіть на кухню ходити з Реза Шаджаряном або Францом Шубертом у вухах. Коли я вмикаю чайник, лампочка завжди трохи мерехтить. Речі між собою пов’язані. В чайника є зв’язок зі стелею, навіть якщо, теоретично, ці два об’єкти не мають нічого спільного. На столі позіхає напіввідкритий ноутбук, як срібна жаба. І де я поклав ті чайні пакетики? То послухаю трохи іранської музики, тар, тар і зарб. Радіо, друг тих, у кого безсоння. Тільки такі люди можуть слухати на кухні станцію «Die Ö1 Klassiknacht». Шуман. Я можу побитися об заклад і руку дати на відсіч, це Шуман, струнне тріо. Неможливо помилитися.

А, ось воно. «Samsara Chai» або «Red Love» — я тут точно не дам собі ради. Що на мене найшло, чому я це купив? «Samsara Chai», напевно, це чай. Так, так, так, вип’ємо трохи трав’яного «Red Love». Пелюстки троянди, сухі полуниці, квіти гібіскуса, так пишуть на упаковці. Чому в моїй шухляді немає ромашки? А вербени, а чи меліси? Крамничка травника в нашому кварталі закрилася п’ять чи шість років тому, там працювала дуже симпатична пані, вона дуже мене цінувала. Здається, я взагалі був її єдиним клієнтом; варто сказати, що вік її крамнички не був достатньо поважним, тому й не вселяв належної довіри, це був усього-на-всього жахливий магазин 1970-х років, у ньому взагалі не було шарму старовини, та й на полицях із вогнетривкої пластмаси не було нічого особливого. Тож із тих пір я мушу купувати «Samsara Love» чи бозна-що ще в супермаркеті.

І так, це був Шуман. Я знав. Боже мій, уже третя ранку. Новини завжди мене засмучують, попри доволі заспокійливий (завдяки його м’якості) голос диктора. Обезголовлений заручник у Сирії, в пустелі, це зробив кат із лондонським акцентом. Можна уявити всю цю мізансцену, що мала би налякати західного глядача, вбивця з закритим обличчям у чорному, заручник на колінах із похиленою головою — ці жорстокі відео вбивств у моді ось уже з десяток років, від смерті Деніела Перла[75] в Карачі 2002 року, а може, і раніше, ще в Боснії або Чечні, скількох іще було після того так само страчено, десятки, сотні осіб в Іраку та деінде: можна запитувати, чому саме такий вид страти, від перерізання горла аж до відрізання голови кухонним ножем, можливо, вони не знають про силу шаблі чи сокири. Принаймні в Саудівській Аравії, де щороку обезголовлюють міріади бідолах, роблять це, можна сказати, під тягарем традиції — шаблею, нею має орудувати велетень, не менше: кат одним рухом опускає зброю на шию звинуваченого, одним ударом ламає шийні хребці і (але це вже необов’язково) відділяє голову від плечей, як це робили в часи султанів. «Тисяча й одна ніч» наповнена відрубаними головами, і це відбувається згідно з тим самим modus operandi, шаблею по шиї; в романах про рицарів голову знімають «на відмаш», як кажуть французи, мечем або сокирою, поки голова лежить на дерев’яній колоді, так зробили з Міледі, дружиною Атоса в «Трьох мушкетерах», і обезголовлення, замість четвертування, спалення чи повішення, було, наскільки я пам’ятаю, привілеєм знаті — тут порядок наведе Французька революція, винайденням гільйотини; в нас у Австрії була власна шибениця, подібна до іспанської гарроти, і це було удушення цілковито вручну. Звичайно, зразок такої шибениці був у Музеї злочинів, Сара змогла дізнатися, як це працює, а також вона побачила, хто був найвидатнішим катом в історії Австрії, це Йозеф Ланг, а все через надзвичайне фото 1910-х років, на якому він у капелюсі-казанку та краватці-метелику, з вусами, з широко розтягнутими в усмішці губами, стоїть на табуретці за трупом чоловіка, страченого належним чином, той висить, мертвий і добре задушений, а навколо — асистенти, вони також усміхаються. Сара роздивилася світлину й зітхнула: «Усмішка працьовитої людини після добре зробленої роботи», — і цим вона показала, що пречудово зрозуміла психологію Йозефа Ланга, напрочуд нормального бідолаху, порядного батька родини, який хвалився, що з ним ви помрете в надійних руках і з «приємними відчуттями». Сара казала: «Оце так пристрасть до смерті в твоїх співвітчизників». І до макабричних спогадів. І навіть до голів мерців — декілька років тому всі газети Відня говорили про поховання черепа, черепа Кара Мустафи[76], не менше. Великий візир керував другою облогою Відня 1683 року та програв у битві, за це його стратили за наказом султана в Белграді — пам’ятаю, як розповідав Сарі, що після задушення шовковим шнурком Кара Мустафа був обезголовлений post mortem, і що шкіру з його обличчя зняли та надіслали в Стамбул на доказ його смерті, а череп поховали (разом із рештою його кісток, як припускають) у Белграді. Там його у відповідній могилі й знайшли Габсбурги п’ять років по тому, коли зайняли місто. Череп Кара Мустафи, Чорного Похмурого Мустафи подарували вже й сам не знаю котрому з віденських прелатів, який потім подарував його Арсеналу, а згодом — музею міста, де його виставляли роками, аж поки скрупульозний хранитель музею не подумав, що цій похмурій старовині не місце поміж видатними колекціями історії Відня, і не вирішив його позбутися. Череп Кара Мустафи, чий намет стояв за два кроки звідси, за кілька сотень метрів від лазурі Дунаю, не можна було просто викинути на смітник, тому його поховали в анонімній ніші склепу. Чи ці турецькі мощі мали щось спільне з модою прикрашати фронтони нашого красивого міста головами вусатих турків? Ось і запитання для Сари, я впевнений, що про обезголовлення вона знає все; турки, їхні голови, заручники та кинджали катів — там, у Сараваку, вона, напевно, чує ті ж новини, що й ми, той самий радіожурнал, але, може, і ні, хтозна. В Сараваку, можливо, йдеться про останні рішення брунейського султана, а зовсім не про убивць, які замаскувались під іслам, не про фарс із чорним прапором. Зрештою, це така європейська історія. Європейські жертви, кати з лондонським акцентом. Новий і жорстокий радикальний іслам народжено в Європі та США, бомби — західні, і єдині жертви, яких рахують, то європейці. Бідолашні сирійці. Їхня доля насправді цікавить так мало наших медій. Страшний націоналізм мертвяків. Ауда Абу Тайя, який бився разом із Лоуренсом і Музілем, сьогодні точно би боровся із Ісламською державою, новий всесвітній джихад після багатьох попередніх — хто це першим придумав, чи Наполеон у Єгипті, чи Макс фон Оппенгайм 1914 року? Макс фон Оппенгайм був археологом із Кьольна, коли почалися всі ті жахіття, він був уже старшим чоловіком та вже відкопав Телль-Халаф; як й інші орієнталісти та арабісти того часу, він доєднався до «Nachrichtenstelle für den Orient», берлінської контори, що мала на меті поєднати докупи військові розвідки зі Сходу[77]. Оппенгайм уже давно звик до близького контакту з владними колами; саме він переконав останнього кайзера Німеччини Вільгельма II вирушити в офіційну поїздку та паломництво до Єрусалима; він вірив у силу панісламізму, про який він розмовляв із кривавим султаном Абдул-Гамідом. Минуло сто років, і німецькі орієнталісти вже більше розумілися на східних реаліях, ніж арабісти Бонапарта, які першими спробували (щоправда, доволі безуспішно), видати маленького корсиканця за визволителя арабів з-під турецького ярма. Перша європейська колоніальна експедиція на Близький Схід зазнала воєнного фіаско. Наполеон Бонапарт не отримав очікуваного успіху як рятівник ісламу, а зазнав дуже ущипливої поразки від підступних британців — десяту частину людей повибивала чума, паразити та ядра англійців: здається, там залишилися останні недобитки битви під Вальмі; єдиними науками, де траплялися пригоди, були, в порядку зростання важливості, військова медицина, єгиптологія та лінгвістика семітських мов. Чи подумали німці та австрійці про Наполеона, коли оголосили глобальний джихад 1914 року? Ідея (що йшла від Оппенгайма-археолога) закликати до непокори мусульман світу, марокканські «табори», алжирських та сенегальських стрільців, індійських мусульман, кавказців та туркменів, що їх Антанта посилала воювати на європейському фронті та вносити смуту, робити навали та нападати на мусульманські англійські, французькі та російські колонії. Ця ідея сподобалася австрійцям і Османській імперії, джихад було проголошено арабською мовою іменем султана-каліфа у Стамбулі 14 листопада 1914 року в мечеті Мехмеда Завойовника, звичайно ж, аби надати всієї можливої символічної ваги цій доволі складній фетві, що не закликала до священної війни з усіма невірними і виключала німців, австрійців та представників країн, які зберігали нейтралітет. Бачу, вимальовується вже і третій том праці, яка принесе мені славу:


Про різні форми Східного безумства

Том третій

Портрети орієнталістів на чолі вірян


Той заклик негайно увінчався урочистим парадом до амбасад Німеччини та Австрії, а також першою войовничою дією: після промов турецький поліцейський вистріляв всі патрони, розстрілявши шляхетний англійський годинник у холі «Гранд Готелю Tokatliyan», постріл на знак старту джихаду, якщо вірити спогадам німецького драгомана Шабінгера, одного з тих, чиїми руками й було зроблено офіційне оголошення, що втягнуло в битву всі орієнталістські сили. Алоїза Музіля скерували до дорогих йому бедуїнських племен та войовничого Ауда Абу Тайя, аби заручитися їхньою підтримкою. Британці та французи не залишились у боргу; вони мобілізували своїх науковців і запустили контрджихад, всіх цих Лоуренсів, Жоссенів, Масіньйонів і компанію, успіх цієї затії нам відомий: велика кавалькада Фейсала та Ауда Абу Тайя в пустелі. Народження легенди про Лоуренса Аравійського, яка, на жаль для арабів, закінчиться у французьких і англійських мандатах на Близькому Сході. У мене на комп’ютері є стаття Сари про колоніальних французьких солдатів і німецький джихад, у якій є зображення зразкового табору для полонених-мусульман біля Берліна, де свого часу побували всі тодішні етнологи та орієнталісти; то була «популярна» стаття для ілюстрованого журналу, чи то для «L’Histoire», чи то для іншого подібного видання, оце чудово пасуватиме до трав’яного чаю та радіожурналу,


Ці двоє відомі лише з архівів, зібраних у Міністерстві оборони, яке терпляче оцифрувало всього мільйон триста тридцять тисяч свідоцтв про смерть мільйона трьохсот із лишком тисяч осіб, загиблих за Францію протягом 1914–1918 років. Ці свідоцтва написані від руки, заповнені красивим почерком чорним чорнилом, вони дуже лаконічні; там записані імена, прізвища, дата і місце народження загиблого солдата, його звання, частина, до якої він належав, номер жетона, а також страхітливий рядок, у якому немає місця евфемізмам цивільних: «Причина смерті». Причина смерті не переймається поетичністю; причина смерті сама є глухою брутальною поезією, де слова розгортаються в страхітливі образи «вбитого ворогами», «пораненого», «хвороби», «торпедованого та потонулого» в безкінечності різних варіантів і повторів — а також закреслень; згадка про «поранення» може бути закреслена і згодом навантажена «хворобою»; «зниклий безвісти» може бути закреслене та замінене на «вбитий ворогом», і це значить, що згодом знайшли тіло зниклого, який уже ніколи не повернеться; і ця не-поява живцем заслуговує згадки «помер за Францію» та почестей, які з неї випливають. Також на таких свідоцтвах завжди зазначають місце та опис причини смерті, аби поставити крапку в шляху солдата на землі. Але про двох вояків, які нас тут цікавлять, відомо дуже мало. Навіть їхній громадянський стан зазначено лише частково, як це часто буває з колоніальними солдатами. Є тільки рік народження. Ім’я та прізвище записано неправильно — їх поміняли місцями. Проте я припускаю, що вони були братами. Щонайменше, братами по зброї. Обоє родом із міста Ніафунке, що на березі річки Нігер на схід від Тімбукту, в тодішньому французькому Судані, який тепер називаємо Малі. Вони народились із різницею всього в два роки, 1890 та 1892 року. Вони з народу бамбара, з клану Тамбура. Їх звали Баба і Мусса. Вони служили в двох різних полках. Обоє — добровольці, принаймні саме так називають призваних солдатів із колоній: губернатори кожного регіону мали забезпечити певну кількість солдатів за квотою; в Бамако чи в Дакарі не надто вже й роздивлялися, звідки і як ті солдати взялися.


Точно невідомо, що саме Баба і Мусса залишили в Малі, чи ремесло, чи матір, чи дружину, чи дітей. Зате можна здогадатися про їхні почуття в мить від'їзду, легку гордість від носіння уніформи; без сумніву, страх невідомого, а особливо живий розрив, що позначає від’їзд із рідної країни. Бабі пощастило більше, Муссі — менше. Баба спершу потрапив в інженерні загони, тому йому вдалося уникнути м’ясорубки в Дарданеллах, він ще довгі місяці залишатиметься в Африці, у Сомалі.
Мусса дістався Франції через Марсель 1916 року, навчання відбувалося в таборі Фрежюс, а навесні 1916 року його відправили до Верден-сюр-Мез[78]. Можна собі уявити силу емоцій у цих сенегальських стрільців від відкриття Європи. Ліси незнайомих дерев, тихі річки, що навесні струменять такими зеленими долинами, дивовижні корови з чорними та білими плямами. І раптом після дороги в обхід через тренувальний табір, після безкінечного пішого переходу до Вердена, почалося пекло. Траншеї, колючий дріт, снаряди, стільки снарядів, що тиша наступала рідко, вона тривожила. Солдати з колоній відкрили для себе смерть одночасно з білими піхотинцями, що билися плечем до плеча. Ще ніколи вислів «гарматне м’ясо» не був настільки буквальним. Люди від вибухів розліталися на шматки, ніби манекени, розривалися від шрапнелі, як папір, кричали, стікали кров’ю, насипом лежали тіла, перемелені млинком артилерії. У Верденській битві, на обох берегах річки Мез, загинуло 700 тисяч чоловіків. Поховані, спалені заживо, пошматовані кулеметами або мільйоном мін, якими засіяли землю. Мусса, як і всі його товариші, пізнав спершу страх, потім дуже сильний страх, а згодом великий жах; він знайшов відвагу в серці терору, відвагу піти за капралом та напасти на надто добре захищену позицію, яку краще було б не намагатися захопити, він бачив, як падають замертво його брати по зброї, в такі миті до ладу не розумієш, чому сам залишився неушкодженим. У цього сектора є назва — Мор-Ом[79]; дуже складно повірити, що село могло стояти посеред цієї братської могили, яка від весняних дощів перетворювалася на болото, де плавали не водяні рослини, а пальці та вуха. Мусса Тамбура зрештою потрапить у полон 24 травня 1916 року разом із більшою частиною своєї команди перед сектором 304, біля якого щойно загинуло 10 тисяч солдатів, марно його захищаючи.
Десь у той самий час, коли Мусса, якому ледь вдалося уникнути смерті, запитує себе, чи досі живий його брат, Баба саме розбиває намет десь у Джибуті. Його батальйон реформують і поєднають з іншими колоніальними військами. Солдати мали прибути з Індокитаю, аби згрупуватися і поїхати до Франції.
Для Мусси полон, не будемо це заперечувати, виявився полегшенням; німці передбачили особливе ставлення до солдатів-мусульман. Муссу Тамбура відправили в табір полонених на південь від Берліна, що був розташований за тисячу кілометрів від фронту. Під час подорожі він точно мав думати, як сильно німецькі пейзажі подібні до тих, які він міг побачити на півночі Франції. Табір, у який його було інтерновано, називався «Табір півмісяця», «Halbmond-Lager», та розташовувався в Цоссені поруч із Вюнсдорфом; той табір призначався для полонених-мусульман або ж тих, кого такими вважали. Там можна було знайти і алжирців, і марокканців, і сенегальців, і малійців, і сомалійців, і гімалайських гуркхі, сикхів, індійських мусульман, коморців, малайців, а в сусідньому таборі були також мусульмани з Російської імперії — татари, узбеки, таджики та кавказці. Табір було збудовано як невеличке містечко з красивою дерев’яною мечеттю в османському стилі; це перша мечеть в околицях Берліна. Мечеть часів війни.


Мусса розуміє, що для нього битви вже закінчилися, і що жоден снаряд не долетить так далеко, аж у глибини Пруссії; він не наважується цьому радіти. Звичайно, він більше не ризикує бути якось страшно пораненим, що було би гірше за смерть, але почуття поразки, вигнання, віддалення є більш підступним болем — на фронті розум займали постійний тиск, щоденна боротьба проти мін і кулеметів. Поміж казармами та мечеттю він знаходить побратимів, які також вижили; вони без кінця оповідають один одному історії про рідні краї мовою бамбара, і це дивно звучить там, вдалині від річки Нігер, посеред усіх цих мов і всіх цих доль. Рамадан того року почався 2 липня; піст протягом безкінечних днів північного літа був справжньою мукою — ніч тривала заледве п’ять годин. Мусса перестав бути гарматним м’ясом, але став поживою для етнологів, орієнталістів і пропагандистів: усі науковці імперії відвідували табір і розмовляли з полоненими, щоби дізнатися про їхні звичаї та традиції; ті чоловіки в білих халатах їх фотографували, описували, вимірювали їхні черепи, просили розповісти історії з рідних країв, які одразу ж записували для вивчення мов і діалектів. З тих записів, зроблених у таборі в Цоссені, вийде чимало лінгвістичних досліджень, як-то, наприклад, дослідження іранських мов на Кавказі Фрідріха Карла Андреаса, чоловіка Лу Андреас Саломе.


Єдина світлина Мусси Тамбура, що в нас є, була зроблена саме в таборі. Ідеться про пропагандистський фільм для поширення в мусульманському світі, що показує свято Курбан-Байрам 31 липня 1916 року. Почесним гостем на святі є якийсь прусський аристократ, а також посол Туреччини в Берліні. Муссу Тамбура можна помітити в компанії трьох товаришів, вони саме розкладають ритуальне вогнище. Всі мусульманські полонені сидять; всі німці стоять, вони мають гарні вуса. Камера затримується на гуркхах, красивих ситхах, марокканцях, алжирцях; посол Блискучої Порти[80] з відсутнім виглядом і князь, сповнений цікавості до солдатів — екс-ворогів нового типу, від яких так би хотілося очікувати масового дезертирства чи повстання проти колоніальної влади: намагаються показати, що Німеччина дружня до ісламу так само, як дружня до Туреччини. За рік до того всі орієнталісти Німецької імперії підготували текст класичною арабською мовою, що закликав мусульман усього світу до джихаду проти Росії, Франції та Великої Британії, із надією, що це підніме колоніальні повстання проти господарів. Тому там і була камера, яку Мусса Тамбура, здається, навіть не помітив, бо був весь занурений у розведення вогню.


У зразковому таборі Цоссен редагували та видавали п’ятнадцять тисяч примірників газети, яка мала дуже стриману назву «Джихад» і підзаголовок «газета для військовополонених мусульман», вона виходила одночасно і арабською, і татарською, і російською мовами; друга газета називалася «Кавказ» і була призначена для грузинів, третя ж мала назву «Індостан» і виходила на урду та хінді. Перекладачами та редакторами цих публікацій були самі в’язні, а також орієнталісти та «автохтони», залучені до німецької політики, більшість із них походила з Османської імперії. Знаменитий археолог Макс фон Оппенгайм був одним із відповідальних за видання арабською. Міністерство закордонних справ і Міністерство війни навіть сподівалися «переробити» та наново взяти на службу колоніальних солдатів після «перевербування», що було дуже бажаним для нової священної війни.
Ми мало що знаємо про реальні наслідки німецького джихаду на означених територіях; вони були, без сумніву, майже відсутні. Ми навіть не знаємо, чи його оголошення дійшло аж до Баби Тамбура в Джибуті, наприклад. Баба не знає, що його брат, всупереч власній волі, бере участь у німецькій оборудці; він думає, що той живий або мертвий десь на фронті, про який крізь завісу цензури доходять відлуння аж до берегів Червоного моря: героїзм, слава та самопожертва, ось що уявляє собі Баба про війну. Його брат точно став героєм там, у Франції, він добре б’ється. Менш точно можна припустити, якими були його власні почуття, неясна суміш бажання діяти та остраху. Зрештою, на початку грудня 1916 року, коли для Мусси починається крижана берлінська зима, Баба дізнається, що його батальйон нарешті відправляють на фронт метрополії через Порт-Саїд і Суецький канал. 850 стрільців мають вирушити наприкінці грудня на кораблі «Атос» компанії «Messageries maritimes», це добрий і майже новий корабель, 160 метрів завдовжки, вантажністю в 13 тисяч тонн, ішов він із Гонконга з вантажем на борту, 950 китайських різноробів «кулі» вже займали трюми — відправлення таки відбулося аж на початку лютого, в цей же час у Берліні Мусса хворіє, він кашляє та тремтить від холоду прусської зими.


«Атос» покинув Порт-Саїд 14 лютого 1917 року, а за три дні, коли стрільці щойно почали звикати до хитавиці моря в глибинах трюмів третього класу, за декілька миль від острова Мальта «Атос» перетнув дорогу німецькому підводному човну № 65, який випустив торпеду прямо в лівий борт корабля. В результаті атаки загине 750 осіб, серед них і Баба, який так і не побачив війни аж до самої своєї лютої смерті, жахливий вибух, крики болю та паніки, крики й тіла, які швидко тонуть у воді, що залила трюми, палубу та легені. Мусса так і не дізнався про смерть брата, оскільки сам через декілька днів по тому помер у полоні, в госпіталі табору Цоссен, якщо вірити свідоцтву про смерть і приписці «помер за Францію», нині це єдиний слід від болю вигнання в «Таборі півмісяця».


Ото вже божевілля, та перша, направду світова війна. Потонути в темряві трюму, як жорстоко. Цікаво, чи та джихадистська мечеть досі існує десь на півдні Берліна, в піщаних рівнинах маркграфства Бранденбург, порізаних озерами, помережаних болотами. Треба буде перепитати в Сари — це ж треба, одна з найперших мечетей у північній Європі, у війни такі дивні наслідки. В тому німецькому джихаді в одному ліжку опинилися найнепристойніші партнери — науковці Оппенгайм і Фробеніус, військові, турецькі та німецькі дипломати, навіть алжирці в екзилі чи проосманські сирійці, як друз Шакіб Арслан. Так само й сьогодні, священна війна може буди будь-яка, але тільки не духовна.

Кажуть, монголи робили піраміди з відрізаних голів, аби налякати мешканців країв, які вони завойовували — зрештою, джихадисти в Сирії використовують той самий метод, жах і страх, вони застосовують до чоловіків жорстокі дії, що їх раніше робили тільки з баранами, перерізають горло, а потім ріжуть шию, аж поки повністю не відріжуть в ім’я священної війни. Ще одна огидна річ, створена спільно. Джихад, на перший погляд, найбільш чужа з усіх можливих ідей, прийшла ззовні, вона екзогенна, це довге та дивне спільне тупцяння, синтез страшної та космополітичної історії — нехай Бог нас береже від смерті, і Allah Akbar Red Love, обезголовлення, Мендельсон-Бартольді, струнний октет.

Дякувати Богу, новини закінчилися, знову музика, Мендельсон і Меєрбер, закляті вороги Вагнера, особливо Меєрбер, об’єкт усієї вагнерівської ненависті, це страшна ненависть, і я завжди вагався, чи була вона причиною, а чи наслідком його антисемітизму: можливо, Вагнер став антисемітом через свої люті ревнощі до успіху та багатства Меєрбера. Вагнер тут собі навіть не суперечить: в есеї «Єврейське питання в музиці» він ображає Меєрбера, того самого Меєрбера, якому так багато років співав дифірамби, того самого Меєрбера, якого мріяв наслідувати, того самого Меєрбера, який допоміг зіграти «Ріенці» та «Летючого Голландця». «Люди мстяться за послуги, які їм робиш», — казав Томас Бернгард, ось і фраза для Вагнера. Ріхард Вагнер не піднявся на висоту своїх творів. Вагнер тут має погані наміри, як і всі антисеміти. Вагнер мститься Меєрберу за зроблені послуги. В своїх емоційних розмірковуваннях Вагнер закидає Меєрберу та Мендельсону тим, що в них немає рідної материнської мови, тож він бурмоче ідіому про «семітську вимову», що за стільки поколінь досі відлунює. Відсутність особистої мови прирікає їх на відсутність власного стилю та крадіжки. Огидний космополітизм Мендельсона та Меєрбера не дає їм сягнути мистецтва. Яка надзвичайна дурість. Але ж Вагнер не дурень, у нього просто погані наміри. Він свідомий того, що ці слова ідіотські. Тут говорила його ненависть. Він засліплений ненавистю, так само він буде засліплений дружиною Козимою Ліст, коли двадцять років по тому вирішить перевидати той памфлет, цього разу вже під власним іменем. Вагнер злочинець. Ненависний злочинець. Якщо Вагнер і знав Баха та гармонію, якою він так блискуче зумів скористатися для революції в музиці, то це завдяки Мендельсону. Мендельсону, який у Ляйпцігу витягнув Баха з відносного забуття, в котрому той опинився. Згадую огидне фото, на якому дуже задоволений собою вусатий німецький поліцейський в кашкеті позує перед статуєю Мендельсона, прив’язаною ланцюгами до крана, статую от-от мають знести, це середина 1930-х. Той поліцейський — це Вагнер. Можна говорити що завгодно, але навіть Ніцше відчував огиду до такої зловмисності Вагнера. І тут немає значення, чи були на те особисті причини, аби філософ відкинув того маленького поліцейського з Ляйпціга. Він мав рацію, коли гидував антикосмополітом Вагнером, який загубився в ілюзіях про Націю. Єдині прийнятні вагнери — то Малер і Шенберг, а єдиний придатний до слухання твір Вагнера — то «Трістан та Ізольда», бо це єдине, що не є до огиди німецьким або ж християнським. Кельтська легенда іранського походження, написана невідомим середньовічним автором, це не так важливо. В Трістані та Ізольді є Віс і Рамін. Є пристрасть Безумного Маджнуна до Лейли, пристрасть Хосрова до Ширін. Пастух із сопілочкою. Безнадійне та порожнє море. Абстракція моря та пристрасті. Ні Рейну, ні золота, ні ундин, які би незграбно плавали сценою. О, ті мізансцени Вагнера в Байройті, це мало бути щось, маю на увазі буржуазний кіч і претензійність. Списи, шоломи з пір’ям. Як же звали ту кобилу, що її Людвіг II Безумний подарував театру? Сміховинне ім’я, яке я забув. Десь мають бути зображення тієї знаменитої шкапи; бідолашна, напевно, їй у вуха запихали вату, а на очі одягали шори, щоби вона не злякалася і не зжувала серпанки ундин. Дуже потішно думати, що перший східний вагнерівець — османський султан Абдул-Азіз, який надіслав Вагнеру чималу суму грошей на фестивальний театр у Байройті — помер швидше, ніж устиг насолодитися списами, шоломами, кобилою та унікальною акустикою місця, побудову якого він підтримав фінансово.

Іранський нацист із Музею Абгіне був, можливо, вагнерівцем, хтозна — було так дивно, коли той округлий вусань, якому на вигляд було близько тридцяти років, загородив нам шлях між двома прекрасними вазами в майже порожній залі, підняв руку та крикнув «Heil Hitler!». Спершу я вирішив, що це дуже поганий жарт, подумав, що той чоловік міг прийняти мене за німця і таким чином намагався мене образити, але потім я усвідомив, що ми з Фож’є говорили між собою французькою. Той скандаліст дивився на нас із усмішкою, так і стояв із піднятою рукою, на що я відповів: «Що на вас найшло, ви ненормальний?». Поруч зі мною з того сміявся Фож’є. В чоловіка раптом з’явився вираз розкаяння на обличчі, як у побитого собаки, він безнадійно зітхнув: «А, ви не німці, сумно». Сумно indeed, ми не німці і не прихильники нацизму, на жаль, засміявся Фож’є. В чоловічка був дуже прикрий вираз обличчя, він почав довгу промову з патетичними нотками; наполягав, що Гітлер був «красивий, дуже красивий, Гітлер кашанг, хейлі кашанг», мукав він, стискаючи в кулаці невидимий скарб, без сумніву, то був арійський скарб. Він довго пояснював, що Гітлер відкрив світові, що німці та іранці — то один народ, і цьому народу судилося вершити долю планети, і що так сумно, так, дуже сумно, що ті чудові ідеї досі не втілені в життя. У візії Гітлера як іранського героя було щось страшне та водночас комічне, ми стояли посеред келихів, рогів і декорованих тарелів. Фож’є спробував підтримати дискусію, аби дізнатися, що в цього останнього східного нациста (або, можливо, не останнього) за «нутро», тобто, аби зрозуміти, що саме він насправді знає про націонал-соціалістичну теорію та зокрема про її наслідки, але швидко облишив цю справу, тому що відповіді цього молодого просвітленого обмежувалися широкими рухами рук, що мали, звісно ж, означати: «Дивіться! Дивіться! Бачите велич Ірану?», — так, ніби ті шановані посудини зі скла самі були еманацією величі арійської раси. Той чоловік був галантним; попри сум через те, що не вдалося натрапити на двох німецьких нацистів, він побажав нам вдалого дня, приємного відпочинку в Ірані, наполегливо розпитав, чи нам іще щось потрібно, погладив свої вуса в стилі Вільгельма II, стукнув підборами та пішов, а ми стояли, як сказав Фож’є, очі по п’ять копійок[81], ошелешені та розгублені. Згадка про старого Адольфа в серці маленького неосельджуцького палацу, де містився Музей Абгіне та його скарби, була такою недоречною, що залишила по собі дивний присмак у роті — щось між вибухом сміху та скорботою. Трохи згодом, після повернення до Інституту, я розповів Сарі про ту зустріч. Як і ми, вона спершу засміялася; згодом вона замислилася над сенсом цього сміху — Іран видавався нам таким далеким від європейських питань, що іранський нацист здавався лиш нестрашним оригіналом, відхиленням; хоча в Європі цей чоловік викликав би в нас гнів і образу, тут нам складно було повірити, що він би зрозумів глибокий сенс того гніву. Расові теорії, пов’язані з арійськістю, сьогодні були такими ж абсурдними, що й замірювання черепа з метою знайти «ґульку» здібності до мов. Чистою ілюзією. Проте ця зустріч промовисто свідчила, як додала Сара, про силу пропаганди Третього Рейху в Ірані — як і під час Першої світової війни, а часто таку пропаганду навіть створювали ті самі люди (наприклад, Макс фон Оппенгайм), нацистська Німеччина шукала способів привабити симпатії мусульман, аби зайти з іншого боку, з боку радянської Азії, Індії та Близького Сходу, до англійців і росіян, тому знову було виголошено заклик до джихаду. Наукові середовища (від університетів аж до Deutsche morgenländische Gesellschaft) були настільки нацифіковані з 1930-х років, що долучилися до цієї гри: відбувалися консультації навіть із орієнталістами, які спеціалізувалися на ісламі, аби дізнатися, чи Коран хоч якось передбачав прихід Фюрера, але на це запитання, попри все своє бажання, вчені не змогли відповісти позитивно. Вони навіть запропонували написати арабською відповідні тексти на цю тему. Навіть розглядали варіант поширювати на ісламських землях «Портрет Фюрера як командувача вірними», дуже відрадний, у тюрбані та з прикрасами, натхненними великою османською добою, це мало посилювати мусульманські натовпи. Геббельса нажахав цей образ, тож операцію було зупинено. Погані наміри нацистів завжди готові використовувати «недолюдей» для виправданих воєнних цілей, але не настільки, щоби одягнути тюрбан або феску на голову верховного лідера. Орієнталізм-SS і зокрема Obersturmbannführer Віктор Крістіан, відомий керівник його віденської гілки, мусили вдовольнитися спробою «десемітизації» стародавньої історії, показати, нехай ціною обману, історичну зверхність арійців над семітами в Месопотамії та створити «школу мулли» в Дрездені, де мали готувати імамів-SS, які повинні були посилювати радянських мусульман: у своїх теоретичних припущеннях нацисти ніяк не могли вирішити, чи ця інституція має формувати імамів, а чи мулл, і яку назву варто було би дати всій цій дивній затії.

Фож’є долучився до розмови; ми зробили чаю; тихо буркотів самовар. Сара взяла льодяник цукру-кандіс, почала його смоктати; вона зняла туфлі та всілася з ногами у шкіряне крісло. Диск із грою на сетарі[82] заповнював тишу — була осінь, а може, й зима, вже було темно. Фож’є був сам не свій, як це бувало щодня під час заходу сонця. Він протримається ще годину, але згодом смуток стане занадто сильним, і йому доведеться піти викурити люльку з опіумом чи «джойнт», поки не настала ніч. Пригадую його ж поради експерта, які він давав іще в Стамбулі — очевидно, сам він їх не дотримувався. За вісім років Фож’є став опіоманом; його дуже тривожила сама думка про повернення до Європи, де його наркотик було би набагато важче дістати. Він знав, чим би це закінчилося; він би зрештою почав приймати героїн (тут, у Тегерані, він уже потроху його курив) та пізнав би біль залежності й агонію ломки. Думки про повернення, окрім супутніх матеріальних труднощів (припинення виплат наукової стипендії, відсутність перспектив працевлаштування в таємному товаристві, яким є французькі університети, це просто світський монастир, де новіціат може тривати й усе життя), подвоювалися через страшну очевидність його стану і панічний страх утратити опіум — він компенсував їх надмірною активністю, усе більше гуляв (як тоді в Музеї Абгіне, куди він мене привів), множив зустрічі, неясні експедиції, безсонні ночі, намагаючись потягнути час і забути в задоволеннях і наркотиках, що його перебування тут добігає кінця, і це з дня на день посилювало його тривогу. Директор Жільбер де Морґан і сам був зовсім не проти його позбутися — треба визнати, що старомодна шляхетність старого орієнталіста погано ладнала з яскравістю, свободою та дивними об’єктами досліджень Фож’є. Морґан був переконаний, що саме «сучасні» об’єкти дослідження створювали всі проблеми не лише з іранцями, але й із посольством Франції. Філологія (бажано, класична), філософія та стародавня історія, оце й усе, що він визнавав. Ви тільки уявіть, мені сюди знову надсилають політика (так він називав студентів, які вивчали сучасну історію, географію чи соціологію). Вони там у Парижі подуріли. Ми тут б’ємося за можливість отримати візи для науковців, але для цього нам доводиться показувати досьє, які точно не сподобаються іранцям, і ми це знаємо. Тож треба брехати. Божевілля.

Божевілля було ключовим елементом європейських досліджень Ірану. Ненависть, фальшиві почуття, заздрість, страх, маніпуляція були єдиними зв’язками, що їх вдавалося розвинути науковій спільноті принаймні поміж інституціями. Колективне безумство, особисті відхилення — Сарі треба було бути сильною, аби не надто страждати в цьому середовищі. Морґан придумав просте слово для власної політики управління: він так і казав російською, «кнут». Як у старі часи. Чи іранське управління не має тисячолітньої історії? Варто повернутися до здорових принципів організації праці: мовчання та батіг. Звичайно, ця невідмовна метода мала недолік, вона суттєво уповільнювала (як це було на будівництві пірамід або палацу Персеполіс) роботу. Також вона посилювала тиск на плечі самого Морґана, який весь час скаржився; він казав, що не має часу ні на що інше, окрім як на нагляд за підлеглими. Дослідники були більш захищені. Сара була захищена. А от Фож’є — ні. А мандрівні іноземці, поляк, італієць і я взагалі до уваги не бралися. Жільбер де Морґан поважно нас зневажав, шанобливо ігнорував і залишав можливість самим скористатися вигодами його інституту, зокрема великими апартаментами на поверсі над робочими кабінетами, де Сара посьорбувала чай, де Фож’є не сиділося на місці, де ми розмовляли про теорії безумця з Музею Абгіне (ми таки зупинилися на тому, що він божевільний), про Адольфа Гітлера у фесці чи тюрбані на черепку та про його далекого натхненника, графа де Ґобіно, який і придумав расову теорію: автор есею про нерівність людських рас також був орієнталістом, першим секретарем французької дипломатичної місії в Персії, згодом був послом, двічі бував в Ірані в середині XIX століття — його твори мають право бути у трьох томах у складі знаменитої колекції «Pléiade», звідки так несправедливо, на думку Морґана та Сари, було виключено бідолашного Жермена Нуво. Перший расист Франції, натхненник Х’юстона Стюарта Чемберлена, великого теоретика германійства, яке він відкрив для себе за порадами Козими Ліст і Вагнера, друга Ґобіно з листопада 1876 року: Ґобіно також вагнерівець; він написав із півсотні листів до Вагнера та Козими. На жаль, краще й скластися не могло для посмертного існування найчорнішої частини його доробку; саме через Байройтський осередок (насамперед через Чемберлена, який одружиться з Евою Вагнер) його арійські теорії про еволюцію людських рас підуть своїм жахливим шляхом. Але, як помітила Сара, Ґобіно не антисеміт, навіть навпаки. Він вважає «єврейську расу» однією з найбільш шляхетних, вчених і працьовитих, найменш схильною до занепаду, найбільш захищеною від загального упадку. Антисемітизм — це Байройт, це Вагнер, Козима, Х’юстон Чемберлен, Ева Вагнер, саме вони його додали до теорії. Страхітливий список учнів Байройта, жахливі свідчення, Геббельс тримає за руку Чемберлена під час його агонії, Гітлер прийшов на його похорон, Гітлер був близьким другом Вініфреда Вагнера — так несправедливо, якщо про це подумати, авіація союзників кинула дві бомби на концертний зал бідолашного Мендельсона у Ляйпцігу — Гевандхауз — але не скинули жодної на театр у Байройті. Навіть союзники, попри власну волю, були спільниками міфів про арійство — руйнування Бейройтського театру було би, звісно ж, великою втратою для музики. Немає значення, що на його місці побудували би такий самий, але Вініфред Вагнер та його син бодай зазнали би цього руйнування, що почалось у цілому світі, трохи болю втрати, якби побачили, як у диму горить злочинний спадок їхнього тестя та дідуся. Якщо бомби можуть спокутувати злочин. Доводять до сказу думки, що одним із зв’язків Вагнера зі Сходом (окрім впливів, отриманих від Шопенгауера, Ніцше або читання «Вступу до історії буддизму» Ежена Бюрнуфа) є захоплення Вагнера працею графа де Ґобіно «Есей про нерівність людських рас» — хтозна, можливо, Вагнер читав також його «Три роки в Азії» та «Азійські новели». Козима Вагнер переклала німецькою мовою для щомісячного часопису «Bayreuther Blatter» дослідження Ґобіно про те, що відбувається в Азії; Ґобіно сам часто навідувався до Вагнерів. Він супроводжує їх до Берліна, де 1881 року відбувся перший тріумф «Персня Нібелунгів», це сталося через п’ять років після початку роботи в Байройті, за два роки до смерті метра у Венеції, а метр на схилі літ, кажуть, думав про те, щоби написати буддистську оперу «Переможці», назва якої настільки не буддистська, що Сара вибухала сміхом — так само, як і від деяких ремарок Ґобіно: вона пішла шукати повне зібрання його творів «у погребі», тобто в інститутській бібліотеці, і я згадую під звуки другої частини струнного октету Мендельсона, як ми вголос читали фрагменти його «Трьох років у Азії». Навіть Фож’є припинив свої тривожні метання та схилився над прозою бідолашного орієнталіста.

У постаті Ґобіно було щось зворушливе — це затятий поет і романіст без талану; лише його подорожні записки, написані з пам’яті, мали реальну цінність. Він також був скульптором і навіть виставляв декілька бюстів, один із них — бюст Валькірії, «Sonata Appassionata» та Королеви Меб (Вагнер, Бетховен, Берліоз: в того чоловічка був смак), доволі експресивні мармурові скульптури, красиві й тонкі, як писали критики. Він був досить відомим у владних колах; знав Наполеона III, його дружину та міністрів; у нього була повноцінна кар’єра дипломата, пост у Німеччині, двічі він був у Персії, в Греції, в Бразилії, Швеції та Норвегії; він навідував Токвіля, Ренана, Ліста та численних тогочасних орієнталістів, Августа Фрідріха Потта, німецького дослідника санскриту, та Жуля Моля, французького іраніста, першого перекладача «Шах-наме». Сам Юліус Ютінг, великий дослідник Сходу з німецького Страсбурга, повністю викупив на користь Рейху всю спадщину Ґобіно після його смерті: всі скульптури, рукописи, листи, килими, все, що по собі залишає орієнталіст, все, що за ним волочиться, як реп’яхи: воля випадку та Перша світова війна спричинились до того, що 1918 року зібрана колекція знову стала французькою — дивно думати, що мільйони смертей у цій ідіотській війні в останній інстанції не мали іншої мети, ніж позбавити Австрію пляжів Адріатики та повернути загарбану тевтонцями старовину, яку збирав Ґобіно. На жаль, усі ті люди загинули даремно: мільйони австрійців їздять відпочивати до Істрії та Венеції, а Страсбурзький університет у своєму маленькому музеї відмовився виставляти реліквії Ґобіно, жертви теоретичного расизму свого століття, тож ті речі зігрівають руки цілих поколінь хранителів.

Граф де Ґобіно дуже боявся демократії: «Я смертельно ненавиджу народовладдя», — так він казав. Він умів бути по-жорстокому іронічним щодо гаданої глупоти сучасності, світу, який населяють комахи, озброєні інструментами руїни, які «скидають все, що я поважав і що я любив; світ, який палить міста, руйнує церкви, не потребує книжок, музики, картин, і все заміщає картоплею, стейком і вином», — пише він у своєму романі «Плеяди», який починається довгим монологом із критикою дурнів, що не може не нагадувати нинішні промови крайніх правих інтелектуалів. Основою расистських теорій Ґобіно було голосіння: почуття від довгого занепаду Заходу, ресентимент до вульгарного. Де імперія Дарія, де велич Риму? Але, на відміну від своїх наступників, він не бачив у «єврейському елементі» відповідальних за занепад арійської раси. В його очах (і це точно не було до смаку ні Вагнеру, ні Чемберлену) найкращим прикладом чистоти арійської раси була французька знать, і це доволі комічно. Юнацький твір «Есей про нерівність людських рас» зумовлений і лінгвістичними припущеннями, і бурмотінням гуманітарних наук — але під час обох своїх дипломатичних місій як представник імперської Франції Ґобіно побачить у Персії реальність Ірану; він остаточно переконається, що все правильно зрозумів про велич арійців, коли відкриє Персеполіс або Ісфахан. Записки про його подорож просто блискучі, часто дотепні, але не расистські в сучасному сенсі цього слова принаймні стосовно іранців. Сара читала нам окремі фрагменти, від яких сміявся навіть засмучений Фож’є. Пам’ятаю фразу: «Визнаю, що поміж лих, які чекають на мандрівника в Азії, я на перше місце ставлю, без сумніву, не тигрів, змій чи мародерів, а британські вечері, від яких ми змушені потерпати». Прегарна сентенція. Ґобіно ще додавав про «цілковито сатанинські» страви, що їх подають англійці, і говорив, що вставав з-за столу хворим або голодним, «змученим або ж мертвим від голоду». Його враження поєднують найвелемудріші записи з найкомічнішими зауваженнями.

У цього чаю кислуватий штучний смак цукерки, англійський смак, як сказав би Ґобіно. Зовсім не схоже на квіти Єгипту чи Ірану. Треба буде переглянути своє ставлення до октету Мендельсона, це ще цікавіша п’єса, ніж я думав. Радіо «Ö1 Klassiknacht», моє життя таки доволі похмуре, я міг би почитати замість того, щоби перебирати іранські спогади, слухаючи радіо. Божевільний з музею Абгіне. Боже, яким сумним був Тегеран. Вічна жалоба, сірість, бруд. Тегеран як вища форма покарання. Смуток посилювала та підкреслювала поява найменшого світла; безглузді свята золотої молоді на півночі міста, нехай і накоротко розважали, та згодом наздоганяли і вганяли мене в глибокий сплін, підкреслюючи контраст із мертвим публічним простором. Молоді прекрасні жінки, які танцювали в дуже еротичних позах і вбранні, пили турецьке пиво чи горілку під заборонену музику просто з Лос-Анджелеса, згодом знову покривали голову, одягали довгі пальта, що закривали щиколотки та зап’ястки, і губились у натовпі ісламської пристойності. Ця дуже іранська різниця між бірун і андарун, зовнішнім і внутрішнім простором будинку, між приватним і публічним, що її помітив ще Ґобіно, сягнула крайнощів у часи Ісламської республіки. Отак заходиш у квартиру чи віллу на півночі Тегерана та раптом опиняєшся посеред молодих людей у самих купальниках, які розважаються з келихами в руках біля басейну, чудово володіють англійською, французькою чи німецькою, у контрабандному алкоголі та розвагах забувають про зовнішню сірість, відсутність майбутнього в іранському суспільстві. В тих вечірках було щось безнадійне; відчувалося, що в найхоробріших і найбідніших ця безнадія може перетворитися на енергію, властиву революціонерам. Облави міліції з охорони моралі були, залежно від періоду та уряду, більш або менш частими; ходили чутки, що одного заарештували, а іншого побили, а ту образили скеруванням на гінекологічний огляд для доказу дошлюбної чистоти. Такі історії, що завжди нагадували мені про жорстокий проктологічний огляд, якого зазнав Верлен у Бельгії після сварки з Рембо, були невід’ємною частиною життя міста. Інтелектуали та університетські вчені часто вже не мали енергійності молоді, тож ділилися на декілька категорій: тих, кому вдалося, так чи так, влаштувати собі життя «на маргінесах» суспільного життя; тих, хто подвоював лицемірство та намагався якомога більше скористатися перевагами режиму, а також тих, і їх було багато, хто страждав від хронічної депресії, дикого смутку, який вони лікували зануренням в ерудицію, уявні подорожі та штучні раї[83]. Цікаво, що стало з Парвізом — видатним сивобородим поетом, від якого я нічого не чув уже цілу вічність, я міг би й сам йому написати, я вже так давно цього не робив. Який би знайти привід? Я міг би перекласти німецькою котрусь із його поезій, але переклади з мови, яку до ладу не знаєш, то жахливий досвід, ніби в темряву пірнаєш — і тихе озеро починає нагадувати бурхливе море, а декоративний ставок скидається на глибоку річку. В Тегерані було простіше, він був поруч і міг сам мені пояснити слово в слово смисли власних текстів. Можливо, він і сам уже не в Тегерані. Можливо, він живе в Європі чи в США. Сумніваюся. Смуток Парвіза (як і смуток Садега Хедаята) був спричинений двома невдалими спробами виїзду — спершу до Франції, потім до Голландії: йому бракувало Ірану; він повернувся вже за два місяці. І звичайно, після повернення в Тегеран уже за декілька хвилин він знову почав ненавидіти співвітчизників. Він розказував, що в жінках у прикордонній поліції, які беруть ваш паспорт в аеропорту, не можна розпізнати ні катів, ані жертв; на них чорний балахон середньовічного ката; вони не усміхаються; по обидва боки від них стоять солдати в куртках кольору хакі з автоматами G3 made in the Islamic Republic of Iran, і не ясно, чи вони захищають жінок від іноземців, які сходять із нечистих літаків, а чи зібралися розстріляти на місці тих, які виявлятимуть до чужинців забагато симпатії. Досі невідомо (Парвіз шепотів це з іронічною покірністю, типово іранською сумішшю смутку та гумору), чи жінки Іранської революції стали господинями, чи таки заручницями влади. Чиновниці в чадрах із Фундації знедолених є одними з найбагатших і найвпливовіших жінок Ірану. Він казав: моя країна — це фантоми, тіні, люди-ворони, на яких міцно одягають чорний серпанок під час страти через повішання, все, щоб уникнути непристойності, тут смерть не є непристойністю, вона усюди, непристойністю є пташка, політ, колір, особливо колір жіночої плоті, такої білої, такої білої — вона ніколи не бачила сонця і може засліпити мучеників своєю чистотою. У нас кати в чорних жалобних покривалах також жертви, їх вішають для розваги, аби покарати за неземну вроду, вішають, вішають, шмагають, б’ють палицями для власного задоволення те, що люблять і вважають красивим, краса отримує нагана та власну петлю чи сокиру, народжує маки мучеників, квіти без запаху, чистий колір, чиста випадковість на схилі, червоний, червоний, червоний — нашим квітам мучеників заборонений макіяж, вони — біль, помирають голими, вони, вони мають право померти червоними, і їх не одягають у чорне, це квіти мучеників. В очах держави губи завжди занадто червоні, в них вона бачить непристойну конкуренцію — лише святим і мученикам дозволене червоне тепло крові, що проливається на Іран, це заборонено жінкам, які зі скромності мають фарбувати губи чорним, чорним, мають виявляти пошану та стриманість, коли їх душать. Погляньте! Погляньте! Наші красиві мертві ні на кого не тримають зла, вони шанобливо хитаються там нагорі, на шибениці, їх пристойно стратили, не закидайте нам браком технологій, ми народ краси. Наприклад, наші християни прекрасні. Вони святкують смерть на Хресті та пам’ятають про своїх мучеників, як і ми. Наші зороастрійці прекрасні. Вони носять шкіряні маски, в яких відбивається вогонь і велич Ірану, вони віддають свої тіла гнити, годують птахів своєю мертвою плоттю. Наші м’ясники прекрасні. Вони вбивають тварин із якнайбільшою повагою, як у часи пророків і Божого світла. Ми великі, як Дарій, ще більші, ніж Анушіраван, ще більші, ніж Кир Великий, ще більші, пророки передбачали революційний запал і війну, у війні ми дихали кров’ю, ніби газом.

Ми навчилися дихати кров’ю, наповнювати легені кров’ю та цілковито користати зі смерті. Ми перетворювали смерть на красу протягом цілих століть, кров на квіти, на фонтани крові, заповнили вітрини музеїв уніформами з плямами крові та розбитими окулярами мучеників, і ми цим пишаємося, тому що кожен мученик — то мак, і він червоний, і в ньому є трохи краси, якою є цей світ. Ми створили рідкий і червоний народ, він живе в смерті і тішиться у Раю. Ми натягнули на Рай чорне покривало, аби захистити його від сонця. Ми обмили наших мертвих у річці Раю. Парадіз — це перське слово. Ми наливаємо подорожнім мертвої води у чорних жалобних наметах. Парадіз — назва нашої країни, цвинтарів, де ми живемо в ім’я жертвопринесення.

Парвіз не вмів говорити прозою; принаймні не вмів французькою. На фарсі він беріг свою чорноту та песимізм для поезій, а сам був зовсім не таким серйозним і мав хороше почуття гумору; ті, хто добре володів мовою, як Фож’є та Сара, часто під час розмов із ним вибухали сміхом — він радо розповідав непристойні анекдоти, і деінде в світі ми би дивувалися, що великий поет їх знає. Парвіз також часто розповідав про своє дитинство в провінції Кум у 1950-х. Його батько був релігійним і мислителем, у текстах, якщо я не помиляюся, Парвіз завжди називає його «чоловіком у чорному». Саме завдяки «чоловікові в чорному» він прочитав філософів перської традиції, від Авіценни до Алі Шаріаті — і містичних поетів. Парвіз знав напам’ять несусвітню кількість класичних віршів, Румі, Гафіза, Хаджаві, Нізамі, Мірза Беділя, а також модерних поетів, Німа, Шамлу, Сепехрі чи Мегді. Напоготові ще бібліотека — Рільке, Єсенін, Лорка, Шар, він знав назубок (і на фарсі, і в оригіналі) тисячі поезій. У день нашого знайомства, почувши, що я з Відня, він порився в пам’яті, ніби погортав антологію, та повернувся з короткої внутрішньої подорожі з поезією Лорки, іспанською, «En Viena hay diez muchachas, un hombro donde solloza la muerte у un bosque de palomas disecadas», з якої я, звичайно, нічогісінько не зрозумів, тож йому довелося мені перекласти: «Десять юнок танцюють у Відні, а смерть голосить на грудях, і висхлі голубки гніздяться на мертвих досвітніх деревах»[84], потім він дуже серйозно на мене подивився та запитав: «Це правда? Я там ніколи не бував».

І тут у розмову замість мене втрутилася Сара:

— Так, усе правда, особливо про мертвих голубів.

— Ось це цікаво, таксидермічне місто.

Я не був упевнений, чи розмова піде в сприятливому для мене ключі, тому я зробив великі очі та зиркнув на Сару відповідно, і це дуже її розвеселило, ось, погляньте, австрієць образився, мало що її так тішило, як виставляти напоказ мої недоліки — квартира в Парвіза була маленька, але зручна, забита книжками та килимами; на диво, він проживав на вулиці, названій іменем поета, чи то Нізамі, чи то Аттара, я вже не пам’ятаю. Ми легко забуваємо важливі речі. Треба припинити думати вголос, а що як мене хтось записує, оце так сором. Страшно видатися божевільним. Не настільки божевільним, як той із Музею Абгіне, не таким, як друг мій Більґер, але таким трохи не при тямі. Типом, який розмовляє з радіо та ноутбуком. Який дискутує з Мендельсоном і чашкою кислуватого чаю «Red Love». О, я би теж міг привезти з Ірану самовар. Цікаво, що Сара зробила зі своїм. Треба було привезти самовар замість платівок, музичних інструментів і книжок поетів, яких я ніколи не зрозумію. Чи раніше я розмовляв сам зі собою? Чи я вигадував різні ролі, голоси, персонажів? Старий Мендельсоне, треба тобі зізнатися, що я таки погано знаю твій доробок. Але що поробиш, не можна ж слухати все, сподіваюся, ти не гніваєшся. Зате я бував у твоєму будинку в Ляйпцігу. На твоєму робочому столі стояв бюстик Гете. Гете — то твій хрещений батько, перший вчитель. Гете чув двох вундеркіндів — Моцарта і тебе. Бачив твої акварелі, красиві швейцарські пейзажі. Твою вітальню. Твою кухню. Бачив портрет жінки, яку ти любив, сувеніри з мандрів до Англії. Твоїх дітей. Уявляю, як приходили Клара та Роберт Шумани, і ти швидко виходив із кабінету, аби їх прийняти. Клара була чарівною; вона носила просту зачіску, волосся зібране ззаду, декілька кучериків на скронях обрамляли обличчя. В Роберта під пахвою партитури, правий манжет трохи заплямований чорнилами, ти посміявся. Всі ви сидите у вітальні. Того ранку ти отримав листа з Лондона від Ігнаца Мошелеса, у якому він погодився приїхати в Ляйпціг і викладати в щойно створеній тобою консерваторії. Мошелес — твій учитель гри на фортепіано, і ти ділишся чудовою новиною з Шуманами. Це значить, що ви працюватимете всі разом. Звичайно, якщо Шуман погодиться. І він погоджується. Потім ви обідаєте. Далі виходите надвір і гуляєте, я завжди думав, що ви з Шуманом мали любити прогулянки. Жити тобі лишалося чотири роки. Через чотири роки Мошелес і Шуман нестимуть твою труну.

Ще через сім років Шуман потоне в Дюссельдорфі, в Рейні та в деменції.

Цікаво, мій старий добрий Менделю, що мене схопить раніше — смерть чи безумство.

«Докторе Краус! Докторе Краус! Я наполегливо рекомендую вам відповісти на це запитання. Здається, як показують останні дослідження суддів душ, тобто психіатрів, які ставлять діагноз посмертно, Шуман був не більше божевільним, ніж ви чи я. Він просто сумував, дуже сумував через складнощі в любовному житті, через кінець пристрасті, цей смуток він забував у алкоголі. Клара залишила його помирати самого протягом довгих двох років у лікарні, ось така правда, докторе Краус. Єдина особа, яка його навідувала (а ще Брамс, але, погодьтеся, Брамс не рахується), Беттіна фон Арнім, сестра Бретано, це також підтвердила. На її думку, Шумана запроторили до лікарні несправедливо. Це ж не Гельдерлін у вежі. До речі, останній великий цикл для фортепіано Шумана, «Пісня світанку», було складено заледве за півроку до його госпіталізації, на цей цикл його надихнув Гельдерлін, і його присвячено Беттіні Бретано фон Арнім. Чи думав Шуман про вежу Гельдерліна на березі річки Неккар, чи було йому страшно, Краусе, як гадаєте?

— Любов може спустошити, я в цьому глибоко переконаний, докторе Ріттер. Але ж не можна скаржитися через ніщо. Хай там як, я рекомендую вам приймати ліки та трохи відпочити, мій друже. Вам потрібні тиша та спокій. І ні, я не випишу вам опіум для сповільнення метаболізму, як ви кажете. Настання смерті не можна віддалити сповільненням обміну речовин, розтягуванням часу, докторе Ріттер, що за дитинна ідея?

— Але, дорогий Краусе, що давали Шуманові під час дворічної госпіталізації в Бонні? Курячий бульйон?

— Не знаю, докторе Ріттер, мені не цікаво. Я знаю тільки те, що тодішні лікарі діагностували в нього «melancholia psychotica», яка потребувала госпіталізації.

— Ах, лікарі жахливі, ви ніколи не будете заперечувати колезі! Шарлатани, Краусе! Шарлатани! Продажні! Melancholia psychotica, my ass! Він був просто чарівним, ось що свідчить Бретано! Тільки раз щось ніби було не в порядку. Тільки раз щось було не в порядку, Рейн його розбудив, навіть оживив, старий-добрий німець Рейн його воскресив, ундини його пестили, і ось! Уявіть, Краусе, ще до візиту Бретано він вимагав нотний папір, видання «Капризів» Паганіні та атлас. Атлас, Краусе! Шуман хотів побачити світ, покинути Енденіх і свого ката, доктора Ріхарца. Побачити світ! Не було жодної причини замикати його в тій божевільні. У всіх бідах винна його дружина. Клара, яка, попри всі звіти, що надходили з Енденіха, так ніколи по нього і не поїхала. Клара, яка дослівно виконувала всі злочинні рекомендації Ріхарца. Клара ж і стала виною того зриву, що його медицина перетворила на довге поховання. Він захворів через пристрасть, кінець пристрасті, сум і любов.

— Що ви хочете цим сказати, докторе Ріттер, допиваючи отой жахливий любовний напій зі штучних пелюсток, чи не гадаєте ви, що й самі, можливо, не такі вже й сильно хворі? Що у вас також всього-на-всього «незначне затьмарення» через любовні турботи, а не давня та страшна хвороба?

— Докторе Краус, мені би так хотілося, щоби ви мали рацію. Мені би так хотілося й собі мати рацію щодо Шумана. «Пісня світанку» така… така особлива. Вона поза часом Шумана, поза його письмом. Шуман був поза собою, коли написав «Пісню світанку», це сталося за кілька тижнів до тієї фатальної ночі, саме перед останніми «Варіаціями духу», які завжди мене жахали, вони складені напередодні (чи під час) стрибка в Рейн. Мі-бемоль-мажор. Тема, народжена зі звукових галюцинацій, тональність сонати № 26 «Прощання» Бетховена. Привиди та прощання. Світанок, прощання. Бідолашний Євсевій. Бідолашний Флорестан, бідолашні Давидові товариші[85]. Бідолашні ми».

## 3 година 45 хвилин

Іноді сумніваюся, чи в мене самого немає галюцинацій. Ось я згадав про «Прощання» Бетховена, і вже радіо «Ö1 Klassiknacht» оголошує сонату № 111 того ж таки Бетховена. Можливо, вони програмують музику навпаки, пізній Шуман, далі Мендельсон, Бетховен; бракує Шуберта — якщо я достатньо довго залишуся біля приймача, то вони точно заграють симфонію Шуберта, спершу камерна музика, потім фортепіано, бракує лиш оркестру. Я подумав про «Прощання», а це № 32, яку Томас Манн називав «Прощанням із сонатою» в «Докторі Фаустусі». Невже світ починає виконувати мої бажання? А ось і чарівник Манн постає на моїй кухні; коли я розповідаю Сарі про дитинство, то завжди брешу, кажу, що «моє покликання стати музикознавцем походить із «Доктора Фаустуса», саме прочитавши «Доктора Фаустуса» у чотирнадцять років, я відчув осяяння музикою», оце так брехня. Мого покликання музикознавця не існує. В кращому разі я Серенус Цайтблом, докторе, плід вигадки; в гіршому разі я Франц Ріттер, який у дитинстві мріяв стати годинникарем. Непристойне покликання. Як пояснити світові, любий Томасе Манн, любий чарівнику, що в дитинстві я мав пристрасть до наручних і маятникових годинників? Тоді мене одразу вважатимуть консерватором із запорами (а я таким і є, до речі), і в мені не побачать мрійника, одержимого часом митця. Але ж від часу до музики лиш один крок, мій любий Манне. Саме так я собі кажу, коли сумую. Так, ти не прогресував у світі чарівних механізмів, ходиків і клепсидр, але ти підкорив час музикою. Музика — то приручений час, час, який можна відтворювати, час, який має форму. Хочеться, аби цей час, як і наручні та маятникові годинники, був досконалим і не відставав навіть на мілісекунду, ви ж бачите, до чого я веду, докторе Манн, дорогий Нобелівський лауреате, світоче європейської літератури. Покликання годинникаря в мене від дідуся, він мене навчав, дуже ніжно, дуже спокійно, любові до красивих механізмів, коліщаток під збільшувальним склом, точних пружин (труднощі зі спіральними пружинами, пояснював він, полягають у тому, що на відміну від звичайної вертикальної пружини вони краще розгинаються спочатку, а не в кінці; тому потрібно компенсувати це тонкими обмеженнями, але не навантажувати пружину над міру). Мій ентузіазм годинникаря визначив, що я вивчатиму музику, у якій також ідеться про динамічність і противагу, архаїчні пружини, пульсацію, дзвін, тож, оце і є кінцева мета цього відступу, я не збрехав Сарі, справді не збрехав, коли сказав їй, що мав покликання музикознавця, що для музики є тим самим, чим годинникар є для часу, mutatis mutandis[86]. Ах, докторе Манн, бачу, ви насупили брови, ви ніколи не були поетом. Ви написали саме той роман про музику, «Фаустус», всі з цим згодні, крім бідолашного Шенберга, який, подейкують, дуже цьому заздрив. От уже ці музиканти. Ніколи не бувають задоволені. В них непропорційно великі еґо. Ви кажете, що Шенберг — то як Ніцше із Малером укупі, неповторний геній, а він шкодує. Він, без сумніву, шкодує, що ви не назвали його в книжці Арнольдом Шенбергом, а назвали Адріаном Леверкюном. Можливо, він був би дуже щасливий, якби саме йому ви присвятили шістсот сторінок роману, чотири роки власного генія, якби назвали його на власне ім’я — Шенберг — навіть якщо, зрештою, то був і не він, а читач Адорно, Ніцше, батько мертвої дитини. Ніцше — звісно ж, сифілітик, як і Шуберт, як Гуґо Вольф. Докторе Манн, я не хочу вас образити, але та історія з борделем видається мені роздутою з нічого. Погляньте на мене, можна отримати цілковито екзотичні хвороби й так, для цього не обов’язково закохуватися в проститутку, декласовану через професійну хворобу. Яка страшна історія, той чоловік іде за своїм об’єктом любові поза борделем і спить із нею навіть попри те, що знає про контакт із її жахливою бактерією. Можливо, саме через це Шенберг на вас образився, от уже цей спосіб прикидатися, він не схожий на сифілітика. Уявіть його сексуальне життя після виходу «Доктора Фаустуса», бідака. Уявіть сумніви його партнерок. Звичайно, я перебільшую, про це ніколи ніхто й не подумав. Для вас хвороба була опозицією до нацистського здоров’я. Вимагати хворобливих тіла і духа означає прямо протистояти тим, хто вирішив убити всіх чужих у перших газових камерах. Ви маєте рацію. Ви могли би вибрати й іншу хворобу, наприклад, туберкульоз. Вибачте, перепрошую, звісно, це неможливо. Та й туберкульоз, навіть якби ви не написали «Чарівної гори», передбачає ізоляцію від суспільства, зібрання хворих докупи в знаменитих санаторіях, а от сифіліс є прокляттям, яке бережуть для себе, це одна з хвороб самотності, що поїдає вас сам на сам. Хворі на туберкульоз і сифілітики, отака історія європейського мистецтва — публічне, суспільне, туберкульоз або ж інтимне, сороміцьке, сифіліс. Замість діонісійського та аполонічного я пропоную ці дві категорії для європейського мистецтва. Рембо: туберкульозник. Нерваль: сифілітик. Ван Гог? Сифілітик. Гоген? Туберкульозник. Рюккерт? Сифілітик. Гете? Ну звичайно ж, великий туберкульозник. Мікеланджело? Страхітливий туберкульозник. Брамс? Туберкульозник. Пруст? Сифілітик. Пікассо? Туберкульозник. Гессе? Став туберкульозником, але починав як сифілітик. Рот? Сифілітик. Австрійці назагал усі сифілітики, крім Цвейга, взірцевого туберкульозника. Подивіться на Бернгарда: він абсолютно жахливий сифілітик, попри те, що мав хворі легені. Музіль: сифілітик. Бетховен? Ах, Бетховен. Уже були сумніви щодо того, чи глухота Бетховена не була спричинена сифілісом, бідолашний Бетховен, у нього a posteriori знайшли всі хвороби. Гепатит, спричинений алкоголем цироз печінки, сифіліс, медицина накидається на великих, це точно. На Шумана, на Бетховена. А знаєте, що їх насправді вбило, пане Манн? Що про це тепер відомо з більш або менш певних джерел? Свинець. Отруєння свинцем. Тобто того сифілісу там кіт наплакав, як-то кажуть у Франції[87]. І звідки ж узявся той свинець, ви ніколи не вгадаєте. Від лікарів. Огидні та абсурдні ліки від шарлатанів убили Бетховена, вони ж його, я впевнений, і зробили глухим. Страшно, хіба ні? Я двічі бував у Бонні. Перший раз — коли вчився в Німеччині, другий раз — нещодавно, коли приїздив читати лекцію про Схід Бетховена та «Руїни Афін», з цієї нагоди я віднайшов привида мого друга Більґера. Але то вже інша історія. Ви бачили акустичні прилади Бетховена в Бетховен-хаузі в Бонні? Не існує нічого страшнішого за них. Важкі молоти, консервні бляшанки з ручками; здається, їх треба було тримати обома руками. А ось і опус 111. І ми досі в сонаті. Ще не прощальній. Ансамбль першої частини побудований на сюрпризах і відмінностях: наприклад, величний вступ. Враження, що сідаєш у поїзд на ходу, і ніби ти щось пропустив; входиш у світ, який вже давно почав обертатися, ще до нашого народження, і ти трохи дезорієнтований зменшеною септимою — ці forti мов колони античного храму. Портик нового світу, в десятьох вимірах, під яким ми проходимо в до-мінорі, ансамбль сили й тендітності. Відвага, радість, пиха. Рукописи 32-ї сонати також у залах Бодмер Бетховен-хаузу? Докторе Манн, я знаю, що ви зустрічалися зі знаменитим Гансом Конрадом Бодмером. Найбільшим бетховенським колекціонером. Він терпляче все зібрав докупи, все купив між 1920 і 1950 роками, партитури, листи, меблі, найрізноманітніші речі; він заповнював ними свою віллу в Цюріху, показував ці реліквії великим музикантам, які в нього бували, всім цим Бакхаузу, Корто, Казальсу. Дуже швидко, як і належить порядним швейцарцям, він відновив усього Бетховена так само, як збирають розбиту античну вазу. Склеїв те, що було розкидане протягом сотні років. Ви знаєте, який предмет мене найбільше зворушує, докторе Манн? Думаєте, це робочий стіл Бетховена? Той, який належав Стефану Цвейгу, і за яким він написав більшість своїх книжок і який він зрештою продав разом із колекцією рукописів своєму другові Бодмеру? Ні. Несесер із приладдям для письма? Слухові апарати? Також ні. Його компас. У Бетховена був компас. Маленький металевий компас, мідний чи латунний, його виставлено у вітрині поруч із ціпком. Це кишеньковий компас, він круглий і з кришкою, мені видається дуже подібним на сучасні моделі. В нього красивий кольоровий лімб та прегарна роза вітрів. Відомо, що Бетховен дуже любив гуляти пішки. Він гуляв Віднем, у межах міста взимку, на природі влітку. Компас не потрібен, аби вийти з Ґрінцінга та дійти до Ауґартена — чи брав він зі собою компас під час екскурсій віденським лісом, або коли йшов виноградниками до Дунаю в Клостернойбурзі? Чи планував він велику подорож? Можливо, до Італії? До Греції? Чи Гаммер-Пургшталь переконав його побачити Схід? Гаммер пропонував Бетховену покласти на музику «східні» тексти, свої власні тексти, і переклади також. Так видається, що метр на це ніколи не погодився. В Бетховена немає «східних» пісень, окрім «Руїн Афін» гидкого Августа фон Коцебу. Є тільки компас. У мене є майже такий самий — подібної моделі. Мені не часто випадало ним користуватися. Думаю, я ніколи й не виносив його з квартири. Цей компас завжди вказує на той самий напрямок, у безкінечність, лежачи з закритою кришкою на етажерці. Старанно виструнчена магнетизмом на своїй краплинці води, двобічна червоно-синя стрілка показує на схід. Мені завжди було цікаво, де Сара розкопала цей дивний артефакт. Мій бетховенський компас показує на схід. Ні, це не лише через лімб, щойно ви спробуєте за його допомогою зорієнтуватися на місцевості, то побачите, що на північ він не показує. Компас із магазину розіграшів. Я довго з ним грався, пробував десятки разів, з вікна кухні, з вікна вітальні, з вікна спальні, справді, компас показує на схід. Сара аж за боки хапалася від сміху, коли бачила, як я обертаю цей клятий компас на всі боки. Питала: «Ну що, ти знайшовся?», — але з цим інструментом було просто неможливо зорієнтуватися. Я направляв його на Вотівкірхе, стрілка швидко стабілізувалася та завмирала, я повертав компас так, аби під стрілкою опинилася позначка N, але азимут таки свідчив, що Вотівкірхе на схід, а не на південь звідси. Він поламаний, от і все, не працює. Сара закочувала очі, вона тішилася своєму жарту, та ти навіть компасом не вмієш користуватися! Я ж кажу тобі, цей компас вказує на схід! Так і було, ніби під дією чарів, коли лімб повертався позначкою Е під стрілкою, все опинялося на своїх місцях: північ на півночі, південь на півдні, а Вотівкірхе біля трамвайних колій. Я не розумів, як так може бути, з волі яких чарів міг існувати компас, який вказує на схід, а не на північ. Сам земний магнетизм постає проти цієї єресі, цю річ зачаровано чорною магією! Сара аж плакала, так сильно вона сміялася з моєї розгубленості. Вона відмовилася пояснювати мені цей фокус; я дуже сильно образився; я крутив знову і знову той клятий лімб у всіх напрямках. Відьма, що його зачарувала (чи принаймні купила: навіть найбільші чарівники купують свої фокуси), таки змилостивилася над моїм браком уяви та зізналася, що насправді там дві стрілки; невидима стрілка під низом, а видима стрілка на поверхні приєднана до невидимої під кутом дев’яносто градусів, тож завжди показує в напрямку Схід-Захід. Який в цьому сенс? Окрім можливості одразу перед очима тримати напрямок на Братиславу чи Сталінград, іншого сенсу я не бачив.

— Франце, тобі бракує поетичності. В тебе тепер є один із тих рідкісних компасів, що показує, де Схід, це компас Осяяння, артефакт у стилі Сухраварді. Чарівна паличка.

Вам, напевно, цікаво, дорогий пане Манн, який зв’язок Сухраварді, великий перський філософ XII століття, обезголовлений в Алеппо за наказом Саладіна, може мати з компасом Бетховена (або хоча б із його версією від Сари). Сухраварді, уродженець села Сохревард, що на північному заході Ірану, відкритий Європі (а також великій частині самих іранців) Анрі Корбеном (я вже розповідав про ті шкіряні крісла Корбена, сидячи в яких, ми в Тегерані їли фісташки?), фахівцем із Гайдеггера, навернутим у іслам, який присвятив Сухраварді та його наступникам цілий том своєї великої праці про іранський іслам. Анрі Корбен, без сумніву, є одним із найвпливовіших європейських мислителів Ірану, його довга робота та екзегеза сприяли оновленню традиції шиїтської думки. А також поновленню екзегези Сухраварді, засновника «східної теософії», мудрості Осяяння, спадкоємця Платона, Плотіна, Авіценни, Зороастра. Поки мусульманська метафізика згасала в західних сутінках, одночасно зі смертю Аверроеса (і латинська Європа на тому стояла), вона продовжувала виблискувати на сході в містичній теософії учнів Сухраварді. Саме цей шлях вказує компас, за словами Сари, це шлях Правди в сонці, що сходить. Перший орієнталіст у прямому сенсі цього слова — це саме той обезголовлений в Алеппо шейх східного осяяння, арабською це «ішрак», східне Просвітництво. Мій друг Парвіз Багарлу, тегеранський поет, ерудит веселого смутку, часто говорив із нами про Сухраварді, про пізнання ішраку, про зв’язок із традиціями маздаїзму стародавнього Ірану, це невидима лінія, що єднає сучасний шиїтський Іран зі стародавньою Персією. На його думку, ця течія була набагато цікавішою та інноваційнішою, ніж та, яку заснував Алі Шаріяті, котрий перепрочитав шиїзм як зброю революційної боротьби, він називав цю течію «сухою річкою», бо там не текли традиції, в ній був відсутній духовний потік енергій. На думку Парвіза, іранські мулли при владі, на жаль, нічого не могли вдіяти ні з першим, ні з другим: революційні ідеї шаріату вже не просто не переважали (вже Хомейні на початку революції проголосив цю думку такою, що заслуговує осуду), але й теософічний і містичний аспекти було вичищено з владної релігії на користь сухості «велаят-е факіх», тобто «уряду правників»: клерки відповідають за владу на землі, вони не духівники, але таки тимчасові посередники месії Магді, невидимого імама, який принесе на землю справедливість у Судний день. Ця теорія спричинилася свого часу до блискавок від великих аятол, як-то від великого аятоли Шаріатмадарі, який навчав у землях Кум Парвізового батька. Проте Парвіз додавав, що «велаят-е факіх» мав величезні наслідки для тих, хто шукав своє духовне покликання — кількість тих, хто хотів стати муллою, збільшилася в сотню разів, тому що тимчасовий магістрат дозволяв їм легше наповнювати свої кишені (і тільки Бог знає, чи кишені в мулли глибокі), ніж духовному священству, яке мало щедру нагороду на тому світі, що було не дуже вигідно в матеріальному сенсі в житті земному: тож в Ірані розквітнули тюрбани, їх стало так само багато, як було чиновників у Австро-Угорській імперії. Настільки, що деякі духовні чини тепер скаржаться, що клерків стало більше, ніж вірян у мечетях, що пастухів стало забагато, а овець для випасання та підстригання все менше, десь так само в імперському Відні було більше клерків, ніж тих, кими вони мали керувати. Сам Парвіз пояснював, що живучи в Раю ісламу на землі, він не бачить причин ходити в мечеть. Єдині релігійні церемонії, що збирають натовпи, за його словами, то політичні мітинги одних й інших: величезна кількість автобусів спеціально їде по мешканців південної частини міста, а ті радо в них сідають, тішачися безкоштовною прогулянкою та обідом, який роздаватимуть після спільної молитви.

Та філософський і містичний Іран завжди тут був, він протікав, ніби підземна річка під ногами байдужих мулл; ті, хто володів духовним знанням «ерфан», продовжував традицію практики та коментарю. Великі перські поети долучалися серцем до цієї молитви, можливо, й нечутної у галасі Тегерана, але її глухе серцебиття було одним із найбільш інтимних ритмів міста, та й цілої країни. Під час відвідування інтелектуалів і музикантів майже забувалася чорна маска режиму, жалобні покривала, натягнуті на всі речі, до яких той міг дотягнутися, ми майже звільнялися від «захір», видимого, аби наблизитися до «батін», живота, прихованого, сил світанку. Майже, бо Тегеран також, на диво, умів розривати вам душу та повертати до найбільш легковажного смутку, де не було ні екстази, ні музики — наприклад, той безумець, прихильник неоґобініанських ідей, який носив вуса та вітав нас гітлерівським салютом, або ж той мулла, якого зустріли в університеті, викладач уже-сам-не-знаю-чого, який накинувся на нас і пояснював, що ми, християни, вірували в трьох богів, приносили людські жертви та пили кров: ми були не просто єретиками, а stricto sensu жахливими язичниками. Якщо добре подумати, тоді мене вперше назвали християнином: то був перший раз, коли факт мого хрещення було кимось використано, аби мене означити та (як наслідок) зневажити, так само і в Музеї Абгіне мені вперше приписали ознаку «німець», аби записати до числа гітлерівців. Насильство ідентичності, накинутої на мене іншим та вимовленої як звинувачення, Сара таке відчувала ще гостріше, ніж я. Те Ім’я, яке вона могла мати, в Ірані мало залишатися таємницею: навіть якщо Ісламська республіка офіційно захищала іранських євреїв, маленька спільнота, що жила в Тегерані от уже чотири тисячі років, була здобиччю та об’єктом залякування та підозр; їх, ці останні крихти ахеменідського юдаїзму, іноді заарештовували, катували та вішали після гучних процесів, які більше нагадували середньовічне відьмування, ніж сучасне правосуддя, їх звинувачували — поміж тисячею інших безглуздих звинувачень — у підробці медикаментів і спробі отруїти мусульман Ірану за рахунок, звичайно, держави Ізраїль, яка в Тегерані мала силу монстрів і вовків із дитячих казок. І навіть якщо Сара була не більш єврейкою, ніж католичкою, треба було берегтися (з огляду на те, як легко поліція фабрикувала шпигунів) і зробити невидимими ті декілька зв’язків, які вона могла підтримувати з сіоністською громадою, яку офіційна іранська влада так сильно хотіла знищити.

Дивно думати, що сьогодні в Європі так легко називають «мусульманами» всіх тих, хто має прізвище арабського чи турецького походження. Це жорстокість нав’язаних ідентичностей.

О, друга частина. Треба уважно, ніби під мікроскопом, послухати. Все стирається. Все тікає. Рухаєшся новими ділянками. Все зривається з місця. Треба визнати, що ваші сторінки, присвячені 32-й сонаті Бетховена, легко викличуть заздрість у будь-якого музикознавця, любий Томасе Манн. Й заїка Кречмар грає на фортепіано та бекає-мекає коментарі, перекрикуючи власні fortissimi[88]. Який персонаж. Заїка, що говорить про глухого. Чому в опусі 111 немає третьої частини? Я би хотів перевірити на вас мою власну теорію. Та знаменита третя частина присутня як порожнина. Як відсутність. Вона є в небесах, у мовчанні, в майбутньому. Цю третю частину чути, вона розбиває дуальність зіткнення двох перших частин. Це буде повільний рух. Повільний, такий повільний або ж такий швидкий, що він триватиме в безкінечній напрузі. Зрештою, це те саме питання, яке постає з розв’язання Трістанового акорду. Подвійний, неясний, тривожний, невловимий. Як втеча, як фуга. Це фальшиве коло, неможливість повернення прописана самим Бетховеном уже на початку партитури, в тому maestoso, яке ми щойно слухали. Зменшена септима. Ілюзія почутої тональності, марнота людських сподівань, доля так легко їх зраджує. Те, що ми, як нам здається, чуємо, те, чого ми, як нам здається, прагнемо. Величне сподівання на воскресіння, любов, примирення, а далі тільки тиша. Немає третьої частини. Жахливо, правда? Мистецтво та радість, задоволення та страждання людей звучать у порожнечі. Все те, за що тримаємося, фуга, соната, все це тендітне та крихке, розчинене часом. Послухайте кінець першої частини, геніальна кода завершується просто в польоті, зависає після довгого гармонійного шляху — навіть простір між двома частинами не надто певний. Від фуги до варіацій, від втечі до еволюції. Далі маленька арія, adagio molto, в дуже несподіваному ритмі, рух до простоти Ніщо. Знову в осерді ілюзія; її у варіаціях так само складно викрити, як і у фузі. Видається, ніби тебе торкнулася ніжність любові, але в результаті виявляється, що ти просто летиш сходами, ще й сракою вперед. Парадоксальні сходи ведуть у початковий пункт — ні в рай, ні в пекло. Геніальність цих варіацій, і ви з цим, без сумніву, погодитеся, пане Манн, полягає в їхньому переході. Саме тут життя, крихке життя, зв’язок між усім на світі. Краса — це перехід, трансформація, всі можливі витівки живого. Ця соната жива, без сумніву, вона виходить із фуги у варіації, а закінчується нічим. «У мигдалі — що стоїть у мигдалі? Ніщо. Ніщо стоїть у мигдалі. Стоїть собі і стоїть»[89]. Звичайно, ви не можете знати цих рядків Пауля Целана, пане Манн, ви вже померли, коли вони з’явилися.


Ніщо
ми були, є і будем,
квітуючи:
троянда-Ніщо, троянда —
Нікому.[90]


Усе веде до тієї знаменитої третьої частини, велике мовчання, троянда-Ніщо, троянда-Нікому.

Але я проповідую вже навернутому, любий Томасе Манн, я знаю, що ви зі мною згодні. Ви не проти, якщо я вимкну радіо? Бетховен мене таки засмучує. Особливо та безкінечна трель перед фінальною варіацією. Бетховен відсилає мене до Ніщо; до компаса, що показує на схід, на минуле, на хворобу та майбутнє.

Тут життя завершується на тоніці; отак просто, pianissimo, в до-мажорі, порожнинним акордом, за ним — кварта зітхання. І ніщо.


Важливо не втратити схід. Франце, не втрачай схід. Вимкни радіо, припини розмовляти вголос із фантомом Манна-чарівника. Манн — друг музиканта Бруно Вальтера. Друг аж до вигнання, протягом тридцяти п’яти років. Томас Манн, Бруно Вальтер і справа Вагнера. Знову апорія Вагнера. Бруно Вальтер — учень Малера, мюнхенська буржуазія таки вижене його з посади голови оркестру за те, що він як семіт забруднює німецьку музику. В нього вагнерівська статуя недостатньо блищала. В США він стане одним із найвидатніших диригентів свого часу. Чому я сьогодні так багато нарікаю на Вагнера? Можливо, так на мене впливає Бетховенів компас, який вказує на схід. Вагнер — то «захір», видиме, похмурий та сухий Захід. Він перегороджує підземні ріки. Вагнер — це гребля, через яку струмок європейської музики виходить з берегів. Вагнер усе заквашує. Руйнує оперу. Топить. Тотальний твір стає тоталітарним. Що в його ядрі, в його мигдалі? Все. Ілюзія всього. Спів, музика, поезія, театр, живопис із нашим декором, тіла з нашими акторами та навіть природа з нашим Рейном і конями. Вагнер — то Ісламська республіка. Попри інтерес до буддизму, попри пристрасть до Шопенгауера, Вагнер усю цю інакшість перетворює на християнське я. «Переможці», буддистська опера, стає «Парсіфалем», християнською оперою. Тільки Ніцше вдалося віддалитися від цього магніту. Тільки він відчув небезпеку. Вагнер: туберкульозник. Ніцше: сифілітик. Ніцше мислитель, поет, музикант. Ніцше прагнув осередземноморити музику. Він любив екзотичну надмірність «Кармен», звуки оркестру Бізе. Він любив. Ніцше бачив любов у сонці та морі Рапалло, в потаємних вогнях на італійському березі, де найбільш інтенсивна зелень відлунює в ртуті. Ніцше зрозумів, що проблема Вагнера — то не так досягнуті вершини, як неможливість спадкоємності, смерть традиції, яку не оживити (навіть) інакшістю. Огидна вагнерівська сучасність. Бути Вагнером обходиться дорого. Вагнер захотів бути одинокою скелею, він погнав кораблі всіх своїх наступників на рифи.

Для Ніцше віднайдене в «Парсіфалі» християнство нестерпне. Грааль Парсіфаля звучить майже як особиста образа. Замкненість на собі, в католицькій ілюзії.

Вагнер — то лихо для музики, як стверджує Ніцше. Хвороба, невроз. Ліки — це «Кармен», Середземне море та іспанський Схід. Циганка. Міф про любов, таку не подібну до любові Трістана. Треба знецінити музику, Ніцше нічого іншого й не каже. Він побував на двох десятках вистав «Кармен». Кров, насильство, смерть, бики; любов як фатум, як та квітка, яку вам кидають, прирікаючи на страждання. Як та квітка, що сохне разом із вами у в’язниці, але не втрачає запаху. Язичницька любов. Для Бізе Схід — то Італія, Сицилія, де юний Жорж Бізе, лауреат Римської премії, відкриває мавританські шляхи, гаряче небо пристрасті, лимонні дерева, мечеті, перетворені на церкви, одягнуті в чорне жінки, ніби з новел Меріме (в листі він пише про «летючу рибу» та життя «дивне, ніби на гребені хвилі»), і це пояснює зв’язок із трагічністю Меріме, що перейшла в оперу Бізе.

Бізе одружився з єврейкою і придумав Циганку. Бізе одружився з донькою композитора Фроманталя Галеві, автора опери «Єврейка», яку найчастіше ставили на сцені паризької Опери аж до 1930-х. Кажуть, що Бізе помер, диригуючи «Кармен» під час тріо в сцені з картами таро, в той самий момент, коли Циганки-ворожки вимовляли слова: «Смерть! Смерть!» — і відкривали фатальну карту. Цікаво, чи це правда. Існує ціла мережа смертоносних Циган у літературі та музиці, починаючи з андрогінної Міньйони з роману Гете «Роки навчання Вільгельма Мейстера», і аж до Кармен, а між ними диявольська Есмеральда Гюго — коли я був підлітком, то дуже злякався «Ізабелли Єгипетської», роману Ахіма фон Арніма, чоловіка письменниці Беттіни Бретано; досі пам’ятаю початок тексту, він такий темний, усе починається з того, що стара Циганка показує юній Беллі місце на пагорбі зі словами, що там побіля струмка стоїть шибениця, і там повішено твого батька. Не плач, каже, цієї ночі ми підемо та кинемо його тіло в річку, нехай віднесе його до Єгипту; візьми тарілку м’яса та келих вина, пом’янемо його урочистою вечерею. І я уявляю, як під нерухомим місяцем мала дитина здалеку дивиться на шибеницю, де хитається труп її батька; я бачив самотню Беллу, що їсть те м’ясо, п’є те вино та думає про Циганського Барона, про батька, тіло якого вона має зняти з шибениці та довірити його течії, ще й такій могутній, яка спроможна доставити труп на інший берег Середземного моря, до Єгипту, до батьківщини мертвих і Циганів, і в моїй тоді ще дитячій уяві всі страшні перипетії та пригоди Белли, як-то створення гомункулуса чи зустріч із молодим Карлом V Габсбургом, не могли навіть порівнятись із тим жахливим початком, тіло барона Мішеля рипіло вночі, вгорі на дошці справедливості, дитина сам на сам із поминальною вечерею. Моя Циганка — то не Кармен, а Белла: в найперший похід до Віденської опери, коли батьки взяли мене з собою (а це обов’язковий ритуал ініціації для будь-якого сина буржуа), давали «Кармен», диригент Карлос Кляйбер — я був вражений оркестром, звуком оркестру, кількістю музикантів; шурхотливими сукнями співачок, палким еротизмом танцю, але мене прикро здивувала жахлива французька фонетика цих богинь: на жаль, замість збудливого іспанського акценту, Кармен була росіянкою, а Мікаела — німкенею, вона казала солдатам: «Ні, ні, йя пофернусь», і це видавалося (скільки ж мені було тоді років, напевно, десь із дванадцять) дуже потішним. Я сподівався на французьку оперу, дія якої відбувається в дикій Іспанії, але геть нічого не розумів ані в діалогах, ані в аріях, які звучали на якомусь марсіанському суржику, і тоді я не знав, що так, на жаль, у сучасній опері говорять усі. На сцені ж панував величезний переполох, Цигани, солдати, віслюки, коні, солома, ножі, ми вже чекали, що з-за куліс от-от вийде справжній бик, якого Ескамільйо (теж росіянин) прикінчить на цьому ж місці; Кляйбер стрибав за пюпітром, намагаючись примусити оркестр грати ще голосніше, ще голосніше, знову ще голосніше, акценти були такі надмірні, що віслюки, коні, стегна під сукнями та груди в декольте видавалися чемною сільською прогулянкою — в трикутники били навідліт, відриваючи руку з плечем, у духові дули так сильно, що аж тріпотіло волосся скрипалів та спідниці продавчинь сигарет, струнні заглушували голоси виконавців, тож вони мали волати, як ті віслюки чи кобили, аби їх почули, втрачаючи нюансованість; і тільки дитячий хор, «Хор хлопчаків», мав такий вигляд, ніби веселився з цієї надмірності, вони також кричали, хто кого перекричить, розмахуючи дерев’яною зброєю. На сцені було стільки народу, що не ясно, як вони там могли рухатися, не падаючи до оркестрової ями, всі ці капелюхи, зачіски, ковпаки, троянди в волоссі, парасольки, рушниці, маса, магма життя та музики від посиленої безмежної плутанини, так я це пам’ятаю (але пам’ять завжди все трохи перебільшує), ще й дикція акторів перетворювала текст на якесь бурчання — на щастя, матір перед тим терпляче розповіла мені про смертельну історію кохання дона Хосе до Кармен: чудово пам’ятаю, як запитав, чому ж тоді він її убив. Навіщо вбивати об’єкт кохання? Якщо він її любить, то навіщо вдарив ножем? Але, якщо він її вже не любить, раз уже одружився з Мікаелою, то чому досі відчуває достатньо ненависті, аби вбивати? Ця історія видавалася мені дуже малоймовірною. Я вважав дуже дивним, що Мікаелі самій вдалося викрити контрабандистів у горах, адже раніше цього не змогла зробити поліція. Так само я не розумів, чому наприкінці першого акту дон Хосе дав Кармен уникнути в’язниці, він же був із нею ледь знайомий. А вона ж таки подряпала ножем бідолашну юну дівчину. Дон Хосе хіба не мав почуття справедливості? А чи він уже тоді був убивцею? Матір зітхала, що я нічого не розумію про силу кохання. На щастя, кляйберова надмірність дозволила мені забути про лібрето та зосередитися на тілах жінок, які танцювали на сцені, на їхніх костюмах і спокусливих позах, на відвертості їхнього танцю. Циганки — це історія про пристрасть. Починаючи з «Циганки» Сервантеса, в Європі персонажі-Цигани втілювали в собі суміш бажання та насильства, міф про свободу та мандри — як і в музиці: тут можна говорити і про персонажів опери, але і про мелодії та ритми. Ференц Ліст описав у творі «Цигани та їхня музика в Угорщині», — одразу після антисемітського вступу на дев’яносто сторінок, присвяченого євреям у мистецтві та музиці (і знову абсурдні вагнерівські аргументи: розчиненість у чужій культурі, космополітизм, відсутність креативності, генія, але імітація й талант: генії Бах і Бетховен проти талановитих імітаторів Меєрбера та Мендельсона), — свободу як головну характеристику «цієї дивної раси». Мозок Ліста, який уже зжерли расова теорія та антисемітизм, бореться за те, щоби врятувати ромів — він б’є аргументом, що ті, на відміну від євреїв, нічого не приховують, і ще в них немає Біблії та Заповіту; вони крадії, так, але це через те, що вони не прогинаються під жодні норми, як любов Кармен, «яка ніколи не знала закону». Кочівні діти женуться за «електричним вогником почуттів». Вони готові на все, аби за будь-яку ціну відчувати єднання з природою. Вони щасливі тільки тоді, коли засинають у березовому лісі, як повідомляє нам Ліст, тільки тоді, коли вдихають еманації природи всіма своїми порами. Свобода, природа, мрія, пристрасть: у Ліста це, перш за все, дуже романтичний народ. Але Ліст найбільш глибокий і найбільш закоханий, звичайно ж, тоді, коли забуває про расові межі, які він накладає на Rommy, і цікавиться саме їхнім внеском в угорську музику, мотивами, що живлять угорську музику — музику живить ромська епопея, і Ліст стане рапсодом цих музичних пригод. Їхня суміш із татарськими елементами (згідно з походженням загадкових угорців) позначає народження угорської музики. На відміну від Іспанії, де Zingari не принесли нічого хорошого (стара гітара та спів, подібний на рипіння пилки, в лінощах печери Сакромонте або зруйнованого палацу Альгамбри не можуть вважатися музикою, так він каже), саме на широких рівнинах Угорщини цей вогонь знайшов, на його думку, найкраще вираження — уявляю собі, як Ліст в Іспанії, десь посеред забутої краси залишків Альмохади, або ж у мечеті в Кордові, терпляче шукає ромів, аби почути їхню музику; в Гренаді він прочитав «Альгамбру» Вашингтона Ірвінга, почути, як голови Абенсерагів падають від леза катів у воду фонтана з левами — американець Вашингтон Ірвінг, друг Мері Шеллі та Вальтера Скотта, перший письменник, під чиїм пером ожили діяння мусульман в Іспанії, він перший описав хроніку завоювання Гренади та й сам пожив у Альгамбрі. Дивно, що Ліст не почув у цих співах під погану гітару нічого, крім банальностей: але він тут таки визнає, що йому не пощастило. А от кому пощастило, то це Доменіко Скарлатті, який саме під час довгих мандрів Андалузією, десь у маленькому подвір’ї в Севільї почув сліди втраченої мавританської музики, що її перенесли роми до фламенко, яке саме народжувалося; ця мелодія оживлює барокову музику та долучається, завдяки оригінальності Скарлатті, до еволюції європейської музики. Ромська пристрасть у порожнечах угорських пейзажів і андалузійських пагорбів передає свою енергію так званій «західній» музиці — ось іще одна цеглинка до ідеї Сари про «спільну будову». І це суперечність у Ліста: ізолюючи через «расу», як її називав Ґобіно, внесок ромів, він таки його нейтралізує, віддаливши; внесок, який він визнає, може бути лише стародавнім, який влився «від чужого народу, як-то євреї» до угорської музики, але тільки не «Циганські рапсодії»… Той великий рух «національного» виокремлення, історична побудова «німецької», «італійської», «угорської» музики як вираження однойменних націй, що перебуває з ними в повній гармонії, одразу ж суперечить уже самим теоретикам. Модальні пориви в кількох сонатах Скарлатті, альтерації гами «в циганському стилі» (Ліст говорить про «дуже дивні лоскоти та шокуючий спалах») є таким самим ударом ножа в класичну гармонію, як удар ножа Кармен, коли вона навхрест дряпає обличчя однієї з продавчинь сигарет. А я міг би порадити Сарі звернути увагу на східних ромів, яких так мало вивчають, турецькі Cingânés, сирійські Nawars, іранські loulis — кочівники та осілі, що їх можна зустріти від Індії до Магрибу, включно з Центральною Азією, аж від часів держави Сасанідів і короля Бахрама V. У перській класичній поезії роми вільні, веселі, музичні; вони красиві, як місяць і зорі, вони танцюють і спокушають — вони є об’єктами любові та бажання. Я нічого не знаю про їхню музику, цікаво, чи вона відрізняється від іранської музики, а чи навпаки, можливо, вона сама є субстратом, на якому проросли іранські тональності? Між Індією та долинами Західної Європи б’ється вільна кров їхніх загадкових мов, усього того, що вони принесли зі собою в мандрах — малюючи іншу, потаємну карту величезної країни, що тягнеться від долини річки Інд аж до Гвадалківіра.

Я кручуся довкола любові. Калатаю ложечкою в порожній чашці. Чи хочеться мені ще чаю? Чого мені точно не хочеться, то це спати. Що намагається мені сказати Доля цієї ночі? Я міг би поворожити на картах, якби бодай трохи вмів, то розклав би таро. Madame Sosostris, famous clairvoyante, is known to be the wisest woman in Europe, with a wicked pack of cards. Ось моя карта, Моряк Фінікійський втонулий[91]. Це водяний Повішеник, якщо узагальнювати. Бійтеся смерті від води. Чи як там у Бізе:


Карти невблаганні,
хоч двадцять раз мішай,
відповідь лише одна: «смерть!»
Так, якщо смерть, дарма ти їх мішаєш…
Ти знову бачиш відповідь одну:
«Чекай на смерть!» Знову…
Знову смерть![92]


Померти від рук Кармен або мадам Созостріс — з дощу та під ринву, французи ще кажуть «кіф-кіф буріко»[93]. Віщування близької смерті, як у прекрасній стриманості в постскриптумі одного з останніх листів Ніцше, велетня на глиняних вусах.


> P.S. Цієї зими я запишаюсь у Ніцці. Моя літня адреса: Зільс-Марія, Верхній Енгадін, Швейцарія. Я припинив викладання в університеті. На три чверті сліпий.


І це звучить як епітафія. Тяжко уявляти, що може бути остання ніч, що ти вже на три чверті сліпий. Зільс у Енгадіні — то, як кажуть, один із найкрасивіших гірських пейзажів Європи. Озеро Зільс і Сільвапланське озеро, де Ніцше гуляв пішки. Ніцше в Персії, Ніцше читав «Авесту», перший, а чи й останній зороастрієць Європи, засліплений вогнем Великого Світоча Ахура Мазда. Знову шляхи перетинаються; Ніцше закоханий у Лу Саломе, саме ту Лу, яка вийде заміж за сходознавця Фрідріха Карла Андреаса, фахівця з іранських мов, науковця, що мало себе не заколов, коли вона йому відмовила, він просто збожеволів від бажання; Ніцше зустрічав також Аннемарі Шварценбах у Зільс-Марії, де у Шварценбахів було власне прегарне шале; Аннемарі Шварценбах зустріла привида Ніцше в Тегерані, де вона не раз бувала; Аннемарі Шварценбах перетнулася також із Томасом Манном і Бруно Вальтером через Еріку та Клауса Маннів, яким вона пише розгублені листи з Сирії та Ірану. Аннемарі Шварценбах також зустрілась із Артюром де Ґобіно, сама того не знаючи, в долині Лар, за декілька десятків кілометрів на північ від Тегерана. Компас завжди показує на схід. В Ірані Capa повела мене дивитися ті місця, одне за одним: вілла Фарманіє, де жила Аннемарі з чоловіком, молодим французьким дипломатом Клодом Клараком, красивий будинок із неоперськими колонами, чудовим садом, де сьогодні міститься резиденція посла Італії, привітного чемного чоловіка, який радо нас зустрів і дізнався, що меланхолійна швейцарка колись тут жила — Сара вся аж блищить у тіні дерев, її волосся як ті золоті рибки в темній воді; її щастя від відкриття цього будинку виражаються в безкінечній усмішці; і я сам такий щасливий якоюсь дитинною радістю, що мене сповнює весняна втіха, така ж потужна, як і запах численних троянд Тегерана. Вілла розкішна — кераміка доби Каджарів на стінах оповідає історії перських героїв; меблі родом із багатьох епох, десь поміж Старою Європою та вічним безсмертним Іраном. Дім перебудували та збільшили в 1940-х роках, заплутана суміш архітектури італійської неоготики і перського XIX століття радше гармонійна. Місто навколо нас, що часто буває таким гірким, пом’якшується від вигляду Сари, яка стоїть на колінах на краю ставка, а її біла рука здається деформованою, бо вона занурила її у воду, вкриту білим лататтям. Ми знову зустрілися в Ірані за декілька місяців після Парижа та захисту її дисертації, минули довгі місяці після її весілля та моїх ревнощів, після Дамаска, Алеппо та зачинених дверей у спальні готелю «Барон», їх захряснули просто перед моїм носом — біль поволі послабився, всі болі слабнуть, сором є почуттям, яке уявляє іншого в собі, бере на себе бачення іншого, це подвоєння, і тепер я волочу пантофлі до вітальні та робочого столу, як зазвичай, я зачіпаюся за порцелянову підставку для парасольок, яку не видно в темряві, кажу собі, що тоді дуже жалюгідно влаштував їй холодний прийом і плів усі можливі інтриги, аби тільки знову зустрітися в Ірані, я шукав теми дослідження, стипендії, запрошення, аби тільки потрапити в Тегеран, ця думка мене просто засліпила, настільки, що аж перевернула виплекані університетські плани; всі у Відні запитували, навіщо мені Тегеран і Персія? Стамбул і Дамаск — то ще нічого, але Іран? Доводилося вигадувати дивні відповіді та просторікування про «сенс музичної традиції», перську класичну поезію та її відлуння в європейській музиці, а чи й коротко бурчати: «Я маю повернутися до першоджерел», — від чого негайно замовкали навіть найбільш цікаві, бо переконувалися, що мене торкнулася благодать або ж, як думали переважно, легкий наліт безумства.

О, я мимовільно ввімкнув комп’ютер, Франце, я знаю, що ти робитимеш, ти розкопуватимеш старі історії з тегеранських щоденників, перечитуватимеш мейли від Сари, ти й сам знаєш, що це погана ідея, краще зроби собі ще чаю та йди знову ляж у ліжко. Або ж внось правки, вичитуй ту пекельну дисертацію про східні мотиви в операх Глюка.

Ковток іранського опіуму, ковток пам’яті, це своєрідне забуття, забуття ночі, що лине, хвороби, що здобуває своє, сліпоти, що нас долає. Можливо, саме цього бракувало Садегу Хедаяту, коли він у Парижі відкрив газ у квітні 1951 року, йому бракувало люльки з опіумом і пам’яті, компанії: найбільший іранський прозаїк XX століття, найтемніший, найдотепніший, найзліший, який віддався повільній смерті з виснаження; він полишив себе, не протистояв, життя не видається йому гідним продовження, чи тут, чи там — перспектива повернутись у Тегеран для нього така ж немислима, як і життя в Парижі, він відпливає, відпливає у квартиру-студію, що її з такими труднощами отримував, ту, що на вулиці Шампйоне в Парижі, місті Світла, з яким він бачить так мало. В Парижі йому подобаються бари, коньяк, зварені накруто яйця, він уже давно вегетаріанець, ще після подорожі до Індії; в Парижі він любить спогади про місто, яке побачив ще у 1920-ті, і тиск між Парижем його молодості та Парижем 1951 року — і між його молодістю та 1951 роком — це щоденний біль його прогулянок Латинським кварталом, довгих гулянь передмістями. Він ходить в гості (хоча це й перебільшення) до декількох іранців, також вигнанців, як і він; ті іранці вважали, що він дещо зверхній і зневажливий, скоріш за все, так і було. Він вже майже не пише: «Я пишу лиш для власної тіні, що відкидаю на стіну від світла лампи; треба більше про неї дізнатися». Він спалить свої останні тексти. Сара розповідала, що більше ніхто так не любив і не ненавидів Іран, як Хедаят. Ніхто не був настільки уважним до вуличної мови, вуличних персонажів, святенників, смиренних, сильних. Ніхто так люто не критикував і так сильно не хвалив Іран, як Хедаят. Можливо, наприкінці життя він і був сумним, водночас гірким і кислим, але це не був сумний письменник, зовсім ні.

Як і Садег Хедаят, я завжди трохи соромився Парижа; в ньому відчувається дивна жорстокість, а в метрополітені запах теплого арахісу, так зазвичай пахнуть містяни, які бігають замість того, щоб ходити, в них потуплені очі, вони готові скинути все на своєму шляху, аби досягнути мети; бруд, здається, накопичувався тут безперервно з часів Наполеона; шляхетна річка, обмежена брукованими берегами, всіяними незмірно гордовитими пам’ятниками; все, над чим височіє молочно-біла базиліка Сакре-Кьор, завжди, як мені видавалося, мало монструозну бодлерівську красу. Париж — столиця XIX століття та Франції. В Парижі я так ніколи й не зміг позбутися нерішучості через те, що я турист, а також через свою французьку мову, я визнаю, що моя мова покарана, вона помірна, ощадлива, надто досконала, в ній завжди відчувається вигнання — мені здається, що я розумію лише половину з того, що мені говорять, навіть гірше, мені іноді присоромлено доводиться просити повторити окремі фрази: з часів Війона та кінця Середньовіччя в Парижі говорять лише на місцевому жаргоні. І я не знаю, чи ці характерні риси перетворюють Відень або Берлін на м’які та провінційні, а чи, навпаки, то Париж занурений у власну провінцію, ізольований в осерді острова Іль-де-Франс[94], назва якого і лежить в основі особливості цього міста та його мешканців. Сара — справжня парижанка, якщо це означення взагалі має сенс — у будь-якому разі, тут вона народилася, виросла, «та всіх гостріш — жінки Парижа», вважає вона[95]. Та я теж так вважаю — треба визнати, що навіть схудла від перенавантаження Сара із впалими очима, з коротшим, ніж зазвичай, волоссям, така, ніби щойно повернулася з монастиря чи в’язниці, з блідими та майже кістлявими руками, що аж обручка стала завелика та злітала з пальця, вона залишалася для мене взірцем жіночої краси. Який привід я знайшов для того короткого візиту в Париж, уже й не пригадаю; я жив у невеличкому готелі біля площі Сан-Жорж, однієї з тих, що мали чарівні пропорції, але перетворилися на пекло після винайдення автомобілів — я не знав, що розташування «поруч із площею Сан-Жорж» (так було написано в брошурі готелю, який я вибрав несвідомо, лише через дружні звуки в імені цього святого, набагато більш знайомі, наприклад, ніж Нотр-Дам-де-Лорет або ж Сан-Жермен-л’Оксеруа) означало також, на жаль, близькість до площі Піґаль, сірого одоробла, що височіло над усіма можливими візуальними жахіттями, де випихачі барів разом із дівчатами просто хапали вас за руки та пропонували випити, не відпускали, доки добряче вас не ошукають, впевнені в сплесках мужності, що мала вибухати від образ і обзивання «педиком» чи «імпотентом». Цікаво, що площа Піґаль (та вулички довкола неї) лежала буквально між мною та Сарою. Квартира Сари та Надіма містилася трохи вище, на площі Абес, всередині шляху вознесіння (о, Париже!) від проституток із площі Піґаль до монахів базиліки Сакре-Кьор, понад валом, куди комунари везли свої гармати, біля останнього помешкання Садега Хедаята. Коли я приїхав, Надім саме був у Сирії, і це мене цілком влаштовувало. Чим вище я ліз, аби досягнути Сари, ідучи вуличками, які без попередження перетворювалися з брудних на туристичні, а з туристичних на буржуазні, тим краще я розумів, що досі плекаю надію, безумну надію, і вона не наважувалася означитися, згодом я спускався довгими сходами на вулиці Мон-Сені після того, як заблукав і несподівано вийшов на виноградник, затиснутий між двома будинками, і ті старі лози нагадали мені Відень і Нусдорф, сходинка за сходинкою я спускався до мерії 18-го округу, до бідності та простоти окраїн, які межували з монмартрською хвалькуватістю, і моя надія розчинилась у сірості, яка, здавалося, засмутила навіть дерева на вулиці Кюстін, вони витягували шиї з-за чавунної решітки, це типове паризьке обмеження рослинного буйства (ніщо не відтворює дух сучасності краще за цю дивну ідею поставити решітку навколо дерева. Вас марно переконуватимуть, що ці міцні шматки заліза мають захищати каштан або платан, і це для їхнього ж блага, аби ніхто не пошкодив їхнє коріння, не існує страшнішого образу боротьби не на життя, а на смерть між містом і природою, так само не існує більш промовистих ознак перемоги першого над другою), і коли я нарешті не без вагань проминув мерію, церкву та галасливе перехрестя на вулиці Шампйоне, Париж таки здолав мою надію. Це місце могло би бути приємним і навіть не позбавленим шарму; деякі багатоповерхівки були доволі елегантними, шість поверхів і горище під цинковим дахом, от тільки більшість крамничок здавалися закинутими; вулиця була порожня, дуже крута, безкінечна. Навпроти помешкання Хедаята розташувався цікавий ансамбль, низький старий будинок XVIII століття, приліплений до великого цегляного будинку, де містився в’їзд на стоянку для паризьких автобусів. Чекаючи на Сару, я мав достатньо часу на розглядання вікон будинку номер 37а, тих самих, де Садег Хедаят вирішив покінчити з життям, і під невиразним блідо-сірим небом це зовсім не тішило. Я думав про цього сорока восьмирічного чоловіка, який ганчірками позатикав щілини в дверях кухні перед тим, як відкрити газ, лягти на підлогу, вкритися ковдрою та назавжди заснути. Сходознавець Роже Леско саме більш-менш завершив переклад його «Сліпого мартина», але видавництво «Grasset» чи то не хотіло його видавати, чи то не мало грошей. Книгопродавець і видавець сюрреалістів Жозе Корті буде вражений текстом, який вийде згодом, за два роки після смерті автора. «Сліпий мартин» — це мрія про смерть. Жорстока книжка, дикий еротизм, де час постає проваллям, вміст якого навалюється на вас смертельною блювотою. Книжка про опіум.

А ось і Сара. Іде швидко, портфель на ремені висить на плечі, голова ледь нахилена; вона мене не помітила. Я впізнав її, попри відстань, за кольором волосся, за надією, що знову просочувала моє серце, тривожно його стискаючи. Ось вона переді мною, в довгій спідниці та черевиках, величезному вохристому шарфі. Протягує руки, усміхається, каже, що дуже рада мене бачити. Звичайно ж, я не міг одразу ж не зауважити вголос, що вона дуже змарніла, зблідла, і що під очима в неї лягли темні тіні, і це не було розумним рішенням; але мене так вразили її фізичні зміни, що тривога підштовхнула до марних слів, і я не зміг цього не сказати, і так оцей день, день, якого я сам так прагнув, готував, чекав та уявляв, почався абсолютно жалюгідно. Сара образилася — вона намагалася цього не показувати, і ось наш візит до квартири Хедаята закінчився (це був радше візит на сходовий майданчик, бо нинішній мешканець квартири відмовився нам відчиняти, Capa телефонувала йому напередодні та зробила висновок, що він дуже забобонний і нажаханий самою думкою про те, що якийсь загадковий іноземець міг укоротити собі віку просто на кухонному лінолеумі), тож ми піднімалися вулицею Шампйоне на захід, а потім вулицею Дамремон в бік цвинтаря Монмартр, і поки ми не зупинилися на обід у турецькому ресторані, вона підкреслено мовчала, а я ж істерично базікав — ті, що тонуть, так само намагаються втриматися на воді і руками, і ногами; я намагався трохи її розважити чи бодай зацікавити; розповідав останні новини з Відня, все ж таки у Відні бувають новини, далі переходив до «східних» пісень Шуберта, якими я тоді захоплювався, потім говорив про Берліоза, на чию могилу ми й ішли подивитися, а також про дуже особистісне моє прочитання його опери «Троянці» — і так тривало, аж поки вона не зупинилася просто посеред вулиці та з легкою усмішкою подивилася на мене:

— Франце, в мене вже голова обертом, я від твоїх слів як п’яна. Не можу повірити. Ти безперервно говориш от уже два кілометри. Боже, який ти буваєш балакучий!

Я запишався, що мої прекрасні слова змогли так її схвилювати, тому не збирався зупинятися[96]:

— Ти маєш рацію, я говорю, говорю, не даю тобі й слова вставити. Ну то розказуй, як твоя дисертація, пишеться? Скоро захист?

Але ці слова мали несподіваний ефект: Сара голосно зітхнула, тут же, на тротуарі вулиці Дамремон, заховала обличчя в долоні, похитала головою, підняла руки до неба та заволала довгим криком. То був вигук безнадії, звертання до богів, сповнене шалу волання, я заскочено й ображено занімів, вирячивши очі. Потім вона замовкла, повернулася до мене та знову зітхнула:

— Ну що, пішли обідати.

Навпроти був ресторан; його декор був підкреслено екзотичний, всі ці гардини, подушки, різноманітні речі та старовина, така ж запилюжена, як і вітрина, аж непрозора через бруд; клієнтів, крім нас, не було, рівно полудень, але парижани, вихваляючись південними впливами, демонстрували внутрішню свободу та, певно, мали обідати пізніше, ніж зазвичай прийнято, на відміну від решти співвітчизників. Якщо вони в цьому закладі взагалі обідали. Мені здалося, що ми єдині клієнти, які заходили сюди протягом тижня, якщо не місяця, бо господар (сидів за столом, намагаючись побити власний рекорд на «тетрісі») дуже здивувався, коли нас побачив. Його блідість, вимова, поганий настрій і ціни свідчили про те, що він — цілковитий парижанин: оце так соломки підстелили, з усіх турецьких ресторанів нам трапився єдиний, який тримає місцевий, парижанин, що покинув свій «тетріс» і вийшов до нас лише після того, як, зітхнувши, закінчив партію.

Тепер уже я мовчав, мене смертельно образив безглуздий крик Сари. За кого вона себе має? Я нею цікавлюсь, і що я отримую натомість? Якісь хижі пташині крики. Просто якесь совине ухання. Після кількох хвилин мого мстивого мовчання та переховування за меню ресторану, вона таки вирішила попросити вибачення:

— Франце, пробач, вибач, мені дуже прикро, сама не знаю, що на мене найшло. Але ти й сам ускладнюєш.

(Смертельно ображено, з патетичними нотками) — Нічого-нічого, не будемо про це. Подивімося краще, що їстівного є в цьому розкішному закладі, куди ти нас привела.

— Можемо піти деінде, якщо хочеш.

(Рішуче, з краплею лицемірства) — Не можна піти з ресторану після того, як сіла та взяла меню. Так не роблять. Як тут у вас у Франції кажуть: якщо вино відкоркували, треба пити.

— Я можу вдати, що мені погано. І якщо ти продовжиш так себе поводити, мені справді буде погано.

(Лукаво заховавшись за меню) — То тобі недобре? Це пояснює твої різкі зміни настрою.

— Франце, тобі таки вдасться вивести мене з себе. Припини, а то я повернуся додому працювати.

(Боягузливо, перелякано, присоромлено, раптом кладу меню на стіл) — Ні-ні, не йди, я так казав, щоб тебе подражнити, я впевнений, що тут дуже смачно. І навіть вишукано.


Тут вона почала сміятися. Я вже й не пригадую, чим ми тоді пообідали, пам’ятаю тільки тихе «дзень» мікрохвильовки, що звучало в порожньому ресторані за мить до подання страв. Сара говорила про дисертацію, Хедаята, Шварценбах, всіх любих її серцю персонажів; про дзеркала між Сходом і Заходом, які вона хотіла розбити, так вона говорила, вже коли ми знову гуляли. Викрити ризому цієї модерної спільної конструкції. Показати, що «східні» люди не виключені з цього процесу, але й навпаки, часто саме вони є натхненниками, ініціаторами, активними учасниками; показати зрештою, що теорії Саїда, попри те, що вони в собі несли, стали інструментом найвитонченішого домінування: і річ тут не в тому, чи мав Саїд рацію, а чи помилявся в своїй візії орієнталізму; проблема в тріщині, в онтологічному розриві, який його читачі уявили між Заходом, що домінує, та Сходом, що кориться, ця тріщина виникла понад колоніальною наукою та сприяла здійсненню моделі, створеної таким чином, моделі, що a posteriori завершила сценарій панування, проти якого й збиралася боротися думка Саїда. Але ж історію можна читати геть інакше, казала Capa, вона написана зовсім не так, спільно та поступово. Вона довго говорила про святу постколоніальну трійцю: Едвард Саїд, Гомі Бгабга, Гаятрі Чакраворті Співак; про проблему імперіалізму, відмінності, XXI століття, коли перед лицем насильства нам більше, ніж будь-коли, слід позбутися абсурдної ідеї про абсолютну відмінність Ісламу, визнати не лише страшну жорстокість колоніалізму, але й усе те, чим Європа завдячує Сходу — неможливо одне відділити від іншого, потрібно змінити перспективу. Треба знайти, як вона казала, замість дурних образ одних і замість колоніальної ностальгії інших нову візію, що містила би іншого в собі. З обох боків.

Декор був одним із прикладів: фальшиві анатолійські тканини, допасовані до дрібничок «made in China» та до дуже паризької поведінки ресторатора, видавалися найкращою ілюстрацією до тези.

Схід — то уявна конструкція, ансамбль репрезентацій, де кожен, незалежно від розташування, може напитися доста. Наївно думати, міркувала Сара вголос, що ця валіза зі східними картинками в Європі якась особлива. Ні. Ці образи, ця скриня скарбів доступна всім, і всі додають туди, залежно від культурного продукту, нові віньєтки, портрети, нову музику? Алжирці, сирійці, ліванці, іранці, китайці також занурюються до цієї шафарні, в цей уявний світ. Ось дуже актуальний приклад, що вражає: принцеси з закритими обличчями та летючі килими студії «Disney» можуть мати «східний» вигляд або «східну манеру»; але вони насправді відповідають лише останньому вираженню цього нещодавнього уявного конструкту. Не дарма ці фільми дозволені в Саудівській Аравії, їх там показують всюди. Всі навчальні короткометражки (де показано, як правильно молитися, постувати, жити по-мусульманськи) їх наслідують. Цнотливе сучасне Саудівське суспільство — це фільм Волта Діснея. Ваххабізм — це фільм Волта Діснея. Роблячи так, кінематографісти, які працюють на Саудівську Аравію, додають образів у спільні фонди. Інший приклад дуже шокує: обезголовлення на людях, оте, де крива шабля та кат у білому, або ж, іще страшніше, задушення струною з відрізанням голови. І це теж продукт спільної конструкції на основі мусульманських джерел, перетворених усіма образами сучасності. Ці жахи мають своє місце в уявному світі; вони наслідують цю спільну конструкцію. Ми, європейці, жахаємося їхньої інакшості; але ця інакшість така ж страшна для іракця чи єменця. Навіть те, що ми відкидаємо, навіть те, що ми ненавидимо, все це також росте зі спільного уявного світу. Те, що ми ідентифікуємо в жахливих стратах через обезголовлення як «інше», «відмінне», «східне», є так само «іншим», «відмінним», «східним» для арабів, турків або іранців.

Я слухав її неуважно, занурений у споглядання: попри синці під очима та худизну, її обличчя було потужним, рішучим і водночас ніжним. Її погляд горів вогнем ідей; її груди здавалися меншими, ніж раніше: в декольте її кашемірового чорного светра було видно трохи мережива білизни такого ж кольору, то був край ліфчика, і в тонкій лінії під вовною посередині плеча вгадувалася бретелька. Веснянки вкривали грудину, йшли вздовж мережива, піднімались аж до ключиць; я помітив кісточки ключиць, над якими висіли сережки, два вигадані геральдичні елементи з невідомими гербами. Волосся вона високо заколола срібним гребінцем. Її світлі руки з довгими блакитнуватими венами ніби розмішували повітря, жестикулюючи під час розмови. Їжі в тарілці вона ледь торкнулася. Я знову подумав про Пальміру, про дотик до її тіла, мені захотілося пригорнутися до неї та розчинитись у ній. І ось вона перейшла до головної теми, до складнощів із Жільбером де Морґаном, її науковим керівником, тут вона нагадала, що я його знаю, ми перетинались у Дамаску; вона турбувалася через його перепади настрою, запої та зневіру — але найбільше вона хвилювалася через його нахил шукати втіху в усмішках студенток першого-другого курсу. Він терся об них так, ніби хотів підчепити молодість, заразитися нею. Не всі були згодні віддатися цьому вампіру. І ці слова викликали в мене гиденьку усмішку та хіхікання, за що я негайно отримав по заслузі, Франце, це не смішно, ти такий самий мачист, як і він. Жінки — то не речі, ну і так далі. Чи усвідомлювала вона моє бажання, нехай і замасковане, перелицьоване на запобігливість і шану? Вона знову змінила тему. Її стосунки з Надімом ставали все складніші. Зізналася, що вийшла заміж, аби полегшити Надіму в’їзд до Європи. Але вже після кількох місяців у Парижі йому почало бракувати Сирії; і в Дамаску, і в Алеппо він був відомим виконавцем; у Франції ж він був просто ще одним мігрантом. Сара, в свою чергу, була така занурена в роботу над дисертацією, що могла, на жаль, присвячувати чоловіку лише дуже мало часу; Надім погано сприймав свою нову країну, йому всюди ввижалися расисти та ісламофоби; він мріяв повернутися до Сирії, і це щойно стало можливим, адже він нещодавно отримав свою посвідку на постійне проживання. Вони вже майже розійшлися, сказала Сара. Вона почувалася винною. Вона явно була виснажена; сльози раптом починали бриніти в очах. Вона не розуміла, які егоїстичні сподівання це в мені пробуджувало. Вона почала просити вибачення, а я незграбно спробував її заспокоїти, після захисту все піде краще. Після захисту в неї не буде роботи, не буде грошей, не буде нових проектів, заперечила вона. Я помирав від бажання закричати, що пристрасно її люблю. Ця фраза в моєму роті перетворилася на дивну пропозицію: ти могла би трохи пожити у Відні. Спершу вона замовкла, потім усміхнулася, дякую, дуже мило. Так мило, що ти про мене дбаєш. Дуже. Цю магічну рідкісну та коротку мить перервав власник, що приніс нам рахунок, якого ми не просили, в жахливій, розмальованій птахами чашці. «Бамболі хун джегар хорад о ґолі хазель кард, намальований соловей, з якого лилася кров, дав народження троянді», — подумав я. Лиш сказав «бідолашний Гафіз», а Сара одразу ж зрозуміла, на що я натякаю, і засміялася.

Далі ми пішли в бік цвинтаря Монмартр та заспокійливого товариства надгробків.

## 4 година 30 хвилин

Дивні діалоги встановлюються в межах випадкової географії цвинтаря, думав я, стоячи перед могилою орієнталіста Генріха Гейне («де останній спочинок утомленого мандрівника, під південними пальмами чи рейнськими липами?» — ні те, ні інше: під каштанами Монмартра), ліра, троянди, мармуровий метелик, тонке, нахилене вперед обличчя поміж родиною купця та пані Бьоше, дві чорні могили обрамлюють білосніжний надгробок Гейне, що височіє над ними, як сумний сторож. Підземна мережа поєднує склепи, Гейне з музикантами Гектором Берліозом і Шарлем Валентеном Алканом, які зовсім поруч, або з Талеві, композитором опери «Єврейка», всі вони тут, тримаються разом, пліч-о-пліч. Теофіль Готьє, добрий друг Генріха Гейне, отам, трохи далі, Максім Дюкан, який супроводжував Флобера в Єгипет і пізнав насолоду з Кучук Ханім, а може, і з не дуже добрим християнином Ернестом Ренаном, думаю, між їхніми душами тривають потаємні дебати по ночах, жваві дискусії, що їх передає мережа коріння кленів і мандрівні вогники, терплячий натовп похованих слухає підземні беззвучні концерти. Берліоз ділив могилу зі своєю бідолашною Офелією, Гейне, вочевидь, був сам, і ця думка, нехай і дитинна, викликала в мене легкий смуток.

Сара блукала навмання, її вели імена минулого, вона навіть не дивилась у план, який люб’язно попросила на вході — і цілком природно ми прийшли до Марі Дюплессі, Дами з камеліями, і до Луїзи Коле, яку вона мені, якщо так можна сказати, відрекомендувала. Я здивувався, як багато котів можна зустріти на паризьких цвинтарях, це супутники мертвих поетів, так само, як і живих: величезний зелено-сірий кіт розвалився на красивій надгробній скульптурі, шляхетне драпірування якої, здавалося, не знало ні підступів голубів, ані ніжності ссавців.

Усі лежали разом, коти, буржуа, художники, виконавці вар’єте — заквітчаний мавзолей, куди спішили туристи, належав співачці Даліді, італійці з Александрії, він стояв зовсім біля входу: статуя артистки в повний зріст, оточена самшитовими кульками, вона ніби ступає в прозорій сукні назустріч роззявам; за нею світило сонце та кидало золоте проміння на чорну мармурову табличку в центрі муарово-сірої монументальної арки: було складно здогадатися, яке з божеств співачка шанувала за життя, може, хіба що Ісіду чи Клеопатру Александрійську. Таке вторгнення східної мрії у тілесне воскресіння не могло не сподобатися численним художникам, які насолоджувалися вічним спокоєм на цвинтарі Монмартр, поміж ними Орас Верне (дуже скромний саркофаг і простий кам’яний хрест контрастували із багатим живописом художника-орієнталіста, майстра батальних сцен) і Теодор Шассеріо, що поєднував еротичну точність Енгра з нестримністю Делакруа. Уявляю, як він веде розмову з Готьє, своїм другом, який лежить отам, з іншого боку — вони говорять про жінок, жіночі тіла, обговорюють еротичні принади статуї александрійської співачки. Шассеріо з’їздив до Алжиру, пожив якийсь час у Константіні, де ставив мольберт і теж писав скромну загадкову красу алжирок. Цікаво, чи у візира Халіл-паші була хоч одна картина Шассеріо, точно мала би бути: османський дипломат, друг Сен-Бьова та Готьє, майбутній міністр закордонних справ у Стамбулі мав прекрасну колекцію картин на східні мотиви та еротичних сцен: він купив «Турецькі лазні» Енгра, і дуже потішно думати, що турок родом з Єгипту, виходець із великої родини державних служителів, колекціонував переважно орієнтальні полотна, всіх цих алжирок, ню, гаремні сцени. Вийшов би красивий роман, якби хтось написав про життя Халіл-паші з Єгипту, який долучився до дипломатичного корпусу в Стамбулі, а не в своїй рідній країні, тому що, як він пояснював у написаному французькою мовою листі до візира: «У мене проблема з очима через пил Каїра». Він почав блискучу кар’єру в Парижі як єгипетський комісар на виставці 1855 року, наступного року взяв участь у конгресі, яким завершилася Кримська війна. Він міг зустрічати і Фаріса Шидіяка (цей великий арабський автор був любий серцю Сари), який саме тоді віддав свій великий роман у друк в Парижі, в друкарню братів Пілуа, що на вулиці Монмартр, будинок номер 50, кинути камінь на ці могили ми ходимо регулярно. Халіл-паша похований, здається, у Стамбулі; колись я би хотів піти покласти квіти на могилу цього османця з обох берегів — я і не знав, кого він міг навідувати тут, у Відні поміж 1870 і 1872 роками, поки Париж саме переживав війну та ще одну революцію, ту саму Комуну, що прирече його друга Ґустава Курбе на вигнання. Халіл-паша познайомився з Курбе під час другого візиту в Париж, тоді ж він замовив йому перші картини — спершу ніжний «Сон», де постають хіть і гомосексуальна любов двох поснулих жінок, вони голі, їхні руки та ноги переплелися, чорнявка та білявка, волосся та тіла чарівно змішались укупі. Ми би дорого заплатили за стенограму розмови, що дала початок такому замовленню, а ще дорожче — за можливість подивитися на роботу над картиною «Походження світу»: молодий османець подарував собі зображення жіночої вульви крупним планом, написане одним із найбільш здібних до тілесного реалізму художників, це абсолютно скандальна картина, пряма та безкомпромісна, її приховуватимуть від публіки протягом довгих десятиліть. Можна лиш уявити задоволення Халіл-паші від того факту, що він володіє потаємним скарбом, темною вульвою, двома грудьми, до того ж, картину такого маленького формату легко непомітно повісити десь у туалетній кімнаті за зеленою шторою, якщо вірити свідченням Максіма Дюкана, який однаково ненавидів і Курбе, і фантазії та багатство османця. Особу власниці темного руна та мармурових грудей ще залишається з’ясувати; Сара дуже любила уявляти, що це геніталії Марі-Анни Детурбе alias Жанни де Турбе, яка померла графинею де Луан, змусила мріяти Гюстава Флобера та була коханкою — і музою — величезної частини літературного світу Парижа 1880-х років, можливо навіть коханкою живчика Халіл-бея. Могила Жанни де Турбе теж лежить десь тут на цвинтарі Монмартр, неподалік від надгробків Ренана чи Готьє, яких вона приймала в своєму салоні ще в ті часи, коли її називали страшним іменем «дама напівсвіту»; цю могилу ми не знайшли, можливо, її не видно крізь зелень, а може, й влада зі злості від того, що дала прихисток таким скандальним тазовим кісткам, вирішила прибрати саркофаг від хтивих поглядів перехожих. Сара любила уявляти, сидячи під каштанами широкої алеї, по обидва боки якої розташувалися мавзолеї, що для Халіл-бея та напіввідкрита вульва була спогадом про бажану жінку, тож він зі скромності попросив Курбе, аби її обличчя не було видно; так він міг інтимно її споглядати без ризику скомпрометувати панну.

Ким би насправді не була натурниця, якщо ми колись взагалі про неї дізнаємося, ми завдячуємо Османській імперії та одному з найвидатніших її дипломатів окрасою європейського еротичного живопису. Самі турки не були байдужими до красот орієнтальних міражів, зовсім ні, так казала Сара — це доводять дипломат-колекціонер Халіл-бей, а також перший орієнтальний живописець, османський археолог Осман Хамді-бей, якому ми завдячуємо відкриттям саркофагів Саїда та прекрасних картин орієнтальних «жанрових сцен».

Прогулянка чарівним світом спогадів додала Сарі енергії; вона забула про написання дисертації та мандрувала від надгробка до надгробка, з епохи в епоху, і коли чорна тінь естакади Коленкур (склепи, над якими вона пролягає, стоять у вічній тіні) та її металевих стовпів із заклепками почала вкривати некрополь, нам, на жаль, довелося покинути минуле та повернутися до кипіння площі Кліші: в моїй голові панувала дивна суміш надгробкових каменів і вульв, такий цілковито язичницький цвинтар, який окреслює в уяві «Походження світу», таке ж руде, як і волосся Сари, що спускалася до великої площі, заповненої туристичними автобусами.

Попри всі мої зусилля, цей робочий стіл такий само захаращений, як і цвинтар Монмартр, просто жахливий безлад. Я марно все складаю, складаю, складаю, нічого не допомагає. Книжки та папери тут накопичуються зі швидкістю морського припливу, і на відплив чекати марно. Я переставляю, порядкую, складаю; світ уперто продовжує накопичувати на моєму малесенькому просторі цілі самоскиди гівна. Аби поставити ноутбук, я щоразу маю відсувати ці відходи, ніби замітаю опале листя. Реклама, рахунки, виписки, які треба сортувати, зшивати, архівувати. Камін, ось що вирішить мою проблему. Камін або шредер, гільйотина офісних працівників. У Тегерані старий дипломат якось нам розповів, що в ті часи, коли цнотлива Ісламська республіка забороняла імпорт алкоголю навіть посольствам, консульські писарі перетворили старий ручний шредер на прес, за допомогою якого вони, аби розважитися, виготовляли домашнє вино у співпраці з італійцями з посольства навпроти; вони замовляли кілограми доброго винограду з Урмії, чавили його, залишали бродити в тазах у пральні і розливали в пляшки. Вони навіть друкували красиві етикетки з маленькими ескізами зі зображенням дипломатичної місії, Нофль-ле-Шато, так революційний Іран назвав колишній проспект Франції, тепер Нофль-ле-Шато. Тож гідні нащадки Телемського абатства дарували собі трохи розради в своєму монастирі, і подейкують, що вже восени весь проспект пахнув вином, цей кислуватий запах ішов із вентиляційних отворів, знущаючись з іранських поліцейських, які несли службу перед високими шляхетними будівлями. Вино було плодом не лише якісного винограду, але й вправою з майстерності: в посольстві часто мінялися службовці, тому що того чи іншого енолога (офіційно названого бухгалтером, агентом реєстрації актів громадянського стану чи шифрувальником) іноді викликали з матері-батьківщини, і ціле товариство відчувало розпач, якщо той виїжджав перед розлиттям у пляшки.

Я не повірив у ці історії, аж поки дипломат не дістав і не показав здивованим нам оті божественні посудини: попри пил, етикетку ще можна було прочитати; рівень рідини в пляшці зменшився на чверть, і вкритий цвіллю корок наполовину виліз із горлечка та нагадував набряклий прищ, зеленуватий, пронизаний бузковими венами, тож його зовсім не хотілося відкорковувати. Цікаво, чи той ручний шредер досі зберігається у підвалі посольства Франції в Тегерані. Звичайно. Подібний прилад у моєму кабінеті був би просто чудом — прощавайте, папірці, я би перетворив їх на клапті, на плетиво, яке легко в гніві розкидати. Рух «Студенти на лінії імама» в Тегерані після довгих днів роботи терпляче відновив усі звіти американського посольства; хлопці та дівчата зібрали величезний пазл із корзин янкі, вони чемно зібрали аркуші, що пройшли крізь шредер, тим самим довівши, що в Ірані його краще використовувати для виготовлення вина, ніж для знищення секретних документів: «студенти», що захопили посольство, яке вони називали «гніздом шпигунів», опублікували всі конфіденційні телеграми; вийшов десяток томів, і сліди розрізів, які було видно на сторінках, показували, якщо в цьому була потреба, які дива терплячості потрібно було виявити, аби смужку за смужкою зібрати фрагменти по три міліметри завширшки, і все це з єдиною метою завдати клопоту дядьку Сему, оприлюднивши його таємниці. Цікаво, чи в наші дні для знищення паперів досі використовують той самий спосіб, а чи американський інженер таки придумав, як це покращити та унеможливити розшифрування найкраще захищених секретів Держдепу когортою студентів напівсвіту, озброєних самим лише збільшувальним склом. Зрештою, Wikileaks є лише постмодерною версією клей-олівців іранських революціонерів.

Мій комп’ютер — то вірний друг, блакитнувате світло рухомої заставки вночі — треба вже було би змінити цю картинку, полотно Пауля Клеє встановлене як заставка вже давно, його вже й не видно, бо весь екран укривають іконки, вони накопичуються, як віртуальні папери. У всіх свої ритуали, наприклад, відкривати пошту, видаляти небажані листи, рекламки, розсилки, поміж отриманими 15 «вхідними» немає жодного повідомлення, насправді, є лише шлак, який спустився разом із невпинною лавиною гівна, яким є нинішній світ. Я сподівався на мейл від Сари. Ну, значить, треба брати ініціативу в свої руки. Створити нове повідомлення. До Сари. Тема: з Відня. Найдорожча, я отримав цього ранку — ні, минулого ранку — твою статтю, я і не знав, що такі речі досі виходять друком на папері… Дуже дякую, але яке страшне те вино мертвих! І я хвилююсь. Чи все добре? Що ти робиш у Сараваку? Тут усе по-старому, рутина. Щойно відкрили різдвяний ярмарок просто посеред університетського кампусу. Огидно пахне гарячим вином і сосисками. Чи не збираєшся повернутись у Європу найближчим часом? Розкажи, які в тебе новини. Міцно обіймаю. Надіслано без роздумів о 4 годині 39 хвилин. Сподіваюся, вона цього не помітить, є щось жалюгідне в листах, надісланих о 4 годині 39 хвилин ранку. Вона ж знає, що я зазвичай рано лягаю. Може, подумає, що я з вечірки якоїсь повернувся. Я міг би клікнути на її ім’я, і всі мейли від неї з’являться списком у хронологічному порядку. Це було би надто сумно. В мене на комп’ютері досі є папка «Тегеран», я нічого не викидаю. З мене був би добрий архіваріус. І навіщо я їй написав про гаряче вино з сосисками, от дурень. Лист вийшов якийсь надто розв’язний, якщо чесно. Але повідомлення не зловити, раз уже випустив його у Велику таїну електронних потоків. Дуже шкода. О, я й забув про той текст, який написав після повернення з Тегерана. Але крижаний зміст не забув. Перед моїми очима — Жільбер де Морґан у своєму саду в Зафараніє. Дивна сповідь, за декілька тижнів до того, як Сара поспішно покинула Тегеран. Випадковостей не буває, так вона казала. Навіщо мені було потрібно описувати той пообідній час?

Аби звільнитися від цих запорошених спогадів, аби говорити про це з Сарою знову і знову, аби прикрасити всіма моїми знаннями про Іранську революцію, а чи просто для того, щоби відчути рідкісне задоволення писання французькою?


> «Для мене незвично говорити про любов, а ще менш звично мені говорити про себе, але оскільки ви цікавитеся дослідниками Сходу, які загубились у своєму об’єкті дослідження, маю розповісти вам цілковито виняткову та в багатьох сенсах страшну історію, що дуже мене зворушила. Ви, звісно ж, пам’ятаєте, що я був тут, у Тегерані, між 1977 і серпнем 1981 року. Я застав революцію та початок війни між Іраном та Іраком, і був тут аж до моменту, коли стосунки між Францією та Іраном стали настільки натягнутими, що нас евакуювали, а роботу Французького інституту іранології заморозили».

> Жільбер де Морґан говорив трохи ніби скуто; пообідня пора була просто задушлива; підлога, як деко в духовці, віддавала все накопичене за день тепло. Від смогу здавалося, що гори ніби вкриті рожевуватим серпанком, їх ще освітлювали останні промені сонця; навіть густий виноградник понад нашими головами, як видавалося, не схвалював такої літньої посухи. Гувернантка Насім Ханум подала нам холодні напої, смачнючу воду з крижаним бергамотом, до якої Морґан додавав довгі струмені вірменської горілки: рівень алкоголю в красивій карафці постійно зменшувався, і Сара, яка вже ставала свідком меланхолійних нахилів свого шефа, спостерігала все це, як мені здалося, з ледь стурбованим виразом обличчя — хоча, можливо, йшлося лише про підкреслену увагу. Сарине волосся виблискувало в тіні. Насім Ханум крутилася навколо нас і приносила різноманітні солодощі, випічку та цукор-кандіс, і поміж трояндами та петуніями ми забували про галас вулиці, клаксони і навіть про вихлопні гази автобусів, які один за одним гасали просто за стіною саду, і від них ледь вібрувала підлога та брязкав лід у склянках. Жільбер де Морґан продовжував свою історію, не звертаючи уваги ні на рухи Насім Ханум, ані на шум проспекту Валі-Аср; у нього під пахвами та на грудях розросталися сліди поту.

> «Треба розповісти вам історію Фредеріка Льйоте, молодого чоловіка родом з Ліона, він також був дослідником-початківцем, фахівцем із класичної перської поезії, він саме ходив до Тегеранського університету, коли починалися перші мітинги проти шаха. Попри наші застереження, він був на всіх мітингах; він захоплювався політикою, творами Алі Шаріаті, чиновниками у вигнанні, різноманітними активістами. Восени 1977 року, під час маніфестацій, які почалися після смерті Шаріаті в Лондоні (в той час усі були впевнені, що його вбили), Льйоте вперше заарештувала служба безпеки САВАК, таємна поліція, але його майже одразу відпустили, щойно зрозуміли, що він француз; відпустили його після того, як, за його словами, все ж таки трохи побили, і це всіх нас налякало: він повернувся до Інституту весь у синцях, очі запухли, а найстрашнішим було те, що на правій руці в нього бракувало двох нігтів. Видавалося, він не надто схвильований цим випробуванням; він майже з того сміявся, і ця показна відвага нас лякала, замість того, щоби заспокоювати: навіть найстійкіших вразила жорстокість знущань, але Льйоте черпав звідти бурхливу енергію, таке дивне відчуття власної вищості, що ми вже почали сумніватися, чи ті тортури не зачепили і його розум, як і тіло. Він був нажаханий реакцією французького посольства, там, за його словами, сказали, що йому ще пощастило, і не треба було втручатися у ті мітинги, які його не обходять, і що хай тримається подалі. Льйоте із рукою, що висіла в шарфі, і з перемотаною долонею цілими днями сидів у облозі кабінету посла Рауля Деле, щоби пояснити йому свій хід думок, аж поки йому таки не вдалося піймати посла під час одного з прийомів: всі ми були там, археологи, науковці, дипломати, і ми побачили, як перемотаний брудними бинтами Льйоте з довгим і жирним волоссям, який аж тонув у завеликих джинсах, сперечався з таким цивільним Деле, який взагалі не розумів, хто це з ним розмовляє, — на захист пана посла варто зауважити, що в той час, на відміну від теперішнього, в Тегерані навчалося багато французьких студентів. Я чудово пам'ятаю Льйоте, він весь почервонів і хрипів, намагаючись відхаркати свою злість і революційні ідеї просто в обличчя Деле, аж поки двоє жандармів не накинулися на цього фанатика, який почав волати, розмахувати руками та читати поезію перською мовою, дуже різкі вірші, яких я не знав. Ми стривожено дивилися, як у кутку посольського саду Льйоте доводив, що є членом Інституту іранології, аби жандарми погодилися не здавати його іранській поліції.

> Звичайно, більшість присутніх його впізнали, і добрі душі поспішили поінформувати посла, ким був той порушник порядку: Деле зблід від гніву та пообіцяв депортувати з Ірану того «буйного божевільного», але його пом’якшила чи то інформація про зазнані юнаком тортури, чи то його прізвище та можливі родинні зв’язки з одним полум’яним маршалом, тож нічого й не сталося; так само й іранці, як можна припустити, мали іншу здобич, тому не переймалися приїжджими революціонерами і не посадили його в перший-ліпший літак до Парижа; про це вони ще пошкодують.

> Коли ми вийшли з прийняття, то побачили, як він спокійно сидів і курив на тротуарі навпроти посольства Італії, за кілька кроків від резиденції; здалося, він говорить сам до себе або ж продовжує бурмотіти ті невідомі вірші, як пророк або волоцюга, і мені трохи соромно зізнаватися, що, якби один із товаришів не запропонував провести його додому, я би просто повернув на проспект Франції, пішов би в інший бік і лишив би Льйоте самого на себе.

> «Справа Льйоте» вже післязавтра була відома Шарлю-Анрі де Фушекур, тодішньому директору нашого інституту, якому, напевно, добряче дісталося від посольства; Фушекур був великим науковцем, тож він майже одразу забув про цей інцидент і знову поринув у свої «зерцала князевичів», поки ми мали хвилюватися за здоров’я Льйоте, хоча нам усім, і друзям, і науковцям, і владі, хотілося цим узагалі не цікавитися».

> Жільбер де Морґан підкреслено замовк і випив уміст своєї склянки, перекинувши лід, який не встиг розтанути; Сара знову глянула на мене стурбовано, і навіть попри те, що нічого в словах шефа не виказувало жодного сліду сп’яніння — я не міг не думати, що в нього, як і в Льйоте, чию історію він саме розповідав, також якесь відоме прізвище, бодай в Ірані: Жак де Морґан після Дьйоляфуа був засновником французької археології в Персії. Чи були в Жільбера родинні зв’язки з офіційним розкрадачем могил часів французької Третьої республіки, не знаю. На Зафараніє упав вечір, сонце нарешті почало зникати в листі платанів. У цей час на проспекті Валі-Аср мав зібратися величезний затор — дороги були такі забиті, що гудки вже більше нічим не допомагали, і це принесло трохи тиші в малесенький сад вілли, де Морґан, знову наповнивши склянку, продовжив свою історію:

> «Ми нічого не чули про Фреда Льйоте протягом цілих тижнів — він з’являвся час від часу в Інституті, пив із нами чай, не говорив нічого особливого та зникав. Знову мав нормальний вигляд; він не брав участі в наших дискусіях про соціальне та політичне пожвавлення; він просто дивився на нас і усміхався з ледь зверхнім виразом обличчя, можливо, трохи зневажливо, і це, в кожному разі, дратувало, ніби він єдиний розумів, що коїться. А коїлася революція, навіть якщо тоді, на початку 1978 року, ніхто в наших колах не міг повірити в падіння шаха — але династії Пахлаві залишалося правити всього один рік.

> Десь наприкінці лютого (це було невдовзі після «повстання» в Табрізі) я знову випадково побачив Льйоте в кафе «Надері». Він був разом із прекрасною молодою жінкою, більше того — витонченою, це була студентка французької філології Азра, яку я вже бачив раз чи два, і, не буду це приховувати, я був вражений її неймовірною вродою. Мене здивувало, що вона разом із Льйоте. Він так добре говорив на фарсі, що міг зійти за іранця. Його риси обличчя також трохи змінились, шкіра, як мені здалося, засмагла, а ще він, напевно, мав пофарбоване волосся, відрощене по-іранськи до середньої довжини. Тепер він називався Фарід Лауті, бо це було схоже, як йому здавалося, на Фреда Льйоте».

> Сара перебила: «Лауті — це як поета?»

> — Або як продавця килимів на ринку, звідки я знаю. Та ще й офіціанти, які всі його знали, весь час повторювали Агна-є Лауті там, Агна-є Лауті тут, тож я тепер і не знаю, чи він сам не повірив у те, що то і було його прізвище. Це було дуже смішно і надзвичайно нас нервувало, але, звичайно ж, насправді ми просто заздрили, тому що його володіння фарсі було просто досконалим: він володів усіма регістрами мови, однаково добре розмовною мовою та викрутасами класичної літературної. Згодом я дізнався, що йому навіть вдалося бозна-як отримати студентський квиток на ім’я Фаріда Лауті, ще й із фотографією. Треба визнати, що я був шокований, коли побачив його тут у компанії Азри в кафе «Надері» — це було таки наше місце. Чому він привів її саме сюди? В той час у Тегерані було багато кафе та барів, зовсім не так, як сьогодні. Думаю, він хотів, аби ми їх побачили разом. Або ж, можливо, то був лише збіг обставин. Тоді я до них підсів і за годину все змінилося».

> Він заглядав у свою склянку, сконцентрувавшись на горілці та на спогадах; можливо, в напої він бачив обличчя, фантом.

> «Я був зачарований вродою, зграбністю, тендітністю Азри».

> Голос на тон стишився. Він сам до себе говорив. Сара подивилася на мене з виразом обличчя «та він же геть п’яний». Мені хотілося слухати ще, дізнатися, що ж сталося потім у кафе «Надері» просто посеред революції — я туди теж ходив, у тому кафе Садег Хедаят був звичним відвідувачем, мене туди привела Сара; як і всі кафе в постреволюційному Тегерані, цей заклад трохи навіював смуток, і не тому, що там не можна було вживати алкоголь, але через те, що в молоді, яка залпом випивала фальшиву «Pepsi», дивлячись один одному в очі, або ж у поетів, які читали газети з сигаретою в зубах, у них всіх були сумні обличчя, ніби побиті та розчавлені Ісламською республікою; кафе «Надері» — то руїни, сліди минулого, пам’ять про середмістя тих часів, коли воно було відкритим і космополітичним, тому воно швидко навіювало на клієнтів глибоку ностальгію.

> Сара чекала, поки Жільбер де Морґан продовжить свою історію чи звалиться просто на газон саду перед терасою, подоланий вірменською горілкою; я вагався, чи не варто було би піти прогулятися в нижнє місто, але перспектива опинитися в гігантському заторі, та ще й у таку спеку, не надто мене надихала. Метро було доволі далеко від вілли в Зафараніє, тому іти до нього пішки ми могли би до сьомого поту, особливо Сара в її закритому одязі, в халаті «рупуш». Краще було ще трохи побути в цьому іранському садку, посмакувати нугою з рук Насім Ханум, зіграти маленьку партійку в крикет на ніжній траві, що залишилася зеленою, попри спеку, завдяки старанням власника і тіні великих дерев, дочекатися, поки спека спаде, поки високі гори видихнуть усю спеку долин на заході сонця.

> Морґан довго мовчав, і це було не надто зручно для аудиторії. Він не дивився на нас; він дивився в порожню склянку, де відблиски сонячного проміння перетворювали лід на крихкі діаманти. Зрештою він підняв голову.

> «Не знаю, навіщо все це вам розповідаю, вибачте».

> Сара повернулася до мене, ніби шукаючи схвалення — або ж для того, аби попросити вибачення за лицемірну банальність наступної фрази:

> «Зовсім ні, навпаки. Революція — це дуже захопливий період».

> Революція негайно вивела Морґана з замріяного стану.

> «То було ревіння, що наростало кожні сорок днів, ставало щоразу глухішим, потужнішим. Наприкінці березня на вшанування пам’яті загиблих у Табрізі в більшості великих міст Ірану відбулися мітинги. Потім були інші, 10 травня, і так без кінця. «Арбейн». Сорокаденна жалоба. Шах навіть удався до заходів, які би вдовольнили опозицію — замінив найбільш кривавих шефів служби безпеки САВАК, скасував цензуру, звільнив численних політв’язнів. А в травні ЦРУ надіслало своєму уряду ту знамениту ноту, в якій агенти, що служили в Ірані, стверджували, що «ситуація на шляху до нормалізації, Іран більше не в передреволюційних настроях». Але невдоволення наростало. Закликаний до боротьби з інфляцією, головним народним клопотом, прем’єр-міністр Джемшид Амузегар вдався до драконівської політики: він систематично зменшував активність і обривав державні інвестиції, він зупинив великі державні будівництва, ввів систему штрафів проти «спекулянтів», переважно так називали продавців на базарі, які впливали на підвищення цін. Така строга політика увінчалась успіхом: за два роки він призвів до економічної кризи та швидко замінив проблему інфляції на масове безробіття в містах, поставивши в однакове становище не лише середні класи та робітників, але й традиційну буржуазію, що жила з комерції. Тобто, окрім його власної родини, що позірно витрачала нафтові мільйони по світу, а також кількох корумпованих генералів, які ходили у приймальні посольства США, як на парад, зі зброєю, шах Реза Пахлаві 1978 року не мав жодної реальної підтримки. Але він був ніби понад цим. Навіть ті, хто з його допомогою збагатилися, скористалися безкоштовною освітою, навчилися читати завдяки кампаніям лікнепу, тобто всі ті, про кого він наївно думав як про тих, що мали би бути йому вдячні, бажали його відходу від влади. І ті самотні партизани так само — за замовчуванням.

> Ми ж, молоді французькі науковці, більш-менш здалеку стежили за подіями разом з іранськими товаришами; але ніхто, справді ніхто (можливо, крім розвідки посольства, але я в цьому сумніваюся) й уявити не міг, що чекало на нас наступного року. Окрім Фредеріка Льйоте, який не тільки розумів, що може відбутися зняття шаха та революція, але й бажав цього. Він був революціонером. Ми бачили його все рідше. Я знав від Азри, що він був у складі невеличкої прогресивної «ісламістської» групи (тоді це слово мало інший сенс), яка прагнула застосування революційних ідей Алі Шаріаті. Я запитав у Азри, чи Льйоте перейшов у мусульманство — а вона подивилася на мене дуже здивовано, не розуміючи. Для неї, звичайно ж, Лауті був настільки іранцем, що шиїзм був сам собою зрозумілий, і що Лауті, якщо вже й мав переходити в мусульманство, то сталося це давно. Звісно, і я на цьому наполягаю, в іранології та ісламології назагал завжди були та завжди будуть більш-менш просвітлені віряни. Якось я вам розкажу історію однієї французької колеги, яка після смерті Хомейні 1989 року виплакала всі сльози з криками «Імам помер! Імам помер!» та мало не померла від смутку в день похорону в Бехеште-Захра[97] просто посеред натовпу, який збризкували трояндовою водою з гелікоптерів. А сама вона приїхала в Іран за декілька місяців до того. З Льйоте так не було. Я знаю, він не був набожним. У нього не було ані затятості неофітів, ані містичної сили, яку можна в багатьох відчути. В це важко повірити, але він просто був шиїтом, як будь-який іранець, дуже просто та природно. Емпатично. Я навіть не впевнений, чи він насправді вірив у Бога. Але його запалювали ідеї про «червоний шиїзм», про шиїзм мучеників, про революційну дію на противагу «чорному шиїзму» жалоби та пасивності. Можливість того, що іслам — сила відновлення, що Іран сам у собі містить концепт власної революції, вселяла в нього ентузіазм. Так само, як вселяла в Азру та інших іранців. Але мені (і не тільки мені) потішним видавалося те, що Шаріаті навчався у Франції; він слухав лекції Луї Масіньйона[98] та Жака Берка[99]; дисертацію він писав у видатного лінгвіста-іранолога Жільбера Лазара. Алі Шаріаті, найбільш іранський чи бодай найбільш шиїтський із мислителів революції, сконструював свою думку поруч із французькими орієнталістами. Оце вам би сподобалося, Capo. Ще одна цеглинка до вашого космополітичного концепту «спільної конструкції». А Едвард Саїд щось писав про Шаріаті?

> — Гм, так, здається, в «Культурі та імперіалізмі». Але я не пригадую, що саме.

> Сара кусала губи перед тим, як почала відповідати; вона ненавиділа, коли її заскочували зненацька. Коли ми повернемося, вона одразу ж вирушить у бібліотеку — та волатиме, якщо не знайде там повного зібрання творів Саїда. Морґан скористався паузою та налив собі ще горілки, дякувати Богу, він не наполягав, аби ми до нього приєдналися. Дві пташки літали довкола нас та іноді сідали на стіл, намагаючись вкрасти зернята. Жовті груди, блакитнуваті голова та хвіст. Морґан широко та доволі комічно розмахував руками, аби їх налякати, так, ніби йшлося про мух або шершнів. Він дуже змінився з часів Дамаска, та навіть із часів повернення в Париж і захисту дисертації Сари, де я його зустрів перед від’їздом у Тегеран. Усе через його бороду, прилизане волосся, одяг ніби з іншого століття, портфель із блакитно-чорного дерматину, рекламний сувенір від «Iran air» 1970-х років, все через його кремову сорочку, почорнілу на ліктях і вздовж блискавки; це через його дихання, а воно все важчало, через усі подібні тонкі деталі, що накопичувалися над його тілом, і під тягарем яких він міг упасти, а ми боялися, що то буде вільний затяжний політ. Дещо занедбаний вигляд деякі академічні науковці мають через те, що від природи неуважні, але це був не той випадок. Сара уявляла, що його послабила одна з тих душевних хвороб, що пожирають вас на самоті; в Парижі, за її словами, він лікував недугу червоним вином у своїй маленькій двокімнатній квартирі, де пляшки він виставляв перед бібліотекою, під поважними збірками «Диванів» класичних перських поетів. А тут, у Тегерані, він лікувався вірменською горілкою. Великий професор відчував превелику гіркоту, попри те, що його кар’єра видавалася мені блискучою, їй можна було тільки позаздрити; його шанували у всьому світі; він точно заробляв величезні гроші завдяки своїй посаді та роботі за кордоном, але він падав. Він падав і намагався себе зловити, зачепитися за якісь гілки, особливо за жінок, молодих жінок, він намагався вчепитися за усмішки та погляди, які би загоїли його зранену душу, як бальзами, від яких болить жива рана. Сара була з ним знайома вже десять років, і вона намагалася не залишатися з ним на самоті, особливо якщо він випив: не так через те, що старий науковець був непристойним тигром, як через те, що хотіла уникнути образи та почуття провини, яке би тільки поглибило його меланхолію, якби вона таки мусила поставити його на місце. Я ж думав, що видатний професор і великий фахівець з ліричної перської та європейської поезії, який однаково добре знав назубок Гафіза та Петрарку, Німу Юшідж і Жермена Нуво, просто мав усі симптоми полуденного демона, а чи радше демона третьої години по полудні, якщо зважати на його вік; цей клімакс у підстаркуватого спокусника, якому руїни нагадували про власну, вже минулу красу та харизму, давав початок певному маразму, що перемежовувався з безнадійними маніакальними фазами, як-от та, що ми саме застали посеред троянд і пташок, бергамоту та нуги, в спеці, що тиснула на Тегеран сильніше, ніж усі ісламські покривала.

> «Після нашої зустрічі ми регулярно бачились із Азрою протягом усього 1978 року. Вона офіційно була «нареченою» Фредеріка Льйоте, чи то пак Фаріда Лауті, разом з яким вона весь час пліч-о-пліч боролася, мітингувала, дискутувала про майбутнє Ірану, про можливість, а згодом і про реальність революції. Влітку шах тиснув на іракський уряд, аби той вигнав із країни Хомейні, сподіваючись таким чином відрізати внутрішню опозицію. Так Хомейні опинився в паризькому передмісті Нофль-ле-Шато, прибравши в свої руки всю силу західних медій. Так, це було далеко від Тегерана, але значно ближче до вух і сердець співвітчизників. І знову дії шаха повернулися проти нього самого. Хомейні закликав до загального страйку, чим паралізував країну, всі адміністрації та особливо (і це було найгірше для режиму) нафтову індустрію. Фарід і Азра брали участь в окупації студмістечка Тегеранського університету, а також у сутичках з армією, які призведуть до масових безладів 4 листопада 1978 року: насильство ставало всеохопним, Тегеран горів у вогні. Частково згоріло посольство Великої Британії; горіли крамниці, бари, банки, відділки — нападали на все те, що представляло імперію шаха або ж західні впливи. Наступного дня, 5 листопада, Азра була в мене вдома. Вона прийшла без попередження о дев’ятій ранку, красивіша, ніж будь-коли раніше, попри засмучений вираз обличчя. Встояти було неможливо. Вона літала гарячим вітром свободи, що повіяв на Іран. Її обличчя було таким гармонійним, зліпленим із тіней, тонким, губи кольору гранатових зернят, ледь жовтувато-коричневий колір шкіри; вона пахнула сандалом і теплим цукром. Її шкіра була як запашний талісман, усі, що вдихали цей запах, втрачали голову. Її ніжний голос утішив і заспокоїв би навіть мерця. Говорити та обмінюватися словами з Азрою було так гіпнотично, що з часом ви заколисувалися та вже не відповідали, перетворювалися на фавна, що закляк від подиху архангела. Тієї осені світло було просто розкішним; я приготував чаю, сонце залило мій малесенький балкон, який виходив на маленький провулок, паралельний до проспекту Гафіза. Вона раніше приходила до мене тільки раз, разом із частиною невеличкої групи друзів «Надері», ще до літа. Переважно ми зустрічалися в кафе. Я жив не вдома. Тинявся різними бістро в надії її зустріти. Аж тут вона сама прийшла о дев’ятій ранку, пішки пройшла ціле місто в хаосі! Вона згадала мою адресу. Напередодні, як вона мені розповіла, бачила сутички між студентами та військовими у студмістечку. Солдати стріляли, молоді люди загинули, вона досі тремтіла від хвилювання. Все так змішалося, що вона декілька годин не могла вийти з університету та піти до батьків, які строго їй заборонили повертатися до університету — але вона не послухала. Тегеран у війні, казала вона. Місто пропахло димами пожеж; суміш горілих шин і спалених комп’ютерів. В місті оголосили комендантську годину. Оце й була політика шаха. Він уже пообіді оголосив про створення військового уряду зі словами: «Народе Ірану, ви повстали проти утисків і корупції. Як шах Ірану та іранців, я можу лиш вітати таку революцію іранської нації. Я почув послання вашої революції, народе Ірану». Я також бачив у вікні дим і натовпи, чув крики та шум розбитих вітрин на проспекті Гафіза, бачив, як молоді люди бігли в глухий кут біля мого дому — чи шукали вони там бар або ресторан із західною назвою, аби напасти? Приписи посольства була ясні, треба було залишатися вдома. Чекати, поки перегримить гроза.

> Азра хвилювалася, вона не могла всидіти на одному місці. Боялася за Льйоте. Вона втратила його з поля зору під час мітингу ще три дні тому. Більше нічого про нього не знала. Дзвонила вже тисячу разів, заходила до нього додому, знову пішла в студмістечко університету, попри заборону батьків, аби лиш його знайти. Безуспішно. Вона дуже хвилювалася, і єдиною людиною з числа «його друзів», яких вона знала, був я».

> Спогади про Азру та революцію надавали Морґановому обличчю тривожного виразу. Його пристрасть охолола; обличчя залишалося незворушним, зануреним у спогади; він дивився на склянку, поки говорив, він тримав обома руками профанну чашу пам’яті. Сара виказувала, що їй незручно, можливо, вона нудилася, може, і те, й інше. Вона то закидала ногу на ногу, то скидала ногу з ноги, стукотіла по ручці плетеного крісла, мимоволі гралася солодощами, зрештою повертаючи їх на блюдечко під склянкою.

> «Оце ми вперше говорили про Льйоте. Зазвичай Азра цнотливо уникала цієї теми; я ж уникав її з ревнощів. Треба визнати: мені взагалі було не цікаво, що там із тим божевільним. Він украв мій об’єкт пристрасті. Він міг бути казна-де, мені було байдуже. Азра була в мене вдома, і цього для щастя вистачало. Я планував тішитися цим так довго, як зможу. Тож я сказав їй, що Льйоте, цілком імовірно, може мені подзвонити або ж навіть зайти без попередження, як він це робив зазвичай, і це було, звісно, брехнею.

> Вона провела тут більшу частину дня. Заспокоїла батьків, подзвонила їм і сказала, що перебуває в безпеці вдома в подруги. Ми дивилися телевізор і одночасно слухали BBC. Чули крики та сирени на вулиці. Іноді здавалося, що чути постріли. Бачили, як над містом підіймається дим. Ми вдвох сиділи на одній софі. Я пам’ятаю все, навіть колір дивана. Та мить переслідує мене от уже багато років. Жорстокість тієї миті. Ніжність тієї миті, запах Азри на моїх руках».

> Тут Сара впустила чашку; та відскочила, покотилася аж у траву і не розбилася. Вона підвелася зі стільця, аби її підняти. Морґан довго роздивлявся її ноги, потім — стегна, він навіть не намагався це приховати. Сара не сідала; вона продовжила стояти в саду, роздивляючись дивний несиметричний фасад вілли. Морґан відігнав птахів рукою та знову собі налив, тепер уже без льоду. Він щось пробурмотів на фарсі, то точно мали бути рядки якоїсь поезії, думаю, я вловив риму. Сара почала обстежувати маленький двір; вона розглядала кожен трояндовий кущ, кожне гранатове дерево, кожну сакуру. Я уявляв, про що вона думає, що їй болить навіть чути сповідь свого шефа. Морґан ні до кого не говорив. Горілка подіяла, і я вже думав, що він почне плакати п’яними сльозами, жаліючись на долю. Я не мав бажання дослуховувати до кінця, але поки Сара не повернеться і не дасть мені нагоди також підвестися, Морґан продовжував свою історію, говорив він ще більш глибоким і захеканим голосом:

> «Визнайте, що спокуса була надто велика. Вона була поруч, така близька для дотику… Пам’ятаю її холодний подив, коли я освідчився. На жаль, вона була — як би це сказати — неприхильна до мене. Як у любовному романі «Віс і Рамін». Згадка про стародавню любовну історію мене розбудила. Я злякався. Зрештою, я провів її додому перед тим, як звечоріло. Довелося обійти окупований армією центр міста. Азра йшла, потупивши очі в землю. Додому я повернувся сам. Ніколи не забуду той вечір. Я почувався водночас щасливим і смутним.

> Льйоте таки з’явився — у військовому госпіталі на півночі міста. Його якось невдало стукнули по голові, влада повідомила про це посольству, а звідти вже подзвонили в інститут. Я негайно взяв авто та поїхав до нього в палату. Перед дверима був офіцер армії, а може, й поліції, його груди були обвішані медалями, він з усією можливою іранською ввічливістю попросив вибачення за помилку. Ви знаєте, говорив він з іронічною усмішкою, посеред мітингу не так уже й легко відрізнити іранця від француза. Особливо якщо цей француз вигукує гасла на фарсі. Льйоте був весь перебинтований. Здавалося, що він виснажений. Він почав говорити, що шах при владі ненадовго, я його вислухав. А згодом пояснив, що його шукала Азра, що вона просто вмирає від хвилювання; він попросив подзвонити їй та заспокоїти — я запропонував передати їй листа від нього з рук у руки вже цього вечора, якщо він захоче. Він гаряче подякував за таку увагу. І тут же написав коротку записку на фарсі. Він іще три дні мав перебувати під наглядом. Я пішов у посольство; решту дня я провів, переконуючи наших дорогих дипломатів у тому, що заради блага самого Льйоте його треба відправити назад, до Франції. Що він божевільний. Що він назвався Фарідом Лауті та присвоїв собі іранську ідентичність, що він бере участь у протестах, що він становить небезпеку навіть сам для себе. Потім я пішов до Азри та передав їй записку від Фреда. Вона мене до себе не впустила, навіть не глянула, залишалася за дверима з застібнутим ланцюжком, одразу ж замкнулася, щойно лист опинився в її руках. Чотири дні по тому, після виписки з лікарні та офіційної репатріації через погіршення здоров’я, Фред Льйоте був у літаку на Париж. Насправді його депортували іранці за допомогою посольства, йому було заборонено повертатися в Іран.

> Тож Азра була вся моя. Але треба було переконати її вибачити мої пориви, про які я вже гірко шкодував. Вона дуже засмутилася через від’їзд Льйоте, який з Парижа писав їй, що став жертвою монархічної змови, і що повернеться «одночасно зі свободою Ірану». У своїх посланнях він називав мене «єдиним французьким другом, єдиним французом, якому можна було довіряти в Тегерані». Оскільки через страйки пошта не працювала, він надсилав мені листи за допомогою дипломатичної пошти, а я вже мав їх передавати далі. Один-два листи на день, тож я отримував пакунок із восьми-десяти листів щотижня. Я не міг їх не читати, бо просто божеволів від ревнощів. Довгі поезії на фарсі, немислимо добрі. Пісні про безнадійну любов, темні оди, осяяні зимовим сонцем любові, що я мав приносити просто в скриньку його пасії. Потреба власноруч носити ті листи для Азри просто роздирала мені серце від безсилого шалу. То була просто мука — сам того не відаючи, Льйоте мені мстився. Я був поштарем лише через те, що сподівався якось випадково зустріти Азру на першому поверсі її багатоповерхівки. Іноді біль був таким сильним, що я палив деякі конверти після того, як відкривав їх — наприклад, я це робив, коли поезії видавалися надто красивими, надто еротичними, надто сприятливими для посилення любові Азри до Лауті, коли я надто від них страждав, я їх знищував.

> У грудні революція набула ще більшого розмаху. Шах замкнувся в палаці Ніаваран, і здавалося, що він звідти вийде хіба що ногами вперед. Воєнний уряд був, очевидно, неспроможний реформувати країну, а всі адміністрації були паралізовані страйками. Попри комендантську годину та заборону мітингів, опозиція продовжувала організовуватися; роль духовенства в Ірані та у вигнанні ставала все важливішою. Релігійний календар не рятував; грудень відповідав місяцю мухаррам. Відзначення мучеництва імама Хусейна мало викликати численні демонстрації. І тут шах знову сам прискорив власне падіння; під тиском духовенства від дозволив мирну релігійну ходу 10 дня мухаррама, на свято Ашура. Мільйони людей того дня вийшли на мітинги по всій країні. Тегеран заповнив натовп. На диво, тоді не відбулося якихось помітних інцидентів. Відчувалося, що опозиція кількісно досягнула такої маси людей і такої сили, що насильство вже було зайвим. Проспект Реза-Шах перетворився на велику ріку людей, що вливалася у площу Шахіяда, схожу на неспокійне озеро, над яким височів, ніби скеля, монумент монархічній владі, але він уже, як відчувалося, змінив своє значення та перетворювався на монумент Революції, свободи та сили народу. Думаю, що всі іноземці, які були в Тегерані в ті дні, пригадують відчуття надзвичайної сили, що йшла від того натовпу. В ім’я імама Хусейна, якого покинули свої ж, в ім’я справедливості перед лицем тиранії, Іран підвівся з колін. Ми всі того дня зрозуміли, що режим упаде. Ми всі того дня повірили, що далі почнеться демократія.

> У Франції Фредерік Льйоте з усією його безумною рішучістю запропонував Хомейні в Нофль-ле-Шато свої послуги перекладача: протягом цілих тижнів він працював одним із численних секретарів імама; він відповідав замість нього на листи французьких шанувальників. Оточення імама його остерігалося, бо вважало шпигуном, він від цього дуже страждав — часто телефонував мені і говорив дуже дружнім тоном, коментував останні новини Революції, говорив, як мені пощастило бути там у часи такого «історичного» моменту. Він вочевидь не знав про мої махінації щодо його вигнання та про мою пристрасть до Азри. Вона ще нічого йому не розповіла. Але саме він підштовхнув її повернутися до мене. Батька Азри було заарештовано в його ж домі 12 грудня, його відправили в якесь потаємне місце, імовірно, в тюрму Евін. Проте тоді вже майже нікого не заарештовували; шах шукав можливості вести переговори з опозицією та покласти край військовому уряду, а також, в останньому реформаторському пориві, прагнув оголосити вільні вибори. Арешт батька Азри, простого вчителя старшої школи та нещодавнього члена Народної партії Ірану, був загадковим. Революція видавалася неминучою, але репресивна машина продовжувала свій дивний хід у тіні, доволі абсурдний — ніхто не розумів, чому цього чоловіка схопили, при тому, що ще позавчора мільйони інших цілком відкрито кричали на вулицях: «Смерть шаху!». 14 грудня відбулася контрманіфестація на підтримку режиму, декілька тисяч головорізів і солдатів у цивільному пройшлися з портретами Пахлаві в руках. Ми не могли передбачити подальших подій, так само ми не могли знати, що мине лише один місяць, і шаха примусять покинути країну. Смуток родини Азри був набагато сильнішим, ніж сум’яття та революційна енергія, які саме були в зеніті. Саме Льйоте зателефонував і переконав Азру зв’язатися зі мною. Вона подзвонила перед Різдвом; я не хотів повертатися до Франції на свята; вірте чи ні, але я не хотів від неї віддалятися. І ось нарешті я знову міг її побачити. За півтора місяця моя пристрасть тільки посилилася. Я ненавидів себе та жадав Азру так сильно, що був готовий кидатися на стіни».

> Сара підійшла до садового столу; вона досі стояла, руки поклала на спинку стільця, вона спостерігала, як арбітр. Вона слухала з відсутнім виглядом, майже зневажливо. Я хитнув головою в її бік, цей знак мав означати «пішли?», але вона не відповіла. Мене розривало (як і її, напевно) між бажанням дізнатися, чим там усе закінчилося, і певним цнотливим соромом, який підказував їй втекти від цього ерудита, що загубився у пристрасних революційних спогадах. Морґан, здавалося, не помічав наших вагань; він ніби вважав цілковито нормальним те, що Сара продовжує стояти; він точно продовжив би свої спогади, навіть якби ми встали та пішли. Він переривався лише на ковток горілки чи на затуманений погляд на тіло Сари. Служниця більше не виходила, вона знайшла прихисток всередині будинку, вона точно мала краще заняття, ніж споглядання того, як її господар напивається.

> «Азра попросила мене використати всі можливі зв’язки та дізнатися, де утримують її батька. Її матір, як вона розповіла, розглядає найбільш безумні можливості, навіть думає, чи не вів її чоловік подвійне життя, чи не був він радянським шпигуном тощо. Льйоте зі свого лікарняного ліжка бачив, як я бесідував із офіцером у медалях; його безумний розум зробив висновок, що я особисто знаю всіх очільників секретної поліції САВАК. Я не розвіяв ці помилкові судження. Натомість я попросив Азру прийти до мене додому та поговорити, але вона відмовила. Тоді я запропонував зустрітись у кафе «Надері», запевнивши її, що до того спробую заопікуватися становищем її батька. Вона погодилася. Радість моя не мала меж. То був перший день місяця Дей, зимове сонцестояння; я пішов на поетичні читання; молода жінка читала «Вірмо на початку холодної пори» Форуг Фаррухзад, а також «Мені боляче за сад», і глибокий та простий жаль цієї поезії холодив мені душу, сам не знаю, чому — я досі половину того вірша знаю напам’ять, «казі бе фекр-е голга ніст, казі бе фекр-е магіга ніст», «нікому думати про квіти, нікому думати про риб, ніхто не хоче вірити, що сад вмирає». Думаю, що перспектива знову побачити Азру зробила мене надзвичайно чутливим до всіх зовнішніх впливів. Поезія Форуг наповнювала мене сніговим смутком; покинутий сад із порожнім ставком та бур’янами був портретом мого недогляду. Після читання всі трохи випили — окрім мене, вся компанія була доволі радісна, вона вібрувала революційною надією: розмовляли лише про кінець військового уряду та можливе призначення помірного опозиціонера Шапура Бахтіяра на посаду прем’єр-міністра. Дехто навіть віщував швидке зняття шаха. Багато хто міркував про реакцію війська — чи спробують генерали влаштувати переворот за підтримки американців? Така «чилійська» гіпотеза всіх лякала. Пекучий спогад про скинутого 1957 року Мохаммеда Мосаддика був живий, як ніколи. Того вечора я ходив по колу. В мене багато разів запитували, що чути про Лауті, я ухилявся від відповіді та міняв співрозмовника. Більшість присутніх — а то були студенти, молоді викладачі та письменники-початківці — знали Азру. Я дізнався від одного з її однокурсників, що після від’їзду Льйоте вона не виходила з дому.

> Я запитав у друга, який працював у посольстві, що можна дізнатися про батька Азри — але він одразу ж мене послав. Якщо це іранець, то нічого не вдієш. Якби то ще був хтось із подвійним громадянством… Та ще й саме зараз повний безлад в адміністрації, ми навіть не знаємо, до кого звертатися. Він точно мені збрехав. Тож і я був змушений збрехати. Азра сіла навпроти мене в кафе «Надері»; на ній був товстий вовняний светр, на якому блищало її чорне волосся; вона не дивилася мені в очі та не потиснула моєї руки; вона тихо привіталася. Я довго просив вибачення за всі помилки минулих місяців, за свою різкість, потім я говорив їй про любов, про свою пристрасть, я говорив з усією ніжністю, на яку тільки був спроможний. Потім я говорив про своє розслідування щодо справи її батька; я запевнив, що вже дуже скоро отримаю результати, це точно буде вже завтра. Я сказав, що дуже сумую через те, що бачу її такою стурбованою, тому зроблю все, аби тільки вона ще раз зі мною зустрілася, Я благав її, а вона дивилася кудись вбік, на офіціантів, клієнтів, білу скатертину, лаковані стільці. Її повіки тремтіли. Вона мовчала. Мені не було соромно. Мені й досі не соромно. Якщо вас ніколи не перекидала з ніг на голову пристрасть, ви цього не зрозумієте».

> Але нам було соромно, нам — Морґан усе більше налягав на стіл; я бачив, як ошелешена Сара скам’яніла від такого повороту цієї сповіді; я відчував, як у ній піднімається гнів. Мені було незручно; я бажав тільки одного, піти з того гарячого саду — була рівно сьома година вечора. Пташки гралися між тінню та сонцем, що заходило. Я також підвівся.


Я також ступив декілька кроків маленьким садом. Вілла Морґана в Зафараніє була чарівним місцем, ніби ляльковий будиночок, його точно будували для сторожа якоїсь більшої споруди, що не збереглася, і це пояснювало дивне розташування майже на узбіччі проспекту Валі-аср. Морґан винаймав цей будинок у когось з іранських друзів. Коли я вперше там побував на запрошення господаря, незадовго після подорожі до Бендер-Аббаса, була зима, усе вкривав сніг, голі трояндові кущі блищали інієм, у каміні горів вогонь — то був східний камін, з заокругленим козирком та загостреним верхом, який нагадував каміни з палацу Топкапи в Стамбулі. Повсюди були дорогоцінні килими яскравих кольорів, але з акцентами фіолетового, блакитного, помаранчевого; стіни, посуд доби династії Каджарів, дорогоцінні мініатюри. Вітальня була невеличкою, а стелі — низькими, взимку це було дуже зручно; пан професор читав напам’ять поезії Гафіза, він цілими роками намагався вивчити весь «Диван», як науковці минулого: він стверджував, що вивчення Гафіза напам’ять є єдиним способом зрозуміти особисто, чим є простір газелі, сполучні ланки між поезіями, порядок віршів, повернення персонажів і тем; знати Гафіза — це мати інтимний любовний досвід. «Я боюся, що мої сльози викажуть смуток і що таїна облетить довкола світу. Гафізе, ти, що тримаєш мускус волосся в руках, затримай дихання, а як ні, то зефір викаже твій секрет!» Проникнути в таємницю чи в таємниці — фонетичні таємниці, метричні таємниці, метафоричні таємниці.

Але поет XIV століття відкидав старого сходознавця: попри всі зусилля, вивчити напам’ять чотири сотні вісімдесят газелей, які становлять «Диван», було неможливо. Він плутав порядок віршів, частину з них він забував; естетичні правила збірки та єдність кожного двовірша зокрема, досконалих, як нанизані одна за одною на нитку метрики та рими перлини, що формували кольє газелей, спричинялися до того, що котрусь легко було забути. З чотирьох тисяч рядків твору, як скаржився Морґан, вдалося вивчити лише три з половиною тисячі. Лишилося вивчити ще п’ять сотень. І так весь час. Це ніколи не бувають одні й ті самі п’ять сотень. Одні з’являються, інші зникають. З них складається хмаринка фрагментів, які пролягають між Правдою та мною.

Ті містичні просторікування біля вогнища ми сприйняли як вираження літературної манії, останню примху ерудита — але оці літні відвертості надавали всьому цьому іншого сенсу. Секрет, любов, почуття провини, ось ми побачили їхнє джерело. І те, що я написав той серйозний і урочистий текст після повернення до Відня, було зроблено для того, щоби й собі те все зафіксувати, а також для того, аби віднайти за допомогою прози присутність Сари, яка подалася в жалобі та сум’ятті сумувати в Парижі. Так дивно себе перечитувати. Ніби постаріле дзеркало. Мене приваблює та водночас відштовхує цей старий «я», ніби це хтось невідомий. Перший спогад, який застряг між пам’яттю та мною. Аркуш напівпрозорого паперу, його пронизує світло, малюючи якісь інші картини. Вітраж. Я є в ночі. Буття завжди на цій дистанції, десь поміж незбагненним «я» та Іншим у мені. У відчутті часу. В любові, що є неможливістю змішання між собою та іншим. У мистецтві, що є досвідом інакшості.


> Нам не вдавалося піти, так само, як Морґану не вдавалося закінчити оповідь — він продовжував свою сповідь, мабуть, він однаково здивувався і своїй можливості говорити, і нашій можливості слухати. Попри всі мої знаки, Сара, яка раніше обурювалася, продовжувала стояти, вчепившись за металевий садовий стілець.

> «Азра таки погодилася до мене повернутися. І поверталася ще навіть декілька разів. Я розповідав їй різні побрехеньки про її батька. 16 січня, послухавшись порад, шах покинув Іран, ніби поїхав «на канікули» та залишив владу тимчасовому уряду, яким керував Шапур Бахтіяр. Перше, що зробив Бахтіяр, то був розпуск таємної служби САВАК та звільнення всіх політв’язнів. Батько Азри не повернувся. Я думаю, ніхто так ніколи й не дізнався, що з ним сталося. Революція, здавалося, відбулася. Боїнг «Air France» привіз аятолу Хомейні до Тегерана за два тижні, попри приписи уряду. Сотні тисяч осіб прийшли його зустрічати як месію Магді. Я боявся тільки одного — що Льйоте був у тому літаку. Але ні. Він скоро приїде, так він писав Азрі в листах, які я читав. Він хвилювався через смуток, мовчання та холодність Азри. Він запевняв її в своїй любові; всього за декілька днів вони поєднаються, тримайся. Він казав, що не розумів, про який біль і який сором вона йому говорила, не називаючи причин.

> Азра була такою сумною під час наших зустрічей, що згодом я почав відчувати огиду до самого себе. Я так пристрасно її любив і хотів бачити щасливою, радісною, пристрасною. Мої пестощі викликали в неї лише холодні сльози. Я заволодів, можливо, її вродою, але сама вона від мене вислизала. Зима тривала безкінечно, вона була морозяна й темна. Навколо нас Іран тонув у хаосі. Ми на мить повірили, що революція закінчилася, але насправді вона лише починалася. Віряни та прибічники Хомейні боролися з помірними демократами. За декілька днів після повернення до Ірану Хомейні призначив власного прем’єр-міністра, Мегді Базаргана. Бахтіяр перетворився на народного ворога, на останнього представника шаха. Вже починали кричати гасла за Ісламську республіку. В кожному кварталі було організовано революційні комітети. Нарешті організовано, якщо так можна сказати. Зброї ставало все більше. Дрючки, кийки, а після того, як 11 лютого було розпущено частину армії, з’явились і автомати: прибічники Хомейні зайняли всі адміністративні будівлі та навіть імператорський палац. Базарган став першим головою уряду, якого призначив не шах, а революція — насправді ж його призначив Хомейні. Відчувалася небезпека та наближення катастрофи. Революційні сили були такі різноманітні, що неможливо було здогадатися, якої форми набуде новий режим. Комуністи, мусульмани-марксисти, Моджахеди іранського народу, віряни-хомейністи з Вілаят аль-факіх, про-Бахтіярські ліберали та навіть прихильники курдської автономії більш-менш прозоро боролися за владу. Панувала тотальна свобода слова, тому люди, не покладаючи рук, видавали газети, памфлети, збірки поезій. Економіка була в катастрофічному стані; країна була така дезорганізована, що починало бракувати навіть базових продуктів. Весь достаток Тегерана ніби зник за одну ніч. Попри все, ми зустрічались із друзями та поїдали цілі банки контрабандного кав’яру з великими, аж зеленкуватими ікринками, з лавашем, запиваючи радянською горілкою — все це ми купували за долари. Дехто починав боятися повного падіння країни та шукав іноземну валюту.

> Я знав, чому Льйоте не повертався до Ірану: його госпіталізували до клініки в паризькому передмісті. Глибока депресія, галюцинації, марення. Він тепер говорив лише на фарсі та був переконаний, що насправді його звати Фарід Лауті. Лікарі думали, що йшлося про перевтому та шок, пов’язаний з іранською революцією. Він почав писати ще більше листів до Азри; ще більше, і ще сумніших. Він не говорив їй про свою госпіталізацію, лише про запаморочення від любові, про вигнання, про біль. Він часто говорив образно — про вугілля, що перетворилося на крихкий і твердий антрацит; про дерево з гілками-льодинками, вбите зимовим сонцем; про чужинця, що опинився сам на сам із таїною квітки, яка ніколи не розкриває пелюстки. Оскільки сам він про це не писав, то і я не говорив Азрі про стан його здоров’я. На мене тиснули мої власні брехні та шантаж. Я хотів, аби Азра була тільки моя; володіння її тілом було лише передчуттям іще повнішого задоволення. Я намагався добитися її, спокусити, аби більше її не лякати. Не раз і не двічі я майже розкрив їй правду, всю правду, і про моє цілковите незнання того, що насправді сталося з її батьком, і про стан здоров’я Льйоте в Парижі, і про мої махінації задля його вигнання. Всі мої містифікації насправді було зроблено з любові. Я не збрехав про пристрасть і сподівався, що вона зрозуміє.

> Азра усвідомлювала, що її батько, можливо, вже ніколи не повернеться. Всіх в’язнів шаха вже звільнили, їхні місця у в’язницях швидко зайняли прибічники та солдати старого режиму. Текла кров — нашвидкуруч страчували військових і високі чини. Революційна рада Хомейні тепер вважала Мегді Базаргана, свого власного прем’єр-міністра, перепоною на шляху становлення Ісламської республіки. Перші сутички згодом призвели до перетворення Комітетів на Корпус вартових Ісламської революції, а «Добровольці пригноблених» готували майданчик для конфіскації влади. Повністю віддані революційному пориву середній клас і найпотужніші політичні угруповання (Народна партія Ірану, Демократичний фронт, Моджахеди іранського народу), здавалося, не усвідомлювали, що наближається небезпека. Революційний трибунал, що ним керував Садек Калкаліна на прізвисько М’ясник, який був одночасно і суддею, і катом, уже почав свою роботу. Попри все це, з кінця березня, внаслідок референдуму, якому сприяли комуністи та моджахеди, Іранська імперія стала Ісламською Республікою Іран і почала писати Конституцію.

> Азра, вочевидь, закинула тези Шаріаті та наблизилася до комуністичної Народної партії Ірану. Вона продовжувала боротьбу, брала участь у мітингах та публікувала феміністичні статті в близьких до партії газетах. Також вона зібрала деякі поезії Фаріда Лауті, найбільш поетичні з них, уклала їх у невеличку збірку та довірила її не бозна-кому, а Ахмаду Шамлу, який у той час уже був найпомітнішим поетом, найбільш новаторським, найбільш потужним, і він вважав (при тому, що не був дуже добрим до поезії сучасників) її пречудовою: він зі здивуванням дізнався, що цей Лауті насправді був французьким сходознавцем, тож надрукував деякі з поезій у впливових журналах. Я просто збожеволів від заздрості. Навіть госпіталізований за тисячі кілометрів Льйоте примудрявся зіпсувати мені життя. Я мав знищити всі ті листи, а не спалювати лише деякі з них. В березні, коли весна поверталася і коли іранський Новий рік знаменував перший рік революції, в мить, коли спільна надія зростала, як і троянди, і та надія жалила, як і троянди, коли я планував одружитися з об’єктом моєї пристрасті, вийшла та дурнувата збірка за сприяння чотирьох інтелектуалів, тим самим посиливши зв’язок між Азрою та Фредом. Тепер вона говорила тільки про це. Про те, як високо хтось оцінив ті вірші. Про те, як котрийсь із акторів читатиме цю поезію на вечірці, влаштованою таким-то модним журналом. Цей тріумф надав Азрі сил, аби мене зневажати. Я відчував зневагу в її рухах, в її погляді. Її почуття провини перетворилося на зневажливу ненависть до мене та всього, що я представляв, до Франції, до університету. Я саме плів інтриги, аби вона отримала стипендію для написання дисертації, аби ми могли разом поїхати до Парижа, коли закінчиться час мого перебування в Ірані. Я хотів із нею одружитися. Але вона все це зламала своєю зневагою. Навіть гірше. Вона відмовилася від мене. Вона приходила до мене додому лише для того, щоби провокувати мене розмовами про його вірші та про революцію, а потім мене відштовхувала. Ще два місяці тому я міцно її тримав, а тепер я ніби перетворився на огидне сміття, яке вона з жахом відкидала».

> Жільбер перекинув іще одну склянку та надто широким жестом відігнав пташок, які заходилися дзьобати крихти солодощів зі столу. Одразу ж налив собі ще і випив усе одним ковтком. У його очах бриніли сльози, і вони ніби не були викликані алкоголем. Сара знову сіла. Вона дивилася, як дві синички літають над кущами. Я знав, що вона вагається між співчуттям і гнівом; дивилася деінде, але не йшла. Морґан мовчав, ніби історію закінчено. Насім Ханум раптом знову з’явилася. Зібрала чашки, блюдечка, цукерничку. На ній була темно-синя хустка, міцно зав’язана під підборіддям, сіра блуза з коричневим візерунком; на свого працедавця вона навіть не глянула. Сара їй усміхнулася; та усміхнулась у відповідь і запропонувала ще чаю чи лимонаду. Сара чемно подякувала на іранський манер. Тут я зрозумів, що просто помираю від спраги, тож я переборов сором’язливість і попросив у Насім Ханум ще трохи лимонаду: моя фонетика на фарсі була такою жахливою, що прислужниця мене не зрозуміла. Сара допомогла, як завжди. Мені здалося — і це було так образливо — що вона повторила те ж саме, що я щойно сказав, от тільки цього разу Насім Ханум негайно все зрозуміла. Я одразу ж уявив змову, згідно з якою ця поважна пані мала б вважати мене, як і свого страшного шефа, одним із тих чоловіків, які завжди мовчать із почервонілими від горілки та спогадів очима. Сара відчула моє ображене сум’яття та погано його сприйняла; вона якийсь час пильно на мене дивилася, так, ніби взяла мене за руку та вивела з теплого багна гарячого передвечірнього часу, і ця раптова ніжність так натягнула зв’язок між нами, що діти могли би через нього стрибати, ніби дівчатка стрибають через гумку просто посеред цього похмурого, спаленого літом саду.

> Морґан більше нічого не говорив. Він знову і знову крутив у руках склянку, погляд його був спрямований у минуле. Час іти. Я смикнув Сару за ті самі невидимі струни, і вона підвелася одночасно зі мною.

> Дякую, Жільбере, за цей чудовий вечір. Дякую. Дякую.

> Я одним махом проковтнув лимонад, який мені щойно принесла Насім Ханум. Жільбер не встав, він бурмотів вірші на фарсі, яких я не розчув. Сара стояла; вона зав’язувала шовкову бузкову хустку. Я мимоволі рахував веснянки на її обличчі. Я подумав, що імена Азра і Сара звучать майже однаково, пишуться однаково. Та сама пристрасть. Морґан також дивився на Сару. Сидячи він роздивлявся поли літнього закритого пальто, яке Сара одягнула, попри спеку.

> «Що стало з Азрою?» — запитав я, аби відволікти його від розглядання тіла Сари, отак по-дурному, ревниво, так само чоловікові нагадують ім’я його дружини, аби цими звуками відшмагати його в ім’я Бога та морального кодексу.

> Морґан повернувся до мене, на обличчі проступив біль:

> «Не знаю. Мені казали, що її стратив режим. Можливо, що й так. Тисячі активістів зникли на початку 1980-х. І чоловіки, і жінки. Батьківщина гине. Іракська агресія, замість того, щоби послабити режим, як і передбачалося, посилила його, надала йому привід для знищення всієї внутрішньої опозиції. Молоді іранці, що жили в період між шахом та Ісламською республікою, весь середній клас, який кричав і боровся за демократію, всіх їх повісили в якійсь темній в’язниці, пустили кулю в лоба чи змусили піти у вигнання. Я поїхав з Ірану незадовго після початку війни; повернувся за вісім років, 1989 року. То була вже інша країна. Університет повнився колишніми бойовиками, неспроможними зв’язати двох слів, які поставали студентами з волі Вартових Ісламської Революції. Це були студенти, які згодом мали стати викладачами. Безграмотними викладачами, які, в свою чергу, мали виховувати учнів, призначених для посередності. Всі поети, музиканти, науковці перебували у внутрішньому вигнанні, розчавлені диктатурою жалоби. Всі в тіні мучеників. Кожен порух повік нагадував про загиблих. Їхні вулиці, глухі кути, крамнички мали імена загиблих. Померлих, крові. Поезія смерті, пісні смерті, квіти смерті. Лірикою стали назви атак: Аврора І, Аврора II, Аврора III, Аврора IV, Аврора V, Кербела І, Кербела II, Кербела III, Кербела IV, і так далі, аж до другого пришестя Магді. Я не знаю, де і коли померла Азра. В тюрмі Евін, напевно. Я помер із нею. 1979 року, року першої революції, 1357 року за календарем Хіджри. Вона більше не хотіла мене бачити. Отак просто. Вона розчинилась у соромі. Поки Хомейні боровся за консолідацію влади, Азра, посилена любов’ю до поезій Лауті, остаточно від мене пішла. Вона дізналася правду, так вона сказала. Правду — про те, яким чином я плів інтриги, аби віддалити її від коханого, і яким чином я збрехав про її батька — але не всю правду. Вся правда — це моя любов, і в ній вона могла переконатись у кожну мить, коли ми були разом. Це єдина правда. Я ніколи не був настільки повним, як у ті миті, коли ми були разом. Я так ніколи і не одружився. І ніколи нікому більше не освідчувався. Я чекав на неї все життя.

> А от у Фреда Льйоте не було такого терпіння. Лауті повісився на простирадлі в парку клініки на в’язі в грудні 1980 року. Азра його не бачила близько двох років. Якась добра душа розповіла їй про його смерть. Але Азра не прийшла на поминальний вечір, який ми організували. Жоден із тих великих поетів, які говорили, що поважають його творчість, так само не прийшли. Тоді вийшла добра вечеря, гостинна, тепла, інтимна. Він у звичному собі пишномовному стилі зазначив мене як «повірника в літературних справах». Я спалив усі його рукописи в рукомийнику, разом зі своїми. Разом із усіма спогадами про ті часи. Фотокартки морщилися та жовтіли від вогню; зошити горіли повільно, як дрова».

> Ми пішли. Жільбер де Морґан ще читав загадкові поезії. Він ледь махнув рукою, коли ми проходили крізь хвіртку в стіні. Він залишився сам зі служницею та родиною пташок, які німецькою називаються «spechte»[100], в них іще бувають червоні шапочки, вони живуть у дуплах дерев.

> У таксі, що везло нас в бік центру Тегерана, Сара весь час повторювала «який же він нещасний, Боже, навіщо він усе це нам розповів, от непотріб», вона говорила з недовірою, ніби, зрештою, не могла допустити реальність історії Жільбера де Морґана, не могла повірити, що чоловік, з яким вона регулярно бачилась от уже десять років, який так багато важив для її професійного життя, насправді був іншим, Фаустом, якому й Мефістофеля не знадобилося, аби продати душу злу та заволодіти Азрою; персонажем, усе знання якого ґрунтувалося на моральному шахрайстві такого розмаху, що воно аж видавалося неправдоподібним. Сара не могла повірити в правдивість цієї історії з простої та зрозумілої причини — він сам про це розповів. Він не був настільки божевільним, аби так самому себе зруйнувати, тому — принаймні так міркувала Сара, так захищалася Сара — він збрехав. Він усе вигадав. Він хотів, аби його проклинали з бозна-якої неясної причини. Можливо, він взяв на себе чужі злочини. Вона на нього сердилася та обзивала непотребом, тому що він забризкав нас власного ницістю і зрадою. Він все ж таки не міг просто так зізнатися, що зґвалтував і покинув дівчину, про це не можна говорити так холодно, попиваючи горілку у власному садку, але я відчував, як у її голосі чути вагання. Вона мало не плакала в тому таксі, що мчало автомагістраллю Модарес, яка раніше, в часи Азри та Фаріда, називалася магістраллю Царя Царів. Я ж не був упевнений, що Морґан збрехав. Навпаки, видовище, яке нам випало побачити, оте зведення порахунків із самим собою, видалося мені надзвичайно чесним, навіть у своїх історичних наслідках.

> Сутінкове повітря було теплим, сухим, наелектризованим; пахло горілою травою з квітників і всіма природними обманами.


Зрештою, думаю, я радше симпатизував тому довголицьому Жільберу де Морґану. Чи він тоді, в день сповіді, вже знав про свою хворобу? Можливо — за два тижні він остаточно виїхав з Ірану через проблеми зі здоров’ям. Не пам’ятаю, щоби давав це читати Сарі; варто було би їй це надіслати, попередньо вичистивши звідти мої коментарі про неї. Чи було би їй таке цікаве? Вона точно читатиме інакше ці сторінки. Історія любові Фаріда до Азри стане в її очах притчею про імперіалізм і революцію. Сара протиставить характери Льйоте та Морґана; вона проблематизує питання інакшості: Фред Льйоте цілковито її заперечував та пірнав у Іншого, вважаючи, що став Іншим, і в тому доходив майже до безумства; Морґан шукав можливості заволодіння інакшістю, домінування над нею, хотів притягнути до себе, привласнити та отримати насолоду. Дуже неприємно думати, що Сара не може прочитати історію кохання такою, якою вона є, тобто як просто історію кохання, тобто як відмову розуму на користь пристрасті; це симптоматично, так би сказав лікар. Вона опирається. Для Сари це просто гамуз збігів обставин, такий собі всесвітній потлач[101], а в гіршому разі — гра в домінування в дзеркалі бажання. Як сумно. Вона намагається захиститися від болю почуттів, це точно. Вона хоче контролювати те, що може її зачепити; вона захищається наперед від ударів, які їй можуть завдати. Вона відмежовується.

Усі сходознавці, і минулі, і нинішні, ставлять це ж питання відмінності, «я» та Іншого — незадовго після від’їзду Морґана до Тегерана саме завітав мій ідол музикознавства Жан Дюрінг, а також Джанроберто Скарція, відомий італійський фахівець із перської літератури, учень видатного Алессандро Баузані, батька італійської іранології. Скарція був надзвичайно блискучим фахівцем, ерудитом, до того ж мав чудове почуття гумору; він цікавився, окрім усього іншого, європейською перською літературою: вираз «європейська перська література» захоплював Сару. Те, що класичні перські поеми могли писати за декілька кілометрів від Відня аж до кінця XIX століття, тішило так само, як і (а може, й більше) спогад про арабських поетів на Сицилії, Балеарських островах і у Валенсії. Скарція навіть наполягав, що останнім західним перським поетом, як він це називав, був албанець, який написав два романи у віршах і складав еротичні газелі аж до 1950-х років десь між Тіраною та Белградом. Мова Гафіза продовжила поширюватися старим континентом після Балканської війни та навіть після Другої світової. Тут вражає, як додавав Скарція з дитинною усмішкою, що ті тексти продовжували велику традицію класичної поезії, але підживлювали її сучасністю — просто як Наїм Фращері, співець албанської нації, цей останній західний перський поет писав і албанською мовою, і турецькою, і грецькою. Але часи були зовсім інші: в XX столітті Албанія незалежна, і турецько-перська культура на Балканах гине. «Яка дивна позиція, — говорила зачарована Сара, — в поета, який пише мовою, що її ніхто чи майже ніхто в його країні більше не розуміє та не хоче розуміти!» А Скарція з вогником хитринки в світлому погляді додавав, що треба було б написати історію європейської арабо-перської літератури, аби відкрити забутий спадок. Іншого в собі. Скарція посумнішав: «На жаль, велику частину тих скарбів було знищено в боснійських бібліотеках на початку 1990-х». Сліди інакшої Європи бентежили. Але були книжки та рукописи в Стамбулі, Болгарії, Албанії та в Університеті Братислави. Як ви кажете, люба Capo, орієнталізм має бути гуманізмом». Сара широко розплющила очі — Скарція читав її статтю про Ігнаца Гольдциєра, Гершома Шолема та єврейський орієнталізм. Скарція все читав. З висоти своїх вісімдесяти років він дивився на світ із незмінною цікавістю.

Конструкція європейської ідентичності як симпатичного пазлу націоналізмів витерла все, що не влазило в ідеологічні чарунки. Прощавай, інакшосте, прощавай, різноманітносте.

Заснований на чому гуманізм? Всесвітній гуманізм? Бог, який мовчить у нічній тиші? Поміж убивцями, отруйниками та забруднювачами — чи досі може сукупність людей щось започаткувати, не знаю. Можливо, знання. Знання та планета як нові горизонти. Людина як ссавець. Складний вінець органічної революції. Відрижка. Клоп. У людині не більше життя, ніж у клопі. Стільки ж. Більше тіла, але стільки ж життя. Я скаржуся на доктора Крауса, але моєму стану ще можна позаздрити, якщо порівнювати з комахою. В ці часи людський вид не надто старається. Хочеться знайти прихисток у книжках, платівках, дитячих спогадах. Вимкнути радіо. Або ж потонути в опіумі, як Фож’є. Він також був присутній під час візиту Джанроберто Скарція. Він саме повернувся з екскурсії низами. Цей радісний фахівець з проституції збирав арґо на фарсі, такий собі словник жахів — технічну термінологію наркоманів про наркотики, звичайно ж, але також вирази проституток обох статей, у яких він бував. Фож’є розійшовся не на жарт; він розповідав нам про свої екскурсії мовою вуличного Гавроша, і мені часто хотілося затулити собі вуха. Якщо його послухати, то могло здатися, що Тегеран був величезним борделем для наркоманів — це доволі перебільшений образ, але й не позбавлений правдивості. Якось, коли я їхав із площі Таджиріш на таксі, до мене звернувся дуже старшого віку таксист, який крутив, здається, не надто добре закріплене кермо, ніби розкручені гвинтики допомагали менше відчувати вибоїни, той водій дуже прямо поставив мені запитання: скільки в Європі коштує проститутка? Йому довелося повторити цю фразу декілька разів, бо слово «дженде» мені було складно і вимовити, і зрозуміти: я ніколи не чув, аби хтось його вимовляв уголос. Я ганебно зізнався в тому, що не знаю; старий відмовився вірити, що я ніколи не бував у повій. Трохи поопиравшись, я назвав випадкову цифру, що здалася йому неправдоподібною; він почав сміятися зі словами, що тепер краще розуміє, чому я не ходжу до повій! За такі гроші вже краще одружитися! І негайно ж мені розповів, що напередодні заліз на одну повію просто в цьому таксі. «Дуже часто жінки, які їдуть самі після восьмої години вечора, виявляються повіями. Ця ж сама запропонувала мені свої послуги».

Він зиґзаґами їздив швидкісною дорогою, обганяв інші машини з правого боку, голосно сигналив, а кермо дуже страшно трусилося; він озирався, аби подивитися на мене, а старий «пейкан» небезпечно вело в лівий бік.

— Ви мусульманин?

— Ні, я християнин.

— А я мусульманин, але дуже люблю повій. Ота, що була вчора, хотіла за свою роботу 20 доларів.

— Ага.

— Ви теж думаєте, що це дорого? Тут вони стають проститутками, тому що потребують грошей. Дуже сумно. Тут усе не так, як у Європі.

— Але й у Європі це не надто весело, зауважте.

— В Європі їм це подобається. А тут — ні».

Я побоявся з ним сперечатися. Старий замовк на мить, аби просочитися між автобусом і величезним японським джипом. А на узбіччях дороги садівники підстригали троянди.

— Двадцять доларів — то було задуже. Я сказав: «Ану зроби мені знижку. Я такого віку, що міг би бути твоїм дідусем!».

— Ага.

— Я з ними вмію говорити.

Коли ми доїхали до Інституту, я розповів цю надзвичайну історію Сарі, але вона її зовсім не розсмішила, а також Фож’є, який дуже сміявся. Незадовго до того на нього напали басиджі; вони його трохи побили, але не було ясно, за що — чи то це політичний напад проти Франції, чи то «звичайна справа про мораль», ніхто не міг зрозуміти. Фож’є лікувався від синців за допомогою сміху та опіуму, він відмовлявся розповісти про деталі нападу, але тим, хто хотів їх почути, зауважував, що «соціологія — це вид боротьби». Він змушував мене згадувати про Льйоте із оповідок Морґана — він відмовлявся від акту насильства, жертвою якого став. Ми знали, що Іран потенційно може бути небезпечною країною, де посіпаки режиму, як офіційні, так і неофіційні, мало переймалися законністю, але всі ми вважали себе захищеними завдяки громадянству та статусу університетських дослідників — ми помилялися. Підводні течії іранської влади могли і нас зачепити, ніхто й не дізнався би, за що. Але головний зацікавлений тут не помилявся: його дослідження вивчало звичаї, звичаї та мораль були частиною його роботи, і саме небезпека була однією зі складових, які його приваблювали. Він наполягав, що в Стамбулі набагато простіше загинути в котромусь зі стрьомних барів від удару ножем, ніж у Тегерані, і тут він мав рацію. В кожному разі, його робота в Ірані добігала кінця (на превелике полегшення посольства Франції в Ірані); та бійка, те побиття, за його словами, звучали як відлуння похмурого дзвону про від’їзд, такий собі сувенір у подарунок від Ісламської республіки. Смаки Фож’є та його пристрасть до неприємностей не заважали йому дуже ясно розуміти власне становище — він сам і був власним об’єктом дослідження; він визнавав, що, як і численні орієнталісти і дипломати, які не так легко в цьому зізнавалися, він обрав Туреччину та Іран через еротичне бажання східного тіла, образ розпусної вседозволеності, що заворожували з часів підліткового віку. Він мріяв про блискучі, намащені оліями м’язи чоловіків у класичних гімнасіях, про покривала напахчених танцівниць, про погляди — і чоловічі, і жіночі — підведені чорною хною, про пару хамамів, де всі фантазми ставали реальністю. Він уявляв себе дослідником бажання, і він ним став. В орієнтальний образ ефеба з танцівницею «алме» він додав реальності, і та реальність так його захопила, що навіть замінила собою первинну мрію; він любив старих танцівниць-повій, учительок танців у похмурих кабаре Стамбула; він любив жахливо нафарбованих іранських трансвеститів та їхні поспішні зустрічі в глибинах тегеранського парку. Ну й не страшно, що ті турецькі лазні часто виявлялися похмурими та брудними, не страшно, що в ефебів щоки дряпали, як наждак, він все одно зберіг пристрасть дослідника — зберіг насолоду від дослідження, як додавала Сара, якій він дав почитати свої польові нотатки, так він їх називав: сама думка про те, що Сара могла зануритись у таке читання, була мені огидною, і я жахливо ревнував і заздрив цим дивним взаєминам, які встановилися через читання щоденника. Навіть попри те, що я знав, що ані Сара не відчуває потягу до Фож’є, ані Марк до неї, мені нестерпно було думати, що Сара може отак от зазирнути в його інтимність, у деталі його наукового життя, де окремі випадки відповідали його власним досвідам у сексуальному житті. Я бачив, як Сара на площі Луїзи Коле читала єгипетський «Щоденник» Флобера.

«Алме — небесна блакить — жінки сидять перед своїми дверима — на пальмових килимках і навстоячки — а з ними мадам сутенерка — світлий багатошаровий одяг тріпоче на гарячому вітрі».

Або навіть гірше.

«Спускаюся з Софією Зугарією — дуже зіпсута, жвава, радісна маленька тигриця. Я заляпав диван.

На другий раз то була Кучук — коли я цілував її, то відчував на зубах кругле кольє — її вульва охоплювала мене, ніби оксамитом — і я відчув себе родючим».

І так далі, про всі збочення, на які спроможні орієнталісти. Справжньою мукою було думати, що Сара смакувала прозу (звичайно, огидну) цього бика-еротомана, який, гадаю, точно міг написати жахіття на кшталт «її вульва охоплювала мене, ніби оксамитом». І як Флоберові вдалося штовхнути на цю муку Луїзу Коле, не можу зрозуміти; думаю, нормандський геній мав бути переконаний у власному генії. Чи, може, він, як і Фож’є, в глибині душі вважав ці нотатки невинними, і що описані збочення не є описом реальності, а є явищем іншого порядку — науковими чи подорожніми нотатками, дослідженням, і це ніби переносить порнографічні розглядання власного тіла, власної плоті на другий план: коли Флобер пише «спроба, і ще раз спроба, сповнена ніжності» або «її острівець — гарячіший, ніж її живіт, він палить мене, як гаряче залізо», або коли він розповідає, як Кучук одного разу заснула на його руках, він грається та давить клопів, які повзають по стіні, і запах клопів змішується з запахом сандалу в парфумах молодої жінки (від чорної крові комах залишаються красиві сліди на тинь-ку), то він переконаний, що його спостереження викликають інтерес, а не огиду: він дивується, що Луїзу Коле нажахав його пасаж про єгипетське місто Есна. Він намагається виправдатися в такому ж огидному листі: «Коли я прибув у Яффо, то вдихав і запах лимонних дерев, і трупів». У його очах жахливе — всюди; воно змішане з красивим; краса та задоволення не були би такими, якби не існували потворність і біль, їх треба відчувати разом. (Луїзу Коле так вразить цей рукопис, що вона й собі подасться у Єгипет вісімнадцять років по тому, це станеться 1869 року з нагоди церемонії відкриття Суецького каналу, коли вся Європа вирушить на береги Нілу — вона побачить там танцівниць алме та їхні танці, які видадуться їй вульгарними; її шокують двоє німців, які гіпнотизовано дивилися на підвіски кольє, а потім зникли та пропустили свій корабель, вони ж знову з’являться за декілька днів, «по-сороміцьки виснажені та усміхнені»; вона також зупиниться в Есні, аби роздивитися, як час завдав шкоди тілу бідолашної Кучук Ханім: це буде реванш).

Бажання Сходу — це також і тілесне бажання, панування тіла, стирання іншого в задоволеннях; ми нічого не знаємо про Кучук Ханім, танцівницю-повію з берегів Нілу, знаємо лиш про її еротичну силу та назву танцю, який вона танцювала, «бджола»; окрім опису її одягу, її рухів і м’якості її піхви, ми більше нічого не знаємо, ані жодної її фрази, ані почуття — вона точно найбільш відома з-поміж інших алме з Есни, можливо, єдина в своєму роді. Але в нас є ще свідчення про Кучук, їх написав американець, який був там на два роки раніше за Флобера та видав у Нью-Йорку «Nile Notes of a Howadji» — там Джордж Вільям Куртіс присвятив Кучук два розділи; це два поетичні розділи, наповнені міфологічними алюзіями та чуттєвими метафорами (О, Венеро!), тіло танцівниці вигинається, як трубка кальяну, як змій з первородним гріхом, це тіло «глибоке, східне, потужне, жахливе». Ми знаємо про Кучук лише країну її походження, Флобер пише, що це Сирія, Куртіс — що то Палестина, а також чуємо єдине її слово прямою мовою, це buono — Куртіс пише, що то єдине слово італійською, яке вона знала. Buono, вся непристойна насолода, звільнена від тягаря західної пристойності, що її змогла принести Кучук, сторінки «Саламбо» та «Спокуси Святого Антонія», які вона надихнула, оце й усе.

Марк Фож’є у своїх «польових дослідженнях» цікавиться життєвими історіями, голосами танцівниць алме та гавазі XXI століття; він розпитує про їхні особисті долі, страждання, радощі; в цьому сенсі він поєднує первинні орієнтальні пристрасті з пошуками нинішніх гуманітарних наук, і його при цьому так само, як і Флобера, захоплює поєднання краси та потворності, захоплює кров роздавленого клопа — і тендітність його тільця.

Перед тим, як змогти мріяти про красиве, треба пірнути в найглибший жах і повністю його перейти, так казала Capa — Тегеран усе більше пахнув жорстокістю та смертю поміж нападом на Фож’є, хворобою Морґана, повішанням та вічною жалобою імама Хусейна. На щастя, залишалася музика, традиція, іранські інструменталісти, з якими я познайомився завдяки Жану Дюрінгу, шляхетному спадкоємцю великої сходознавчої школи Страсбурга — в осерді строгого пуританського ісламу ще горіли вогні музики, літератури та містики, гумору та життя. На кожного повішеного припадала тисяча концертів і тисяча поезій; на кожну відрубану голову — тисяча концертів гри на зікрі, тисяча вибухів сміхом. Якби тільки наші журналісти хотіли зацікавитися чимось, окрім болю та смерті — на годиннику 5 година 30 хвилин ранку, навколо нічне мовчання; екран є світом в собі, світом, де немає ні часу, ні простору. Ішк, ґава, губ, магабба, арабські слова пристрасті, любові людей і Бога, що є єдиним. Серце Сари божественне; тіло Сари божественне, слова Сари божественні. Ізольда, Трістан. Трістан, Ізольда. Ізольда, Трістан. Любовні напої. Єдність. Азра та Фарід із трагічною долею, істоти, розчавлені під колесом Фортуни. І де те світло Сухраварді, на який Схід укаже нам компас, який архангел у пурпурових одежах відкриє нам серце до любові? Ерос, філія, агапе, хто з грецьких п’яниць знову прийде разом зі своєю веселою сопілкою та вінком із фіалок на голові, аби нагадати про шал кохання? Хомейні писав вірші про кохання. Вірші, де йшлося про вино, сп’яніння, коханця, що плаче за коханкою, троянди, солов’їв, які переносили любовні послання. Для нього смерть — це послання про любов. Страждання — легкий бриз. Смерть — мак. Говорити. В мене відчуття, що в наші дні тільки Хомейні говорить про любов. Прощавай, співчуття, нехай живе смерть.

Я заздрив Фож’є без причини, я чудово знав, що він страждав, страждав від муки від’їзду, він пішов, він пішов від того, ким був, уже давно, і закінчив у Тегерані, скорчившись у судомі на килимі в позі ембріона; його тату, як розповідала Сара, зливались із синцями та утворювали нові загадкові рисунки; він лежав напівголий і тяжко дихав, казала вона, очі його були розплющені й дивилися в одну точку, я колисала його, як дитину, нажахано додала Сара, я мусила заколисати його, як дитину просто посеред ночі в саду вічної весни, і червоні та сині квіти в напівтемряві ставали страшними — Фож’є боровся зі смутком і втратою, смуток посилював втрату, а втрата — смуток, і ці два монстри нападали на нього по ночах. Його мучили гіганти та фантастичні істоти. Страх, сум у повній самоті тіла. Сара втішала його. Вона сказала, що залишилася поруч із ним до світанку; коли вже посвітлішало, він заснув, його рука була в її руці, він так і лежав на килимі, куди впав під час нападу. Залежність Фож’є (від опіуму, а згодом, як він і передбачав, від героїну) подвоювалася іншою залежністю, такою ж сильною, і це був секс, тілесне задоволення та східна мрія; його шлях на Схід зупинився просто тут, на килимі в Тегерані, в його власному глухому куті, в апорії між собою та Іншим, це і є ідентичність.

«Сон добрий, але смерть краща», так писав Генріх Гейне в своїй поезії «Морфін», «можливо, ще краще було би взагалі не народжуватися». Цікаво, чи тримав його хтось за руку під час довгих місяців страждань, чи був це хтось, окрім братика Сну в маковому вінку, який ніжно пестить лоб хворого та звільняє душу від усіх страждань — а я, чи проживу я власну агонію на самоті у власній спальні, а чи в госпіталі, про це не треба думати, відвернімо погляд від хвороби та смерті, як Гете, який завжди уникав сцен агонії, трупів і похоронів: мандрівник із Веймара щоразу примудряється уникнути видовища смерті, можливості заразитися смертю; він уявляє себе деревом гінкго з Далекого Сходу, безсмертним предком усіх дерев, його віялоподібний листок так чудово являє собою єдність у любові, що один такий засушений листок він надіслав Маріанні Віллемер: «Чи не відчуваєш ти з моїх пісень, що я один, і мене двоє?». Гарненькій мешканці Відня (округлі щічки, пишні форми) було тридцять років, Гете — шістдесят п’ять. Для Гете Схід є протилежністю смерті; дивитися на схід означає відвернутися від Кривди. Втекти. В поезії Сааді та Гафіза, в Коран, у далеку Індію; Мандрівник іде в бік життя. На Схід, до молодості та Маріанни, подалі від старості та дружини Крістіани. Гете стає Гатемом, а Маріанна — Зулейкою. Крістіана помре у Веймарі на самоті, Гете не триматиме її за руку, Гете не буде на її похороні. А хіба я сам не відвертаюся від неминучого, божеволіючи від Сари, риючись у файлах, аби знайти її лист із Веймара.


Дорогий Франсуа-Жозефе,


дуже дивно бути в Німеччині, опинитись у цій мові, так близько до тебе, але без тебе поруч. Не знаю, чи ти колись бував у Веймарі; думаю, що так, Гете, Ліст і навіть Вагнер, думаю, що все це мало тебе приваблювати. Пам’ятаю, ти вчився в Тюбінгені — здається, це не дуже далеко звідси. Я в Тюрингії вже два дні: йде сніг, йде сніг, йде сніг. Крижаний холод. Ти запитаєш, що я тут роблю — звичайно ж, я на конференції. Це колоквіум із компаративістики, присвячений літературі подорожей XIX століття. Світила. Познайомилась із Саргою Муссою, це визначний фахівець із візій Сходу XIX століття. Чудовий виступ про подорожі та пам’ять. Я аж трохи заздрю його знанням, до того ж він чудово говорить німецькою мовою, як і більшість запрошених. Я ж в енний раз представила дослідження про подорож Фаріса Шидіяка до Європи, звичайно, це оновлена його версія, але мене весь час переслідує відчуття, що я повторюю одне й те саме. Отака ціна слави.

Звичайно ж, ми ходили до будинку Гете — враження, що зараз із якогось крісла встане господар і з нами привітається, настільки добре все збережене. Це дім колекціонера — предмети колекції всюди. В кабінетах стоять теки для рисунків, спеціальні шухляди для мінералів, скелети птахів, грецькі та римські муляжі. Під дахом — малесенька спальня поруч із великим робочим кабінетом. Крісло, де він помер. Портрет сина Августа, який помер за два роки до смерті батька, це сталося в Римі. Портрет його дружини Крістіани, яка померла на п’ятнадцять років раніше. Спальня Крістіани та різні дрібнички: красиве віяло, гральні карти, декілька флаконів, блакитна чашка з позолоченим зворушливим написом «Для Вірної». Перо. Два маленькі портрети, один замолоду, інший — у трохи старшому віці. Дивне відчуття від відвідин цього дому, кажуть, що тут усе залишили таким, як воно було 1832 року. Ніби сходити в могилу з муміями.

Найбільше дивують зв’язки Веймара зі Сходом — через Гете, звичайно, але також Йоганн-Готфрід Гердер, Шиллер та Індія, а також Крістоф Мартін Віланд і його «Джиністан». Я вже не кажу про гінкго (їх у цей сезон важко впізнавати), що ростуть у місті от уже понад століття, їм навіть присвятили музей. Але, припускаю, ти все це знаєш — а от я цього не знала. Східний схил німецького класицизму. І знову усвідомлюєш, наскільки Європа є космополітичною конструкцією… Гердер, Віланд, Шиллер, Гете, Рудольф Стайнер, Ніцше… Враження, що досить будь-який камінь у Веймарі підняти, щоби знайти якийсь далекий зв’язок зі Сходом. Але ми таки в Європі — руйнування ніколи не віддаляється. Концтабір Бухенвальд за кілька кілометрів звідси, здається, екскурсія має бути страшною. Мені бракує відваги туди піти.

Веймар тричі масовано бомбардували 1945 року. Уявляєш? Бомбардувати без воєнних цілей місто, де живе 60 тисяч мешканців, коли війну вже майже виграно? Це чисте насильство, чиста помста. Бомбардувати символ першої німецької парламентської республіки, намагатися зруйнувати будинок Гете, будинок Кранаха, архіви Ніцше… Тисячі тонн бомб скинули молоді авіатори, щойно з Айови та Вайомінга, які, в свою чергу, заживо згорять у кабінах своїх літаків, тут важко вловити бодай якийсь сенс, тому я краще помовчу.

У мене для тебе є сувенір; пам’ятаєш мою статтю про Бальзака та арабську мову? Так от, я зможу написати ще одну, подивися на оцю сторінку, ти маєш її впізнати:


Це сторінка з оригінального видання «Дивана» Гете. Тут є і арабська мова, і німецька, як ти сам бачиш: арабською це «Східний диван західного письменника». Я думаю, що ця назва дуже інтригує, можливо, через появу уточнення «західний». Це більше не змішана річ, як у німецькому оригіналі, де ідеться про «Західно-Східний Диван», а збірка зі Сходу, складена чоловіком із Заходу. З арабської точки зору йдеться не про суміш, не про розчинення одного в іншому, а про східний об’єкт, відділений від автора. Хто переклав цю назву для Гете? Його викладачі з Єни? В музеї Гете я бачила сторінку вправ з арабської — метр, видається, тішився вивченням (і мав милу каліграфію початківця) слів, взятих зі збірки Гайнріха фон Дієза, одного з найперших прусських орієнталістів, «Denkwürdigkeiten von asien in Künsten und Wissenschaften» (Боже, німецька — така складна мова, я п’ять хвилин переписувала цю назву).

Завжди є Інший в Я. Так само, як і в найбільшому романі XIX століття «Схрестивши ноги, або Життя та пригоди Фаріака» Фаріса Шидіяка, про який я говорила сьогодні пообіді, цей видатний текст арабською було видано в Парижі 1855 року коштом Рафаеля Кагла, вигнанця з Дамаска. Не можу втриматися від спокуси та не показати тобі титульну сторінку:


Звідси видно, як змішаність мов у Шидіяка подібна до такої ж у збірці Гете; враження, що всі наступні сто п’ятдесят років ішлося лише про те, аби старанно розрізати все, що ці двоє великих зібрали докупи.

У Веймарі також є (цілком вільно доступне) ретабло[102] Кранаха з чудовим демоном, він огидний і зелений; дім Шиллера, будинок Ліста; університет Баухауз; красиві барокові палаци; замок, спогад про створення тендітної республіки; парк зі столітніми буками; маленька зруйнована церква, що ніби зійшла (під снігом) із полотен Шинкеля; декілька неонацистів; сосиски, сотні сосисок у Тюрінгу, вони приготовані всіма можливими способами, солені, сухі, на грилі, а також мій найліпший німецький спогад,


Для тебе,

Сара.


Аби забути, перечитуючи лист, що смерть забере мене, без сумніву, раніше, ніж забрала Гете чи великого ліванця Фаріса Шидіяка, я думаю про те, як мало в мене шансів загинути в підбитому бомбардувальнику, який збила ракета протиповітряної оборони або ж винищувач, усе це доволі малоймовірно, але авіакатастрофа досі цілком можлива: в наші часи в літак на льоту запросто може поцілити якась російська ракета, а також він може підірватися внаслідок терористичної атаки, тож розслаблятися не варто. Я нещодавно прочитав у «Standard», що заарештовано 14-річного джихадиста, який готував теракт на віденському вокзалі, малюк-джихадист із Санкт-Пельтена, всі знають його як опорний пункт терористів, і ця новина була би смішною, якби не була ознакою часу — скоро орди штирійців підуть на віденських безбожників із вигуками «Ісус всемогутній!», і так почнеться громадянська війна. Не пам’ятаю терактів у Відні з часу вибухів у аеропорту, які влаштували «Абу Нідаль» у 1980-х роках, Боже збав, Боже збав, але тут уже й не скажеш, що Бог дає нам усе найкраще. Як і сходознавці — я чув, як один фахівець із Близького Сходу пропонував, аби всіх здобувачів-джихадистів відправили до Сирії, нехай їх там наймають; вони помруть під бомбами чи в перестрілках, і про це більше йтися не буде. Далі буде достатньо просто не пускати назад тих, хто вижив. Ця спокуслива пропозиція таки ставить моральну проблему, чи можна відправити наші загони бороданів мститися за Європу невинному цивільному населенню Іраку та Сирії; це трохи так, ніби власне сміття викидати в садок сусіда, не дуже гарно. Практично, так, але не надто етично.

## 5 година 33 хвилини

Capa помиляється, я ніколи не бував у Веймарі. Це справді концентрат Німеччини. Колекціонерам — знижки. Образ. Скільки сили в Гете. У віці шістдесяти п’яти років він закохався в «Диван» Гафіза та в Маріанну Віллемер. Прочитати все крізь скельця любовного бінокля. Любов породжує любов. Пристрасть як рушій. Гете як машина бажання. Поезія як пальне. Я й забув оту двомовну титульну сторінку «Дивана». Ми всі позабували такі діалоги, бо квапилися закрити національні літератури, не відкриваючи простір, який є між мовами, між німецькою та арабською, в жолобку корінця, в згинах сторінок, на берегах. Варто було би більше цікавитися музичними адаптаціями «Західно-Східного Дивану» Шубертом, Шуманом, Вольфом, звичайно, то десятки композиторів, аж до зворушливих «Goethe Lieder» для мецо-сопрано та кларнета Луїджі Даллапіккола. Добре бачити, як сильно європейське буржуазне мистецтво підживили Гафіз і перська поезія, Гафіз і, звісно, Омар Хайям — не надто шанобливий вчений муж Хайям навіть статую власну має тут неподалік, у Віденському міжнародному центрі, той пам’ятник декілька років тому подарувала Ісламська Республіка Іран, яка не прагне взяти реванш над співцем вина, що посварився з Богом. Я би хотів якось повести Сару на Дунай і показати цей пам’ятник, який височіє посеред багатоповерхівок ООН, то четверо мудреців із білого мармуру під балдахіном з коричневого каменю, їх оточують колони, що нагадують ападану в Персеполісі[103]. Хайяма зробили популярним переклади Едварда Фіцджеральда, і він завоював літературну Європу; забутий математик із Хорасана став першорядним поетом з 1870-х років — Сара звернула увагу на випадок із перекладом Хайяма крізь призму коментарю та видання Садега Хедаята, де містилися скорочені до найважливішого ядра тексти Хайяма, зведені до чотиривіршів із найдавніших списків. Тут Хайям більше скептик, ніж містик. Сара пояснювала величезну всесвітню славу Омара Хайяма перш за все універсальною простотою форми катрена, а також різноманітністю текстів: той мудрець із Хорасана поставав то невіруючим, то агностиком, то мусульманином, то закоханим гедоністом, то споглядальником, то нестриманим п’яницею, то містичним винолюбом, саме такий образ він мав у кількох тисячах чотиривіршів, які йому приписують, тож справді, там було, що любити — він сподобався навіть Фернандо Пессоа, який складе протягом цілого свого життя близько двох сотень катренів, його надихнуть переклади Фіцджеральда. Сара майже безболісно визнавала, що в Хайямі їй найбільше подобалися саме вступ Хедаята та поезії Пессоа; вона би залюбки поєднала одне з іншим і створила би доволі красиве чудовисько, на кшталт кентавра чи сфінкса, наприклад, передмову Садега Хедаята про чотиривірші Пессоа в тіні Хайяма. Пессоа до того ж також любив вино,


За болем йде радість, за радістю — біль, далебі.
З великої радості вип’ємо келих до дна.
З великого болю ми вип’ємо келих вина,
А що ми залишимо з того усього собі?[104]


щонайменше, він був таким же скептичним і зневіреним, як і його перський предок. Сара говорила зі мною про таверни Лісабона, куди Фернандо Пессоа ходив пити, слухати музику та поезію, звичайно ж, в її оповідках вони нагадували іранські кнайпи «мейхане», аж настільки, що Сара іронічно додавала, що Пессоа є псевдонімом Хайяма, і що найбільш західний і найбільш атлантичний поет Європи насправді був лише аватаром бога Хайяма,


Мій виночерпе, ти поклав троянди
До келиха, налив вина і зник.
Хто більше квітка — як не ти, той, що утік?
Хто більш вином є — як не ти, що відмовляти звик.[105]


і в безкінечних розмовах із другом Парвізом у Тегерані вона розважалася тим, що переперекладала на фарсі чотиривірші Пессоа, щоби віднайти, як вони казали, смак утраченого — духу сп’яніння.

Якось Парвіз повів нас на приватний концерт, де молодий співак під акомпанемент тара[106] та томбака співав чотиривірші Хайяма. Виконавець (на вигляд йому було років тридцять, біла сорочка з круглим коміром, чорні штани, красиве серйозне обличчя) мав дуже гарний тенор, і тісна вітальня, де ми зібралися, дозволяла почути всі його нюанси; просто блискуче грав перкусіоніст — це було багатство чистих і ясних звуків, як низьких, так і високих, їх було досконало поєднано в найскладніші ритми, пальці били по шкірі зарба з надзвичайною точністю та швидкістю. На тарі ж грав підліток шістнадцяти-сімнадцяти років, і це був один із його перших концертів; здавалося, що його несе віртуозність двох старших виконавців, а публіка його збуджувала; в інструментальній імпровізації він грав гуше[107] в обраних тональностях із таким умінням і виразністю, що, як на мої вуха початківця, цілковито компенсували брак досвіду. Стислість співаного слова, чотири рядки Хайяма дозволяли музикантам, катрен за катреном, розгортати нові й нові ритми й тональності. Парвіза це просто зачарувало. Він скрупульозно записував у мій щоденник тексти поезій, які прозвучали. А далі вже за допомогою диктофона я мав повправлятись у тому, щоби записати почуте на слух. Я вже записував на слух музичні інструменти — сетар і томбак — але ще ніколи не записував голос, тож мені буде цікаво вже спокійно роздивитися, записавши все на папері, як організовано чергування довгих і коротких складів традиційної перської метрики в цьому вченому співі; як співак передає розмір і склади віршів, включаючи їх у ритм музики, а також яким чином традиційні музичні фрази радіф[108] видозмінено та оживлено митцем завдяки співаній поезії. Зустріч текстів XII століття, світової музичної спадщини з тисячолітньою традицією та сучасних музикантів, які власною індивідуальністю актуалізували всі можливості перед публікою.


Налий мені цього вина, наливай.
Я хочу сказати йому «прощавай»,
Нектар той рожевий, як щоки твої,
що ніжно палають, немов у вогні.
Моє каяття, хоч воно боязке, та чесне,
пряме, відчайдушне таке,
Немов арабеска із твого волосся,
де кучері і завитки.[109]


Музиканти, як і ми, сиділи, схрестивши ноги на традиційному тебрізькому червоному килимі з центральним візерунком насиченого синього кольору; вовна, подушки та наші тіла забезпечували дуже сухе й тепле звучання без реверберацій; справа від мене сиділа Сара, її плече торкалося мого. Спів відносив нас кудись далеко; глухі та глибокі хвилі томбака, що звучав так близько, здавалося, затоплювали наші серця, і так розмоклі від трелей тара; ми дихали одночасно зі співаком, затримували дихання, аби слідувати за ним у висотах довгих ланцюжків нот, які звучали зв’язно та ясно, без тремтіння, без вагання, аж поки він раптово просто посеред цього звукового неба не кидався виконувати акробатичні фігури, не поринав у серію мелізмів і тремоло, таких нюансованих і зворушливих, що мої очі переповнювалися слізьми, які я присоромлено ковтав, щойно тар починав відповідати голосу, повторюючи та знову і знову модулюючи фразу, яку співак щойно накреслив десь у хмарах.


Ти п’єш вино, вино гіркої правди
І спогадів про ті прожиті дні,
Сп’янілих друзів, пелюстки троянди.
Із келиха п’єш вічність, що на дні.[110]


Я відчував жар Сариного тіла, і моє сп’яніння подвоювалося — ми слухали в унісон, наші серця билися одночасно, ми дихали одночасно, ніби самі вдвох співали, зворушені та зачаровані даром людського голосу, це глибока злагода, спільна людяність, один із тих рідкісних моментів, коли випадає випити вічність, як казав Хайям. Парвіз також тішився — після завершення концерту та довгих оплесків на біс, коли господар, лікар-меломан, запросив скуштувати й більш земних наїдків, він зняв свою звичну стриманість і поділився з нами власним задоволенням, робив це зі сміхом, переминаючись з ноги на ногу, щоби розім’яти затерплі від довгого сидіння кінцівки, він також сп’янів від музики та читав напам’ять поезії, які ми щойно чули.

Квартира лікаря Реза містилася на тринадцятому поверсі новенької багатоповерхівки біля площі Ванак. За гарної погоди звідси можна було побачити весь Тегеран аж до Вараміна. Рудуватий місяць зійшов над дорогою, яку я вважав дорогою на Кередж, вона зміїлася поміж намистинами багатоповерхівок і між пагорбами, аж поки не зникала з виду. Парвіз говорив із Сарою на фарсі; мене ж виснажили емоції від музики, тож я вже не мав сил стежити за їхньою розмовою; вдивляючись у ніч, я був загіпнотизований килимом жовтих і червоних вогнів на півдні міста та мріяв про караван-сараї давніх часів, оті самі, куди ходив Хайям; між Нішапуром та Ісфаханом він точно мав зупинятись у місті Рей, першій столиці своїх покровителів Сельджуків, задовго до того, як монгольська навала перетворила його на гору каміння. З вартової вежі, де оце я стояв, можна було би побачити, як математик і поет іде в довгому каравані коней і верблюдів з Бактрії в супроводі солдатів, аби відбити загрозу ісмаїлітів Аламута[111]. Сара й Парвіз говорили про музику, я зрозумів слова «дастгах», «сегах», «чагарган». Як і багато інших класичних ісламських філософів і математиків, Хайям також склав епістолу про музику, в якій використав теорію фракцій, аби визначити інтервали між нотами. Людство в пошуках гармонії та музики небесних сфер. Гості та музиканти говорили з келихами в руках. Красиві карафки містили всі можливі напої; стіл вгинався від фаршированих овочів, закусок із трав і спецій, велетенських фісташок із красивим насичено-рожевим ядром; Парвіз пригостив нас (якщо говорити про мене, то не надто успішно) коктейлем «White Iranian», який він сам придумав, то була суміш рідкого йогурту, іранської горілки та дрібки перцю. Парвіз і господар вечірки жалілися на відсутність вина — шкода, Хайяму хотілось би вина, багато вина, так говорив Парвіз; Урмія, Шираз, Хорасан… Лікар додавав, що це особливий світ, бо ми живемо в країні, яка найбільше оспівувала вино та виноград, але їх позбавлена. Але ви могли би з цим дати собі раду, так я відповів, згадавши про дипломатичний досвід «урожаю Нофль-ле-шато». Парвіз глянув на мене з виразом огиди на обличчі — ми надто поважаємо Нектар, аби пити якийсь переброджений на тегеранських кухнях виноградний сік. Я почекаю, поки Ісламська республіка дозволить споживання вина, а чи бодай офіційно буде його толерувати. На чорному ринку вино надто дороге, його ще й погано зберігають. Коли я востаннє був у Європі — додав господар — то одразу ж купив три пляшки австралійського «шираза» і тут же сам їх випив, я пив їх поміж полуднем і вечором, роздивляючись, як під моїм балконом проходять парижанки. Рай! Рай! Фердоус, Фердоус! Коли мене скосило, то навіть сни мали запах.

Я легко міг уявити наслідки трьох пляшок червоного для тегеранця, який ніколи такого не пив. Та й сам я після «викрутки» з апельсиновим соком і коктейлю «White Iranian» відчував, що трохи напився. Здавалося, Сара розсмакувала огидну суміш від Парвіза, де йогурт виступав майже як арак. Лікарі розповідали про знамениті 1980-ті, коли нестача алкоголю була такою сильною, що вони діставали величезні кількості 90-градусного спирту та готували з ним різноманітні суміші з черешнями, ячмінні настоянки, з гранатовим соком тощо. Доходило до того, що туди додавали камфору, щоб запобігти крадіжкам, і від того це було неможливо пити, зі смутком додавав Реза. А пам’ятаєш — втрутився Парвіз — як Ісламська республіка почала цензурувати дубльований переклад іноземних фільмів та серіалів? То було знаменито. Раптом у вестерні ковбой, який заходив у салун із кольтом на стегнах, замовляв у бармена «лимонаду»! І бармен наливав маленький келишок бурштинової рідини, яку ковбої випивали залпом, а потім замовляли «ще лимонаду». Було смішно. А тепер на це вже ніхто не звертає уваги, додав Парвіз. Не знаю, бувають світлі моменти, коли я не дивлюся іранське телебачення, додав Реза.

Після таких спиртових розмов, віддавши належну шану фуршету, ми повернулися додому; мене досі просто перевертали почуття після концерту — я був трохи сам не свій. До мене повертались окремі музичні фрази; у вухах продовжувала звучати пульсація перкусії, спалахи струн, безкінечне гойдання голосу. Я меланхолійно думав про тих, кому випала удача вміти породжувати подібні емоції, кому дістався музичний або поетичний талант; Сара ж на своєму боці заднього сидіння таксі мала мріяти про світ, де в Лісабоні читатимуть Хайяма, а в Тегерані — Пессоа. На ній був закритий темно-синій халат і хустка в білий горошок, з якої вибилося декілька пасом рудого волосся. Вона притулилася до дверей авто, повернулася до вікна та тегеранської ночі, що мчала повз нас; водій трусив головою, аби прогнати сон; по радіо звучали дещо похмурі пісні, у яких йшлося про смерть за Палестину. Сара поклала долоню на дерматин сидіння, її шкіра була там єдиною світлою плямою, коли я взяв її руку в свою долоню, то спіймав усе світове тепло та світло: на мій превеликий подив, вона одразу повернулася до мене й сильно стиснула мої пальці в своїх, притягнула мою долоню до себе — аби більше не відпускати, ні після прибуття на місце призначення, ні навіть за декілька годин, коли червоний світанок запалив гору Дамавенд, залив світлом мою спальню та освітлив посеред зім’ятих простирадл її зблідле від утоми обличчя, її безкінечно голу спину, на якій проступав, заколисаний хвилями її дихання, довгий дракон хребта та сліди його вогню, веснянки, що піднімались аж до шиї, ніби згаслі зорі, цю галактику я досліджував, водячи пальцем та накреслюючи уявні подорожі, поки Сара з іншого боку свого тіла, під грудьми, стискала мою ліву руку. І я пестив її шию, вона була надзвичайно гарною в світлі тонкого рожевого променя, що пробивався крізь жалюзі; на шурхотливому світанку я дивувався тому, що ми наодинці, ніжному подиху, у якому чувся голод і вчорашній алкоголь, зачарувався вічністю, вічною можливістю нарешті зануритись у її волосся, пройтися її вилицями та губами, втратити розум від ніжності її живих і хихотливих, коротких і глибоких цілунків, здивуватися, аж дихання забракло, коли вона почала мене роздягати без сорому та скутості; я осліпнув від її краси, обопільної простоти оголеності, після хвилин і годин складок і тканин, тертя бавовни, шовку, гачків, маленьких незграбних рухів, спроби забуття в унісоні тіла, серця, Сходу, разом у великому ансамблі бажання, у великому хорі бажання, де постає стільки видів минулого та майбутнього, — тегеранської ночі я побачив оголену Сару. Вона пестила мене, я пестив її, ніщо в нас не намагалося говорити про любов, адже ми вже були в найбільш в’язкій красі любові, що є абсолютною присутністю поруч з іншими, в іншому, це бажання кожної переповненої миті, кожної нової секунди, бо для нас кожна секунда має новий колір, якого прагнемо в калейдоскопі напівтемряви — Сара зітхала та сміялася, вона зітхала та сміялася, а я боявся цього сміху, я боявся цього так само сильно, як і бажав, так само й сьогодні вночі у Відні, коли намагаюся зловити спогади про Сару, ніби тварина ловить зорі, що падають з неба. Я марно порпаюсь у спогадах, від цієї ночі залишилися тільки спалахи. Блискавка першого дотику наших губ, незграбних після цілунку в щоку, жадібні затерплі губи, що загубились у пальцях, які пестили обличчя та гоїли лоби, якими ми стукнулися від несподіванки, дивної незграбності від подиву тим, що ось ми цілуємося, нарешті, хоча ще декілька хвилин тому ніщо не готувало нас до того, як стиснеться серце, як бракуватиме повітря — ані проведені в мріях про це роки, ні численні сни про тілесне — все це стерлося та втратило смак у спалахах початків реальності, у смаку подиху, такого близького погляду, що аж очі заплющуються, потім розплющуються, потім губами закриваєш ті, що дивляться, опускаєш очі, закриваєш їх губами, усвідомлюєш розмір долоні, коли пальці нарешті переплітаються, не тримаються, а зливаються.

Ось блискавка осяяла в контражурі її торс, горизонт затуляє білий мармур її грудей, нижче пливе коло її живота; блискавка від думки, дуже важливої, я подумав про щось важливе та аж загубився десь далеко від теперішнього, побачив себе ніби збоку, на кілька секунд сам став свідком власних шукань, чому так важливо, як вирватись, і ця думка була такою невчасною та наляканою, що я на мить закляк десь далеко звідси, і Сара відчула (спокійніший ритм, ніжний дотик до грудей) мої вагання та витягнула мене з них простим дивом своєї ніжності.

Ось блискавка нічного шепотіння, округлої рівноваги від тертя голосів тілами, вібрування в напруженому повітрі Тегерана, ніжне сп’яніння, продовжене музикою й товариством — що ми сказали одне одному тієї ночі такого, що час не стер, тьмавий спалах усміхнених очей, млявість у грудях, смак ледь шорсткої шкіри на язику, запах поту, запаморочлива кислуватість жадібних згинів, мокрих, чуттєвих, із яких вихлюпуються хвилі оргазму; пульпа коханих фаланг у моєму волоссі, на моїх плечах, на моєму члені, який я спершу намагаюся закрити від її пестощів, доки й собі не віддаюся, щоби тривало єднання, щоби ніч пішла до неминучого світанку: один і одна в профіль, уже не знаємо, які рідини в якому подиху, в позі вкладених одна в одну статуй, наші руки на її грудях, одні коліна у вигині інших, чіпляємось поглядом, скручені, як кадуцей, гарячі язики часто охолоджуємо укусом у шию, в плече, намагаємося краще чи гірше втримати зв’язок наших тіл, який послаблюється вимовленим іменем, розділеним на відкриті склади, розкладеним на фонеми, заглушеним силою обіймів.

Поки червоний світанок воїнів Шах-наме не спустився з Дамавенда, в тиші дихання, досі подивований і зачарований присутністю Сари поруч, я завмер, почувши азан, запрошення на ранкову молитву, про неї в Тегерані зазвичай забуваєш, її ніколи не чути, вона скромно тоне в звуках міста — тендітне диво, і не знати, чи воно звучить із сусідньої мечеті, а чи з квартири через стіну, на нас упав азан, огорнув нас, як вирок чи благословення, звуковий бальзам, «поки серце повниться великою любов’ю до цього міста та його голосів, я починаю відчувати, що всі мої прогулянки ніколи не мали іншого значення, ніж намагання вловити сенс цього поклику…», так писав Мухаммед Асад, і я нарешті розумію сенс, той сенс, ніжність єднання та любові, і я знаю, що Capa, як і я, думає про вірші трубадурів, про сумну пісню ранкових пташок; азан змішується зі співом перших птахів, то горобці співають, такі собі солов’ї для бідних («На світанні соловей із вітром говорить»), з шурхотом автомобілів, з запахом асфальту, рису та шафрану, що є запахами Ірану, вони назавжди для мене пов’язані зі смаком солоного дощу на шкірі Сари: ми залишалися нерухомі, усамітнені, ми слухали звукові нашарування цієї безкінечної миті та знали, що це означає водночас любов і розлуку в світлі дня.

## 6 година

Досі немає відповіді. Чи є взагалі інтернет у Кучінгу, в столиці Сараваку? Так, звичайно. На землі більше немає місця, де би не було інтернету. Навіть посеред найжорстокіших війн, на щастя чи на горе, завжди є зв’язок. Навіть у буддійському монастирі в Дарджилінгу в Сари було інтернет-кафе поблизу. Неможливо уникнути екранів. Навіть у випадку катастрофи.

В Тегерані вже наступного дня після такої ніжної ночі вона стрибнула в найперший літак до Парижа, то був вечірній рейс «Air France», а сама вона тремтіла від болю та почуття провини, весь день вона провела, не зімкнувши очей, бігаючи від відділку поліції до відділку поліції, щоби залагодити жорстокі візові умовності, таємницею яких володіють іранці, вона була озброєна терміново виданою в посольстві Франції довідкою, яка засвідчувала надзвичайно тяжкий стан здоров’я її брата та просила іранську владу полегшити оформлення від’їзду, з голосу своєї матері під час телефонної розмови вона зробила висновок, що Самюель уже помер, але їй не сказали, вона була просто спустошена шоком, дистанцією та нерозумінням, вона не вірила в ті новини; того ж вечора, поки вона крутилася і не могла заснути в кріслі літака посеред байдужих зірок, я поспішив у інтернет, аби надсилати їй листи, літери й листи, які вона прочитає, коли приїде, так по-дурному я думав. Я також провів безсонну ніч, я скажено та зневірено сумував.

Її матір безуспішно телефонувала весь вечір аж до ранку, вона вже втратила надію та подзвонила в Інститут, у консульство, вона перевернула небо й землю, в той самий час Сара цнотливо замкнулась у ванній, кинувши мені повітряний поцілунок, аби заховатися від чужих, а до мене прийшли, аби попередити, що щось сталося ще вчора по обіді, чи то аварія, чи то ще якась надзвичайна подія, ми точно не знаємо, що, але треба передати Сарі, щоби вона подзвонила матері додому, і саме слово «додому», а не в госпіталь або ще бозна-куди, саме «додому», і це провіщувало трагедію. Вона поспішила до телефону, я пам’ятаю, як вона набирала номер, її руки вагалися, вона помилялася, а я зник, вийшов, бо хотів зробити, як ліпше, але також через те, що я боягуз.

Того останнього дня я блукав разом із нею кабінетами низів іранського чиновництва, паспортними столами, королівством планів і несправедливості, де афганські нелегали в брудному, заквецяному цементом і фарбою одязі проходили перед нами, їх заводили «пасдарани», вони шукали підтримки в очах тих, хто чекав у черзі; ми цілі години просиділи на дерев’яних лавах під портретами Першого та Другого провідників революції, кожні десять хвилин Сара вставала та підходила до віконечка, щоразу вона повторювала одне й те ж запитання, один і той самий аргумент, «мені потрібно вилетіти цього вечора, мені потрібно вилетіти цього вечора», і щоразу чиновник відповідав їй «завтра», «завтра», «ви вилетите завтра», і я в егоїзмі пристрасті сподівався, що вона справді вилетить лише завтра, і я зможу ще одну ніч провести з нею разом, утішити, як я думав, у цій катастрофі, що нам явилась, а найгірше було те, що в цьому покоцаному передпокої під гнівним поглядом Хомейні в товстих окулярах від короткозорості я не міг її обійняти чи навіть бодай узяти за руку, ані витерти з її щік сльози гніву, смутку та безсилля, я боявся, що ці ознаки непристойності та образи ісламської моралі зменшать її шанси на отримання візи на виїзд. Врешті-решт, коли вже було втрачено всі надії на змах чарівної палички, якийсь чиновник (років п’ятдесят на вигляд, коротка сива борода, добрячий живіт у піджаку уніформи) пройшов поруч дорогою до свого кабінету; цей порядний сім’янин вислухав історію Сари, пожалів її та з великодушністю, що можлива лише в потужних диктатурах, підписав якийсь незрозумілий документ, покликав свого підлеглого та наполегливо рекомендував поставити в паспорті такої-то теоретично недоступну печатку, а цей підлеглий, той самий непохитний чиновник, який посилав нас весь ранок, виконав свій обов’язок із легкою чи то іронічною, чи то співчутливою усмішкою, і Сара полетіла в Париж.

Сі-мажор — світанок кладе край любовній сцені; смерть. Чи «Пісня ночі» Шимановського, яка так добре пов’язує вірші містика Румі з довгою ніччю Трістана та Ізольди, також у сі-мажорі? Не пам’ятаю, але цілком імовірно. Це без жодного сумніву одна з найтонших симфонічних композицій минулого століття. Ніч і Схід. Схід і ніч. Смерть і розлука. Ще й хори блискучі, як ті зорі.

Шимановський також поклав на музику поезії Гафіза, є два цикли пісень, складених у Відні незадовго до Першої світової. Гафіз. Враження, що світ крутиться навколо його таємниці, як пташка навколо гори в «Таємному вогні». «Цить, Гафізе! Ніхто не знає божественних чудес, замовкни! В кого ти питатимеш, що сталось із ходом днів?» — таке звучить навколо його таємничості та його перекладачів із часів Гаммера-Пургшталя аж до Ганса Бетге, саме його переклади «східної» поезії часто будуть класти на музику Шимановський, Малер, Шенберг і Віктор Ульман, всі вони використовуватимуть саме переклади Бетге. Бетге — то майже нерухомий мандрівник, який не знав ні арабської, ні фарсі, ні китайської. Оригінал, його суть триматиметься між текстом і його перекладами в країні між мовами, між світами, десь у «накоджаабад», у місці-ніде, в уявному світі, де черпає своє натхнення і музика. Нема оригіналу. Все — рух. Між мовами. Між часами, між часом Гафіза та Ганса Бетге. Переклад як метафізична практика. Переклад як медитація. Вже доволі пізно думати про таке. Це спогади про Сару та музику штовхають мене до такої меланхолійності. Великі простори вакууму часу. Ми не знали, що ніч ховає від болю; яка довга й дивна розлука тут відкривалася після всіх тих поцілунків — неможливо знову піти лягти спати, у сутінках Відня ще не співали ні пташки, ні муедзини, серце калатає від спогадів, ломка така ж сильна, як і від опіуму, це ломка через брак подихів і пестощів.

Сара мала блискучу кар’єру; її весь час запрошують на найпрестижніші конференції, попри те, що вона продовжує «кочувати» університетами, в неї немає, як це називають, «посади» при кафедрі на відміну від мене, бо в мене все навпаки: є безпека, так, у комфортному студмістечку з приємними студентами в місті, де я виріс, але в мене майже нульове реноме. Найліпше, на що я можу розраховувати, — то раути десь у Грацькому університеті або ж у Братиславі чи Празі, аби ноги розім’яти. Довгі роки я не повертався на Близький Схід, навіть у Стамбул не їздив. Я міг би годинами тут сидіти перед екраном, роздивляючись статті та публічні прояви Сари, відновлюючи всі перипетії — ось колоквіуми в Мадриді, Відні, Берліні, Каїрі, Екс-ан-Провансі, Бостоні, Берклі, навіть у Бомбеї, Куала-Лумпурі та Джакарті — на карті світового знання.

Іноді мені здається, що ніч прийшла і що західні сутінки заполонили світлий Схід. Що розум, навчання, задоволення духу та освіти, вино Хайяма чи Пессоа не витримали XX століття, і що космополітична конструкція світу вже не твориться в обміні любов’ю чи думкою, але в обміні насильством і рукотворними об’єктами. Ісламісти б’ються проти ісламу. США та Європа ведуть війну проти іншого в собі. Навіщо витягати Антона Рубінштейна та його «Пісні Мірзи Шафі» з забуття? Навіщо згадувати про Фрідріха фон Боденштедта, його «Тисячу й один день на Сході» та його опис вечорів побіля Мірзи Шафі, азербайджанського поета в Тифлісі, про його страви з вином, про його вражаючі елегії кавказьких ночей та перської поезії, ці поезії німець п’яно кричав на вулицях Тбілісі? Боденштедт, ось іще один забутий перекладач. І творець. Книжка «Пісня Мірзи Шафі» отримала великий успіх як «східна» література в Німеччині XIX століття. Так само було і з музичними адаптаціями Антона Рубінштейна в Росії. Навіщо згадувати про російських орієнталістів та їхні прекрасні зустрічі з музикою та літературою Центральної Азії? Потрібна енергія, як у Сари, аби щоразу себе відновлювати, щоразу дивитися просто в очі жалобі та хворобі, мати наполегливість продовжувати розкопки в смутку світу, викопуючи звідти красу та знання.


Любий Франце,


Я знаю, що не писала цими днями про те, як у мене справи, бо потонула в подорожі. Я на деякий час залишаюсь у В’єтнамі — Тонкін, Аннам, Кохінхіна[112]. Я в Ханої 1900 року. Вже уявляю, як ти широко розплющив очі: у В’єтнамі? Так, у мене тут дослідження про колоніальну уяву. На жаль, я його роблю, не виїжджаючи з Парижа. І про опіум. Я занурилась у записки наркомана Жуля Буасьєра, бідолашного окситанського чиновника, який помер у віці тридцяти чотирьох років від своєї пристрасті, після того, як викурив чимало люльок і подолав джунглі Тонкіна, холод, дощ, жорстокість і хворобу, маючи за товариство лиш тьмяне світло опіумного світильника — історія образу опіуму в колоніальній літературі надзвичайно цікава. Процес есенціалізації опіуму як «крайньо-східного» та «доброго ніжного наркотика», як його називає Буасьєр, концентрату містицизму та світла лежить в осерді колоніального насильства. Для Буасьєра опіум є зв’язком із в’єтнамцями; вони діляться не лише люлькою чи підстилкою, але й болем відсутності та жорстокістю часу. Курець є окремою істотою, мудрецем, який належить до спільноти ясновидців: це візіонер і тендітний волоцюга. Опіум — то осяйна чорнота, вона протиставляється жорстокості природи та плодючості людей. Курять після боротьби, після страт, після видовища відрубаних шаблями голів і вух, спустошених дизентерією та холерою тіл. Опіум — це мова, спільний світ; тільки люлька та світильник мають владу, щоби дозволити вам увійти в «душу Азії». Наркотик (і доколоніальна біда, принесена імперською комерцією, сумнівною зброєю панування) стає ключем від чужого світу, в який треба проникнути, згодом він стає найкращим образом цього світу, який найліпше показувати західним натовпам саме так.

Ось, наприклад, дві листівки, надіслані з Сайгона у 1920-х. Юний вік моделей створює враження, що опіум є не лише надзвичайно поширеною, але й прийнятною, вічною, місцевою, природною практикою; в чорній замкненій скрині, звичайно ж, заховано всі секрети екзотичних країн, де віддаються такій дитячій пристрасті. Місцевий мешканець як дитина під кайфом.


«Завжди потрібне сп’яніння: це — країна опіуму, іслам — це гашиш, а на Заході — жінки. Можливо, любов є насамперед способом, який Захід використовує, щоби подолати власну людську подобу», — це пише Мальро в «Умовах людського існування»; ця дуже цікава фраза добре показує, як опіум стає прерогативою Далекого Сходу, таким чином творяться наші репрезентації; звичайно, йдеться не про заперечення реальності шкоди від опіуму в Китаї чи у В’єтнамі, але про те, щоби побачити, як будується уявне, і як саме воно працюватиме на колоніальну пропаганду.

Я пригадую Марка, який загубився в опіумі в Тегерані, та запитую себе, чи він не піддався великій мрії, чи всі його наукові обґрунтування не були всього-на-всього приводами, щоби пірнути, як і ми всі, в оніричні території, де можна втекти від самих себе.

Я все це тобі пояснюю, а насправді я й сама також хотіла би влягтися, покласти голову на якусь валізу, вдихати димне забуття, довірити душу непентес і забути про біль утрати. Мій власний опіум — це тексти та картинки; щоб їх шукати, я щоденно ходжу до паризьких бібліотек, це оті метелики слів, які я колекціоную і які розглядаю, не думаючи ні про що інше, це море старих книжок, у якому я намагаюся потонути — на жаль, попри все, я таки думаю про брата, я ніби кульгаю, весь час ніби хитаюся, а іноді, коли натрапляю на надто жорстокий або зворушливий текст, то не можу втримати сліз, і я замикаюся в спальні, п’ю ті сучасні ліки, що не мають ані шарму, ані сили опіуму, і я сплю по двадцять чотири години.


Усі стражденні — ось ваш скарб: куріння.
Блаженні будьте, всеблагі боги,
Що шлете радість, наче повеління.[113]


Це епітафія Альберта де Пувурвіля, написана для його друга Жуля Буасьєра в Ханої в пагоді Озера. Я би теж хотіла, щоби щастя було, наче повеління. Знаю, що ти думаєш про мене; я читаю твої листи щодня, намагаюся відповідати, але безуспішно, не виходить, мені страшно, що ти на мене ображаєшся, поки я ховаюся в дослідженнях, як та дитина, що ховається під ковдрою.

Пиши мені, все ж таки. Цілую тебе,


Сара.


Сара відновилася, вирушивши ще далі на Схід, ще далі в саму себе, вона просувалася духовними та науковими шляхами, і це дозволило їй утекти від власного щастя — мені більше подобається сидіти у віденській квартирі, страждати від безсоння, хвороби та пса Ґрубера. В мене немає її відваги. Війна ніколи не була найкращим часом для наших зібрань. Археологи перетворилися на шпигунів, лінгвісти — на ювелірів пропаганди, етнологи — на наглядачів. Сара правильно зробила, що вирушила у вигнання в ті загадкові далекі землі, де цікавляться торгівлею перцем і філософськими концептами набагато більше, ніж катами та зброярами. На схід від Сходу, як писав Пессоа. Що я знайду в далекому Китаї, в королівстві Сіам, у мученицьких народах В’єтнаму та Камбоджі або ж на Філіппінах, старих, завойованих іспанцями островах, які на карті, здається, ніби вагаються між однією частиною світу та іншою, схилені над тихоокеанською безмежністю, а позаду бар’єр замикає Китайське море, або ж у Самоа, найбільш східній точці німецької мови, а може, й найбільш західній, це тихоокеанська колонія імперії Бісмарка, яка відбирала в іспанців останні крихти їхніх південних володінь; що можна знайти на захід від Заходу, там, де заокруглюється пояс планети? Кількох тремтливих етнологів і спітнілих адміністраторів колонії, які топлять зневіру в алкоголі та жорстокості під розчарованими поглядами автохтонів, оборудки з імпортом-експортом, офшори, туристів, а може, й радощі знання, музики, любові, зустрічей та обмінів — останнім слідом німецького колоніалізму є пиво, як і належить, «Ціндао», на честь назви столиці володінь Цзяочжоу на північному сході загадкового Китаю; декілька тисяч німців жили на території, орендованій у Піднебесної на 99 років, яку, зрештою, загони японців за допомогою британського контингенту захопили восени 1914 року, можливо, їх привабила саме велика цегляна пивоварня, що навіть сьогодні продовжує імпортувати мільйони пляшок у всьому світі — іще одне коло замкнулося, ще й століття не минуло, а екс-колоніальне пиво тепер саме колонізує всю капіталістичну планету. Уявляю, як із Німеччини 1900 року прибули відповідні машини та пивовари, вони висадилися у чудовій бухті між Шанхаєм і Пекіном, яку німецькі канонерські човни вирвали в династії Цін, роз’ятреної західними силами, ніби рана червами: росіяни дозволили собі Порт-Артур, французи — Форт-Баяр, німці — Ціндао, не враховуючи концесій у містах Тяньцзінь або Шанхаї. Навіть наша бідолашна Австро-Угорщина отримала шматок землі у Тяньцзінь, який вона одразу ж заповнила будинками у віденському стилі, церквою, багатоповерхівками та магазинами. Тяньцзінь, що за сто кілометрів від Пекіна, мав нагадувати європейську виставку: ось квартал французький, англійський, російський, австрійський, бельгійський і навіть італійський, всього за декілька кілометрів ти ніби пробігся зверхньою колонізаторською Європою, тією Європою, що вихідці з неї, грабіжники та шукачі пригод, 1860 року обдирали та палили Літній палац у Пекіні, накидалися на садові павільйони, порцеляну, золоті орнаменти, фонтани і навіть дерева; англійські та французькі солдати відривали собі кожен по шматочку багатства палацу, як вульгарні скупці, перед тим, як його підпалити, а на ринках у Лондоні та Парижі продавали китайські імператорські тарілки та бронзовий посуд, плоди грабунку та насильства. Пітер Флемінг, брат автора Джеймса Бонда та компаньйон Елли Маяр у подорожі до Азії, пише в своїй книжці про знамениті 55 днів у Пекіні, де представники її європейських націй тримали квартал дипломатичних місій за допомогою боксерів та імператорської армії, Пітер Флемінг говорить, що один орієнталіст невтішно плакав, коли вогонь зруйнував єдиний повний примірник Юнле, величезної енциклопедії династії Мін, скомпільованої в XV столітті, в ній зібрані всі знання світу, одинадцять тисяч томів, двадцять три розділи-сувої, мільйони рукописних ідеограм, що згоріли в тріщанні вогню в імператорській бібліотеці, якій не пощастило опинитися на британському боці. Невідомий китаїст плакав: він був одним із небагатьох, хто в гаморі війни усвідомлював, що саме було знищено; він був тут, посеред катастрофи, і його власна смерть раптом уже стала неважливою, він бачив, як здиміло знання, як стерся спадок давніх учених — чи молив він, сповнений ненависті, якогось невідомого бога, щоби вогонь так само знищив і англійців із китайцями, а чи, заціпенілий від болю та сорому, просто дивився на вогонь і метеликів горілого паперу, іскри яких летіли в літню ніч, а сльози гніву захищали його очі від диму — про це нічого не відомо. Єдине, що відомо достеменно, як би тут сказала Сара, це те, що перемога чужинців над китайцями призвела до вбивств і грабунків небаченої жорстокості, навіть місіонери, здавалося, увійшли в смак крові та радості від помсти, разом із солдатами видатних об’єднаних націй. Здається, крім того китаїста, більше ніхто не плакав над знищеною енциклопедією; її потім внесуть у список воєнних втрат, жертв економічного завоювання та імперіалізму перед лицем непокірної імперії, що вперто опиралася розчленуванню.

На схід від Сходу так само не уникнути завойовницької агресії Європи, її купців, солдатів, сходознавців і місіонерів — сходознавці є версією, а місіонери темою: там, де науковці перекладають та імпортують іноземні знання, духовенство експортує віру, вивчає місцеві мови, аби зробити Євангелія більш зрозумілими. Перші словники тонкінської, китайської чи кхмерської були створені саме місіонерами, незалежно від того, чи то єзуїти, лазаристи або домінікани. Ті місіонери дорого заплатили за проповідування — треба буде присвятити їм окремий том у моїй праці:


Про різні форми Східного безумства

Том четвертий

Енциклопедія обезголовлених


Імператори Китаю та Аннаму, окрім інших, зробили мучениками суттєву кількість комівояжерів, які продавали Христа, багато кого з них, мучеників В’єтнаму, Китаю чи Кореї, беатифікували та навіть канонізували в Римі, і їхнім стражданням римські мученики не позаздрили б, як, наприклад, Теофану Венару, якого п’ять разів били шаблею, щоб обезголовити неподалік Ханоя: молодий француз свідчить про свою віру на березі Хонгха у 1850-х, у час, коли наступ Франції на Аннам спонукає імператора посилити переслідування проти християн. Його зображають смиренного, на колінах на березі річки, а поруч кат: перший удар шаблі був надто поспішним і не дуже точним, він не попав по шиї та лише зачепив щоку; Теофан продовжував молитися. Другий удар, можливо, через те, що кат досі надто напружений через свою поразку, зачепив бік горла та пролив трохи місіонерської крові, але не зміг урвати молитви; головорізу знадобилося (його уявляють високим, товстим, лисим, як у кіно, але він міг бути маленьким, із волоссям і зокрема, як кажуть, п’яничкою, що пояснить його абсолютно жалюгідні невдачі) підняти руку п’ять разів, аби мученик таки впав, аби його тіло завалилося, а молитви припинилися. Його голову нанизають на кілок, скажімо, на березі Хонгха; його тіло поховають у мулі — катехумени вкрадуть і те, і те під покровом ночі, вони покладуть тіло в справжній склеп на християнському цвинтарі, а голову — під скляний ковпак, аби вона збереглася як реліквія в єпископаті Ханоя, і за сто п’ятдесят років молодого священика з іноземної місії з Парижа канонізують разом із численними розрізаними, задушеними, спаленими чи обезголовленими братами.

Причина смерті: відрізана шаблею голова, розп’яття, розчленування, патрання, утоплення, різноманітні тортури — про це би говорили особові справи місіонерів у Азії.

В якого святого я би мав просити спокою в агонії: чи в святого Теофана Венара, чи в інших убитих святих, або ж просто в святого Мартина, святого з мого дитинства, яким я так пишався в Австрії під час нічної ходи з вогнями 11 листопада[114] — для моїх співгромадян із Відня святий Мартин не є святим Мартином Турським[115], могилу якого я бачив у базиліці, названій на його честь (позолоченій, радше східній, ніж галльській), разом із Бабусею та Мамою, і, з точки зору дитячої релігійності, це надавало мені привілейованої близькості з легіонером, який відрізав половину свого плаща, що асоціювалася також із очеретами на березі Луари, піщаними косами, порфіровими колонами підземного тихого склепу, де спочивав цей милостивий святий, якого, за словами Бабусі, можна було просити про заступництво за будь-якої нагоди, що я і робив, звісно, незграбно, вимагаючи цукерок, солодощів та іграшок. Мої молитви до солдата-єпископа мали свій інтерес, і у Відні, коли ми посеред осені виїздили на село їсти традиційну печену качку, сухувата птиця була для мене прямо пов’язана з Туром; та качка, без сумнівів, звідти прилетіла — якщо й дзвони на Великдень летять на посвяту до Рима, то чому би й качці не прилетіти з Турені аж до Австрії та не віддати шану святому, вклавшись у смаженому вигляді поміж каштанів і кнедлів serviettenknödel. Як це не дивно, святий Бенуа, попри те, що село Бабусі мало саме його ім’я, ніколи для мене не був чимось іншим, ніж просто звуками: звичайно, це через те, що в дитячій свідомості легіонер, який ділиться плащем із бідняком, є більш привабливим, ніж італійський монах, хай там яким важливим він був для середньовічної духовності — проте саме святий Бенуа є покровителем умираючих, ось хто мій заступник, я, можливо, міг би докластися до образу святого Бенуа та зрадити моїй іконі святого Крістофа. Великого хананеянина також обезголовили в Самосі; це святий покровитель переходів, який допомагає перепливати річки, він носить Христа з одного берега на інший, це покровитель мандрівників і містиків. Сара любила східних святих. Святого Андрія Константинопольського або Симеона Юродивого Палестинського, вона розповідала історії цих безумних во Христі, які використовували божевілля для приховання святості — безумством у ті часи була інакшість, непояснювана відмінність учинків: Симеон, коли знайшов мертвого собаку на вході в місто Емеса, зав’язав йому мотузку на шию та волочив за собою, ніби той живий; Симеон грається, кидаючи горіхи та намагаючись загасити ритуальні свічки, а коли його пробують піймати, вилізає на кафедру та кидає звідти сухофрукти, виганяючи вірян із церкви; Симеон танцює, б’ючи руками та ногами, насміхається над монахами та їсть люпин, як ведмідь.

Хтозна, можливо, Більґер святий. Перший святий археолог, який приховує святість під непроникним божевіллям. Можливо, він пізнав одкровення в пустелі на розкопках, стоячи перед лицем слідів минулого, які він витягав із піску, а біблійна мудрість проникала в нього помалу, аж поки одного світлішого дня не стала величезною веселкою. Більґер, принаймні найчесніший поміж нас; йому мало легкого нездужання, безсоння чи невідомих хвороб, як у мене, йому мало духовної спраги, як у Сари; нині він став дослідником власної глибокої інакшості.

Сара також дуже цінує місіонерів: і мучеників, і ні; вони, як вона каже, то підземна хвиля, містичний маятник, вчені мужі з канонерських човнів — і ті, і ті йдуть разом, солдати передують або ідуть позаду духовенства та орієнталістів, іноді це ще й одні й ті ж люди. Іноді в одній людині поєднуються всі три іпостасі: духівник, орієнталіст, солдат, як це було з Алоїзом Музілем, отцем-домініканцем Жоссеном чи з Луїсом Масіньйоном, така собі Свята Трійця 1917 року. Перший перехід через Тибет, наприклад (і я був радий, що зміг розповісти цей факт Сарі з висоти національної гордості), здійснив австрійський єзуїт із Лінца Йоганн Ґрубер, може, то предок мого сусіда: святий XVI століття, математик, місіонер, який, повертаючись із Китаю, виявився першим європейцем, який відвідав Лхасу. Сара під час довгого дослідження буддійських земель зустріла й інших місіонерів, інших орієнталістів, і про них вона мені часто літописала, і це було так само захопливо, як і розповіді про шпигунів у пустелі — отець Еваріст Гюк, наприклад, із південною приязню (якщо пам’ять мені не зраджує, то він родом із Монтобана на березі Тарна, це батьківщина Енгра, живописця, що дорогий серцям орієнталістів і Халіла-паші) зачарував наш віденський підвечірок, що йшов доволі напружено та блідо, це сталося під час приїзду Сари, першого після смерті Самюеля. До того вона була в Дарджилінгу. Жахливі віденські музеї, спогади орієнталістів, дивна дистанція між нами, що ми намагалися її заповнити науковими розмовами. Той приїзд здався мені дуже довгим. Сара дратувала. Я водночас пишався, показуючи їй своє віденське життя, але й дуже сумував, не віднайшовши нашої тегеранської близькості. Виходили тільки незграбність, нетерплячість, сварки та непорозуміння. Я хотів повести її в музей Бельведер або ж прогулятися стежками мого дитинства в Маріагільф, але її цікавили тільки жахіття та буддійські центри. Я всі ці місяці думав про неї, я так багато сил вклав у чекання, створив вигаданого досконалого персонажа, що миттю наповнив би моє життя — який егоїзм, якщо подумати. Попри всі листи, я ніколи не усвідомлював міри її жалоби, болю, почуття несправедливості, яке може викликати така нагла смерть когось близького:


Любий Франце,


Дякую за це дипломатичне послання, воно змусило мене всміхнутися — що не так уже й легко цими днями. Мені дуже тебе бракує. Тобто мені радше всього бракує. Маю відчуття, що я поза світом, що я пливу в жалобі. Мені досить зустрітися поглядом з матір’ю, і от уже ми обидві плачемо. Плачемо через сум одна одної, через порожнечу, яку бачимо на наших виснажених обличчях. Париж — це могила, лахміття спогадів. Я продовжую вторгнення на літературні території опіуму. Сама вже до ладу не знаю, де я.

Сумно тебе цілую, до зустрічі,


Сара.


Франц Ріттер пише:


Найдорожча Capo,


Ох, якби ти тільки знала, як іноді складно бути на висоті, якщо тобі не пощастило бути французом, і як багато праці потрібно, щоби силою розуму піднятися на вершини твоїх співвітчизників, зрозуміти їхні витончені мотивації, хвилювання, сум’яття!!! Якось мене запросили на вечерю до культурного радника твоєї великої країни, і я зміг виміряти весь шлях, який мав би зробити, аби сягати йому бодай до щиколотки. Радник — музикант; ти ж пам’ятаєш, що люди зазвичай не втрачають нагоди поговорити зі мною про Віденську оперу чи філармонію. Він холостяк і часто приймає гостей у своїй красивій віллі, що в районі Тіараван. Мені дуже приємно було отримати запрошення. Приходьте, сказав він, я запросив іранських друзів, пограємо музики та повечеряємо. Буде без церемоній, дуже просто.

Я прийшов у домовлений час, близько восьмої вечора, до того я чверть години йшов у снігу, тому що «пейкан» таксиста забуксував і вище вулицею не поїхав. Я дійшов до входу, подзвонив, чекав, знову подзвонив: нічого. Тож я вирішив скористатись нагодою та пройтися морозною ніччю, крім того, варто визнати, що стояти нерухомо означало би вірну смерть. Декілька хвилин я тинявся перед помешканням і зустрів когось із прислужниць, яка саме виходила: я поспішив до неї, розпитав, і вона відповіла:

— А, то це ви дзвонили. Пан грає музику з друзями, він ніколи не відповідає, коли грає.

Звичайно, бо музична вітальня розташована з іншого боку вілли, і там не чути дзвінка. Ну добре. Я поспішив зайти всередину та пішов вестибюлем із великими доричними колонами, що були підсвічені класично, як і музика, що лунала, клавесин, флейта, Куперен? Я пройшов велику вітальню, намагаючись не наступати на коштовні килими. Замислився, чи не варто було би зачекати тут, ти ж мене знаєш, я доволі ввічливий, і я залишився чекати навстоячки, вслуховуючись, аби вловити паузу та увійти в музичний салон, як у Філармонію. В мене був час роздивитися картини, скульптури бронзових ефебів і — який жах! — сліди бруду та розталого снігу на мармурі, що залишилися від моїх погано витертих черевиків. Який сором. Тевтонець у цьому куточку краси. Сліди надто добре показували, як я невпевнено ходив, оминаючи килим, вони вели від однієї статуї до іншої. Ще більший сором. Але не страшно: я помітив перламутрову скриньку, в якій могли лежати серветки, взяв її до рук, сподіваючись, що соната гратиме ще достатньо довго для того, щоби я встиг зробити свою чорну справу, я присів на підлогу з коробкою в руках і почув:

— А, ви тут? Що це ви робите на підлозі, граєтеся зі скляними кульками? Та заходьте вже, заходьте.

І справді, в тій скриньці лежали порцелянові кульки, навіть не знаю, як я міг вирішити, що там можуть бути носовички, мені нічого було сказати у відповідь: думаю, то були естетичні емоції, бо в такому декорі коробка паперових серветок могла би бути лише перламутровою. Оце таким смішним я мав видатися, сам себе таким виставив, тепер всі думають, що я вирішив погратися на килимі зі скляними кульками, поки інші грали велику музику. Австрійський музикознавець грається на східному килимі зі скляними кульками замість того, щоби слухати Куперена.

Я зітхнув, обережно поставив скриньку на місце та пішов за радником у музичний салон: канапа, два крісла, декілька орієнтальних полотен, інші скульптури, маленький клавесин, музиканти (на клавесині грав сам радник, на флейті — іранець) та публіка, юнак із дуже милою усмішкою.

— Знайомтеся: Мірза, Аббас. Франц Ріттер, австрійський музикознавець, учень Жана Дюрінга.

Ми потисли один одному руки; я сів, а вони знову почали грати, і в мене з’явився час, аби забути про сором і самому з себе посміятися. Радник трохи підспівував музиці, граючи, він заплющував очі, аби зосередитися. Красива музика, вібруюча глибина флейти, крихкий кристал клавесина.

За п’ять хвилин вони закінчили цей фрагмент, я аплодував. Радник встав:

— А тепер час взятися за фондю. Гурмани, за мною!

А й справді, я забув уточнити, що мене запросили на фондю, дуже рідкісну для Тегерана страву, тому від такої нагоди відмовлятися не випадало. Коли радник мене запросив, я відповів:

— Фондю? Ніколи не пробував.

— Ніколи? В Австрії не готують фондю? Ну то буде нагода спробувати. Це набагато смачніше, ніж смажений сир раклет, навіть швейцарський. Більш витончено. Так, більш витончено. І в такий сніг це ідеальна страва.

Радник із питань культури цікавиться всіма видами мистецтва, включно з кулінарією.

Отже, ми всі вчотирьох сіли за стіл. Я думав, що це буде, попри всі обіцянки, дещо снобська вечеря з подачею малих і великих страв, але ось я сиджу, а на колінах в мене якийсь фартух, отак, як ви кажете, «дуже просто».

Він доручає мені порізати хліб. Добре. Я ріжу під пильним наглядом шефа, він контролює розмір шматків. У ролі шефа — Мірза, президент клубу гурманів, який, як я дізнався, збирається вдома в радника раз на тиждень.

— Минулого тижня то були перепілки, так, витончені перепілки, — розповів він мені. — Дуже соковиті. Звичайно, цього вечора все дуже просто, нічого особливого. Фондю, ковбаси, біле вино. Вся оригінальність — в іранському хлібі та в страві сабзі, звичайно. Зараз попоїмо.

Радник спостерігає, як радо його гості беруться за вечерю, він любить, коли на кухні пожвавлення, це відчувається. Сам він делікатно нарізає шинку та ковбасу, розкладаючи кружальця на великій іранській блакитній порцеляновій тарелі. Я вже декілька місяців не їв свинини, і в мене відчуття, що ми незвичайно порушуємо правила. Накриваємо на стіл, говоримо, допиваючи аперитив, час за стіл. Дістаємо шпажки, накладаємо сабзі, що разом із хлібом сангак надає цій язичницькій вечері мультикультурного вигляду. І тут радник недипломатично вигукує:

— Що ж, це буде стрип-фондю, і кожен, хто залишить у фондю свій шматок хліба, знімає сорочку, — а далі він голосно сміється, зводить очі догори, трусить головою справа наліво. Я шокований і міцно тримаюся за шпажку.

Подали вино, дуже добре, до речі, це бордо з регіону Грав. Мірза починає, він вмочує хліб у розплавлений сир і без вагань його звідти дістає, за хлібом тягнуться сирні ниточки. Я й собі пробую: треба визнати, що вийшло дуже смачно.

Далі розмова крутиться довкола вина.

Радник кидає з задоволеним виглядом:

— Оголошую, що віднині я став акціонером на виноградниках у долині Рони, в «Кот-дю-Рон». Отак-то, любі друзі.

І я бачу заздрість на обличчях інших сибаритів.

— Ах, це дуже добре, — вони хитають головами, — «Кот-дю-Рон»!

Вони говорять про вимірювання кількості цукрів у вині, про бочки та ферментацію. Я ж радше зайнятий боротьбою з фондю, бо помітив, що холодним його їсти не фонтан, якщо дозволиш так сказати, особливо зі шматком надто м’якого іранського хліба, що не витримував тривалого занурення та небезпечно розпадався на клапті. Я мало не залишив у тому фондю власну сорочку.

Одним словом, я не так уже й багато з’їв.

Фондю доїли без пригод, ніхто нічого в тій каструльці не загубив, хіба що власні ілюзії. Далі були десерт, кава, дигестив і дискусія про мистецтво, саме в такому порядку: холодні каштани по-прованськи, італійське еспресо, коньяк і «форма чи зміст». Я п’ю слова радника, під коньяк VSOP вони йдуть чудово:

— Я естет. Естетика є у всьому. Іноді форма творить сенс, якщо копнути глибше.

— І це повертає нас до фондю, — кажу я.

У відповідь я отримав гнівний погляд двох естетів-заступників, але сам радник мав почуття гумору, тож він нервово засміявся, хо-хо, а далі продовжив із натхненним обличчям:

— Іран — це країна форми. Країна ес-те-ти-чно фор-маль-на.

Як сама бачиш, у мене залишається час для того, щоби багато думати про тебе. Сподіваюся, я хоч трохи тебе посмішив у такі сумні часи. Міцно обіймаю,


Франц.


Париж — то могила, а я розказую їй ці світські гумористичні історії, змальовую карикатури та людей, які їй байдужі, от ідіот, соромно ж як — іноді відсутність і безнадійна кволість штовхають до невпорядкованих дій, ніби тонеш і б’єшся у воді. Той радник мав, до речі, глибоку симпатію до Ірану та його неосяжної культури. Насправді я брешу та не розповідаю, що всі ці довгі тижні в Тегерані без неї я провів майже винятково вдома в Парвіза, читаючи поезію, о, великий Парвізе, друже, який терпляче слухав те, про що я не розповідав.

Окрім Парвіза, в Тегерані я більше не мав близьких. Фож’є таки повернувся до Франції, фізично він був спустошений, а духовно загубився в об’єкті власних студій, в опіумних мріях. Він так зі мною прощався, ніби вирушав на той світ, дуже серйозно, і така стримана серйозність від такого пишного денді видавалася доволі страшною — я згадав цього чоловіка в Стамбулі, то був Гаврош-спокусник, князь ночей Стамбула й Тегерана, але він розтанув і майже зник. Не знаю, що з ним стало. Ми багато разів говорили про нього з Сарою, і ясно тільки одне: Марк Фож’є, попри всі свої чесноти та публікації, більше не належить до академічного світу, навіть ґуґл про нього нічого нового не знає.

Прибули нові дослідники, між ними був і мій співвітчизник, австрієць, учень Берта Фрагнера, директора Інституту іранських студій в Академії наук у Відні, в тій самій академії, що її свого часу заснував дорогий Гаммер-Пургшталь. Історик-земляк був непоганим, але мав один недолік — він говорив сам зі собою, коли йшов; він ходив коридорами та вголос тихо міркував протягом цілих годин, він проходив кілометри коридорів, і ця велемудра, але нерозбірлива монодія дуже діяла мені на нерви. Коли він не говорив сам до себе, то грав у безкінечні партії го з іншим новоприбулим норвежцем: то був екзотичний норвежець, який грав на гітарі, ще й грав фламенко, до того ж на такому високому рівні, що щороку брав участь у фестивалі в Севільї. Напевно, це найбільш безглузда зустріч, яку можна уявити собі в цьому світі: австрієць-філателіст, який захоплюється історією іранських марок, грає в го з норвежцем, який грає на «циганській гітарі» та вивчає нафтове адміністрування.

Останні тижні в Тегерані я прожив у Парвіза, якщо не брати до уваги один-два виходи в світ, як-от вже описане запрошення до радника-меломана, я жив, як відлюдник, мене оточували речі, які Сара не встигла забрати, коли поспішала в Париж: багато книжок, молитовний килимок із Хорасана, він дуже гарного бузкового кольору та досі лежить біля мого ліжка, сріблястий електричний самовар, колекція копій старовинних мініатюр. Серед книжок, звичайно ж, є твори Аннемарі Шварценбах, зокрема її «Щаслива долина» та «Смерть у Персії», де швейцарська письменниця описує долину Лар біля підніжжя гори Дамавенд. Ми з Сарою планували там побувати, побачити цю високу суху долину, куди стікають води з найвищої вершини Ірану, долину, де граф Ґобіно також розбив табір, але на 50 років раніше — шляхетна, біла від снігу вершина, помережана базальтом улітку, втілює, як і гори Фуджі та Кіліманджаро, образ досконалої гори, що самотньо височіє в небі, своєю висотою в 5 тисяч 600 метрів перевершуючи сусідні вершини. Була також чимала книжка світлин про життя Аннемарі; численні світлини, які вона сама знімала під час подорожей, і портрети, зняті іншими, зокрема її чоловіком, секретарем посольства Клараком — на одній із фоток її видно напівоголеною, в неї вузькі плечі, коротке волосся, вона зайшла в річку, вода по коліно, довгі руки вздовж тіла, на ній лиш чорні шорти. Голизна її грудей, позиція рук, що похитуються біля стегон, і здивоване обличчя, все це надає їй тендітного вигляду, сумного чи крихкого збентеження в грандіозному пейзажі високої долини, навколо ростуть очерети, терен, довкола височіють сухі та кам’янисті схили гір. Я чимало самотніх вечорів провів, гортаючи цю книжку з фотографіями в спальні, я шкодував, що не маю фотографій Сари, якогось альбому, який міг би гортати та подумки знову опинятися з нею поруч — тож доводилося вдовольнятися Аннемарі Шварценбах; я прочитав її подорожні записки з мандрів із Еллою Маяр зі Швейцарії аж до Індії. Але саме в текстах про любовну лихоманку, про наркотичну меланхолію, дія яких розгортається в Ірані, де одне є дуже інтимним віддзеркаленням іншого, я шукав щось від Сари, те, про що мені би розповіла Сара, глибинні причини пристрасті до життя й творчості того «безутішного янгола». Обидва тексти мали підкреслення та нотатки чорнилами різних кольорів; можна було розрізнити, залежно від кольору записок, чи має певний фрагмент риси смутку, невимовного страху, що охоплювали оповідачку вночі; і те, й те пов’язане з вживанням наркотиків і хворобами, які стосуються Сходу; це візії Сходу молодою жінкою. Читаючи її нотатки (дрібний почерк, темні маргіналії, що їх мені доводилося не так читати, як розшифровувати), я міг побачити або ж міг подумати, що побачив, одне з фундаментальних запитань, яке не лише присутнє в роботах Сари, але й робить тексти Аннемарі Шварценбах такими привабливими — Схід як прихисток, як пошук зцілення від темного зла, від глибокого смутку. Психологічні шукання. Містичні пошуки без Бога, без трансцендентності, окрім власних надр, пошук яких у випадку Шварценбах завершився сумною поразкою. В тих краях немає нічого, що би полегшило одужання чи послабило біль: мечеті стоять порожні, а міграб — то лиш ніша в стіні; краєвиди всохлі влітку та недосяжні взимку. Вона ступає спустошеним світом. І навіть коли знаходить любов у особі напівтуркині-напівчеркески та думає наповнити життям сумні пейзажі, залишені побіля схилів яскравого Дамавенда, на неї чекає смерть. Хвороба коханої та візит янгола. Любов не залишає нам можливості розділити страждання іншого, так само як і не лікує наші власні. Десь в глибині ми завжди самотні, як казала Аннемарі Шварценбах, і я боюся, розшифровуючи нотатки на полях «Смерті в Персії», що такою ж була й глибинна думка Сари, подумана, звичайно, коли я читав оці рядки, помножена жалобою і самотою.

Її зацікавленість і пристрасть до буддизму є не лише пошуком зцілення, а й глибоким почуттям, що виникло ще задовго до смерті її брата — її від’їзд до Індії після блукання Далеким Сходом у читальних залах паризьких бібліотек не став несподіванкою, хоча я сприйняв це як ляпас, маю визнати, як розрив. Вона залишила мене сам на сам із Європою, і я збирався за це поквитатися, мушу зізнатися, я хотів помститися за власні страждання. Знадобився оцей надзвичайно зворушливий лист, де йдеться про Дарджилінг і Андалузію:


Дарджилінг, 15 червня


Любий Франце,

Ось я повернулася до Дарджилінга після блискавичної поїздки до Європи: Париж, два дні з родиною, потім Гренада, два дні на нудній конференції (ти сам знаєш, як це), ще два дні на повернення через Мадрид, Делі та Калькутту. Мені би хотілося повернутися через Відень (якщо дивитися звідси, то Європа така маленька, що подумки її легко перетнути від краю до краю), але я не була впевнена, що ти там. І що ти справді хотів би зустрітися.

Щоразу, коли я повертаюся до Дарджилінга, мені видається, що я віднайшла спокій, красу, мир. На схилах росте чай; це маленькі кущі з довгастим листям і округлою кроною, їх саджають дуже близько один до одного: згори здається, що поля подібні на мозаїку зелених густих бутонів, на пишні кулі, що завоювали схили Гімалаїв.

Скоро почнуться мусони, буде дощити, за раз тут випадає більше опадів, ніж у тебе за весь рік. Гори будуть сочитися водою, з них крапатиме, з них тектиме; кожна вулиця, кожна доріжка, кожна стежка перетворяться на бурхливий потік. Каміння, мости, та іноді навіть будинки, все знесе.

Я винаймаю маленьку кімнату неподалік від монастиря, де викладає мій наставник. Життя просте. Рано-вранці я медитую вдома, далі йду в монастир і навчаюся; по обіді я трохи читаю чи пишу, ввечері знову медитую, а потім лягаю спати, і так щодня. Мені дуже подобається рутина. Я намагаюся трохи вивчити непальську чи тибетську мови, але доволі безуспішно. Спільна мова тут — англійська. О, а ще знаєш, що? Я дізналася, що Александра Давід-Неель була співачкою, сопрано[116]: уяви, в неї був ангажемент в Опері Ханоя та Хайфона… І там вона співала Масне, Бізе та інших. Програма Ханойської Опери мала би тебе зацікавити! Орієнталізм на сході, екзотизм у екзотизмі, це саме для тебе! Александра Давід-Неель згодом стала однією з перших дослідниць Тибету та першою жінкою-буддисткою в Європі. Сам бачиш, я думаю про тебе.

Нам якось треба буде поговорити про Тегеран, але й про Дамаск також. Я свідома своєї частини відповідальності в усій цій історії, яку можна було би назвати «нашою історією», якби це не звучало так пишно. Я би дуже хотіла приїхати й зустрітись у Відні. Ми би трохи поговорили; ми би гуляли — у мене в запасі є ще чимало жахливих музеїв, які варто побачити. Наприклад, музей ритуальних послуг. Та ні, жартую. Все якось розпалося. Звичайно, через те, що я би хотіла висловити те, що не наважуюся сказати, повернутися до подій, у які не хочеться повертатися — а ще я так тобі й не подякувала за листи після смерті Самюеля. Тепло та співчуття, які я там віднайшла, досі виблискують. Жодні інші слова співчуття мене так не зворушили, як твої.

Вже скоро мине два роки. Вже два роки. Буддисти не говорять про «навернення», бо в буддизм не навертаються, в ньому знаходять прихисток. Ховаєшся побіля Будди. І я саме так і зробила. Я тут як біженка, в цьому Будді, в дхармі, в сангха. Буду йти в напрямку, який мені вказують ці три компаси. Почуваю себе трохи розрадженою. Відкриваю в собі та довкола себе нову енергію, силу, що геть не потребує, аби я відреклася від власного розуму, а навіть навпаки. Важить тільки досвід.

Бачу, як ти усміхаєшся… Таким важко ділитися. Уяви, я встаю на світанку з задоволенням, медитую протягом години із задоволенням, слухаю та вивчаю дуже древні та дуже мудрі тексти, що розкривають переді мною світ більш природно, ніж усе, що я могла читати та чути раніше. Їхня правда дуже раціональна. Не треба ні в що вірити. Це не питання «віри». Є лиш істоти, які загубилися в стражданнях, є лиш дуже просте й дуже складне усвідомлення світу, де все між собою пов’язане, де немає чогось основного. Я би хотіла все це тобі показати, але я знаю, кожен іде цим шляхом сам — або ж не йде.

Змінімо тему — в Гренаді я чула виступ, що захопив мене посеред тих потоків нудьги, лелітку краси у вирі позіхання. Там ішлося про ліричну їдишську поезію Андалузії та її зв’язки з арабською поезією, подавалося це на прикладі поезій Шмуеля ха-Нагіда, відомого також як Самюел ібн Нагрел, це поет-полководець (який був і візиром), про нього казали, що поезії писав навіть на полі бою. Які ж красиві його вірші та їхні арабські «брати»! Вони ще наповнені піснями такої земної любові, описом облич, губ, поглядів, а ще я гуляла в Альгамбрі. Була хороша погода, небо контрастувало з червоними стінами будівель, їх обрамлював блакитний колір, ніби на картинці. Мене захопило дивне почуття; здавалося, що бачу перед собою рух часів. Ібн Нагрел помер задовго до розквіту Альгамбри, але він співав про фонтани й сади, троянди й весну — квіти Хенераліфе вже не ті, навіть каміння стін уже не те; я думала про історію власної родини, про історію, що відносила мене туди, де, ймовірно, жили мої далекі предки, і я дуже сильно відчувала всі ті троянди, які насправді були однією трояндою, всі життя — одним життям, та й час є ілюзорним рухом, як і приплив або рух сонця. Все залежить від точки зору. І, можливо, через те, що я виходила з конгресу істориків, які терпляче описували історії існування, мені явилося бачення Європи, такої ж непевної, такої ж множинної, такої ж різноманітної, як і шипшина Альгамбри, чиє коріння непомітно для неї самої так глибоко вростає в минуле та майбутнє, що неможливо сказати, де воно виникає насправді. І це запаморочливе відчуття не було неприємним, навпаки, на мить воно примирило мене зі світом та показало, як розмотується отой клубок.

Чую, як тут ти засміявся. Але я правду кажу, то був особливий момент, дуже винятковий. Водночас досвід краси та відчуття порожнечі. Ну добре, на цих словах я буду прощатися, моя година на писання закінчилася. Завтра я піду в інтернет-кафе та «надішлю поштою» це послання.

Відпиши мені швидко, розкажи мені про Відень, про твоє життя у Відні, твої плани…

Цілую,


Сара.


аби я знову відчув себе роззброєним, здивованим і так само закоханим, як і в Тегерані, навіть, може, сильніше — що я зробив за ці два роки, я занурився у віденське життя, в університет; писав статті, провів декілька досліджень, видав книжку в маловідомій видавничій серії для науковців; я відчув початки хвороби, перші безсоння. Знайти прихисток. Ось красивий вислів. І добра практика. Боротися проти страждання або ж спробувати втекти від світу, від колеса Долі, що є лиш стражданням. Коли я отримав той андалузійський лист, то просто звалився: до мене повернувся Тегеран, спогади про Дамаск також, Париж, Відень, і ці спогади були ледь забарвлені (як іноді сонячний промінь дає тон усьому вечірньому небу) в смуток та гіркоту. Доктор Краус тоді зауважив, що я в поганій формі. Мама хвилювалася через мою худизну та апатію. Я намагався складати музику, до того цю справу (якщо не рахувати ті ігри з віршами Леве в Тегерані) закинув на довгі роки, і також писати, викладати на папері, тобто на екрані, мої спогади про Іран, шукати музику, що на них подібна, спів. Я марно намагався зустріти десь навколо, чи в університеті, чи на концерті, нове обличчя, на кого можна би було покласти ці захаращені та норовливі спогади, які не хотіли нікого, крім Сари; я зазвичай тікав, як це того вечора сталося з Катаріною Фукс, від того, що сам нібито шукав.

Який сюрприз: поки я боровся зі спогадами, Надім приїхав давати концерт у Відні, разом із алеппським ансамблем; я купив місце в третьому ряду партера — я не попередив його, що прийду. Тональності «раст», «баяті», «геджазі», тривалі, підтримані перкусіями імпровізації, діалог із флейтою най, і флейта з очерету, довга та глибока, пречудово поєднувалася з лютнею Надіма, на якій він так блискуче грав. Хоч співака і не було, але Надім спирався на традиційні мелодії; публіка (вся арабська спільнота Відня зібралася, включно з послами) впізнавала пісні, аж поки вони не губились у варіаціях, і було майже чути, як у залі тихо наспівують мелодії, зі стриманим запалом, тремтячи від шанобливої пристрасті. Надім усміхався, коли грав — його обличчя, контрастно відтінене короткою бородою, здавалося ще світлішим. Я знав, що він не міг мене бачити, бо його сліпило освітлення. Після гри «на біс», поки тривали дуже довгі оплески, я вагався, чи не піти в обхід, чи не повернутися додому, не привітавшись, чи не втекти; світло в залі увімкнулося, я досі вагався. Що йому сказати? Про що говорити, крім Сари? І чи мені справді хотілося це почути?

Мені показали його гримерку; в холі стояло повно офіційних осіб, які чекали на можливість привітатися з артистами. Я відчув себе доволі незграбним поміж цих людей; мені було страшно — від чого? Що він мене не впізнає? Що йому буде так само незручно, як і мені? Надім був набагато щедрішим — щойно він з’явився у дверях, не чекаючи навіть тих секунд, які відділяють незнайомця від старого товариша, він підійшов крізь натовп і стиснув мене в обіймах зі словами: «Я сподівався, що ти прийдеш, old friend».

Згодом під час вечері, в оточенні музикантів, дипломатів і перших осіб, які сиділи один навпроти одного, Надім повідомив, що майже не мав новин від Сари і що вони не бачилися з дня похорону Самюеля в Парижі; вона була десь в Азії, ось і все, що він знав. Він запитав, чи в курсі я, що вони задовго до того розлучилися, і це запитання глибоко мене ранило; Надім не знав про нашу близькість. Випадково ця проста фраза ніби відірвала її від мене. Я змінив тему, ми почали згадувати про Сирію, концерти в Алеппо, мої декілька уроків гри на лютні в Дамаску, наші вечірки «унс», цим красивим арабським словом називають дружні зібрання. Громадянська війна вже починалася, я не наважився про це говорити.

Йорданський дипломат (бездоганний темний костюм, біла сорочка, окуляри з позолоченими дужками) несподівано втрутився в розмову, за його словами, він добре знав іракського майстра гри на уді Муніра Башіра ще в Аммані — я часто помічав, що на подібних музичних вечерях присутні легко згадують вголос Великих Виконавців, яких знають особисто або гру яких чули, але ніколи не ясно, чи такі порівняння є похвалою чи образою; ці згадки часто викликають в музикантів знічені посмішки, в яких бринить гнів на зухвалість так званих шанувальників. Надім усміхнувся йорданцю з виразом чи то втоми, чи то згоди, чи то байдужості, так, Мунір Башір справді визначний музикант, ні, він ніколи не мав нагоди з ним познайомитися, навіть попри те, що в них був спільний друг Джалаледін Вейс. Ім’я Вейса негайно нагадало нам про Сирію, і ми поринули в спогади, а дипломат зрештою повернувся до свого сусіда справа, якогось чиновника ООН, і залишив нас із нашими пригадуваннями. Під дією вина та втоми Надім, який був у тому стані, що завжди приходить після великих концертів, звірився мені просто в лоб, що Сара була коханням усього його життя. Попри їхній невдалий шлюб. Якби моє життя було простішим усі ці роки, сказав він. Це би багато що змінило. Минуле в минулому. А ще в нього завтра день народження.

Я дивився на руки Надіма та знову бачив, як його пальці ковзають деком лютні, як вони стискають медіатор, пір’їну орла, яку треба стискати, але не глушити. Скатертина біла, на ній видно гарбузове насіння, що впало зі скоринки хліба біля моєї склянки, в якій бульбашки повільно піднімалися на поверхню води; малесенькі бульбашки утворювали тонку вертикальну лінію, і в абсолютній прозорості всього ансамблю не було зрозуміло, звідки ті бульбашки взялися. Раптом у оці я відчув такі ж бульбашки, не треба було на них дивитися, от вони піднімаються ще і ще — вони тонкі, як голки, їхня наполегливість не має джерела, не має мети, крім знесення та зникнення, їхнє легке поколювання змусило мене сильно заплющити очі, я не міг дивитися на Надіма, на минуле, яке він назвав на ім’я, і чим довше я не піднімав голови, тим сильніше пекло в кутиках очей, бульбашки ставали все більшими, вони прагнули, ніби то склянка, вирватися назовні, треба було їм зашкодити це зробити.

Я вигадав термінову причину та боягузливо втік після загальних вибачень.


Дарджилінг, 1 березня


Любий Франце,


Дякую за чудовий подарунок на день народження. Це найкраща з усіх прикрас, які мені колись дарували, — і я дуже рада, що її мені подарував саме ти. Ця коштовність знайде своє місце в моїй колекції. Я не знаю ні цієї мови, ні музики, але історія цієї пісні просто чарівна. Sevdah! Saudade![117] Я включу її, якщо ти дозволиш, до моєї наступної статті. Знову ці спільні конструкції, шлях туди-сюди, палімпсест. Відень, Porta Orientis; усі європейські міста — то ворота на Схід. Пам’ятаєш про перську літературу Європи, про яку говорив Скарсія в Тегерані? Вся Європа — це Схід. Усе космополітичне, взаємопов’язане. Уявляю, як севдалінка звучить між Віднем і Сараєво, як і почуття саудаде в музиці фаду з Лісабона[118], і я почуваюся трохи як… трохи як? Мені вас бракує, і тебе, і Європи. Я сильно відчуваю «санкхара дуккха», усюдисуще страждання, це можна вважати буддистською назвою меланхолії. Рух колеса сансари. Плин часу, страждання через усвідомлення конечності. Не треба в цьому губитися. Я медитуватиму; я завжди включаю тебе у мої візуалізацїї, ти позаду, разом із іншими людьми, яких люблю.

Цілую, переказуй вітання Штрудльгофським сходам,


С.


Франц Ріттер написав:


Люба Capo,


З днем народження!

Сподіваюся, в твоєму монастирі все в порядку. Тобі там не надто холодно? Уявляю, як ти в костюмі сидиш перед піалою рису в крижаній келії, і така візія дуже тривожна. Припускаю, що твій монастир не подібний на той, де був Тентен[119], але, може, і тобі пощастить побачити, як монах левітує. Або ж почути тибетський ріжок, я думаю, це має бути доволі голосно. Здається, вони бувають різної довжини, залежно від тональності; ці інструменти такі великі, що з них непросто видобути звук за допомогою дихання й рота. Я пошукав записи в нашій фонотеці, але на поличці «тибетська музика» не так уже й багато записів. Але досить базікати. Я дозволив собі потривожити твоє споглядання, бо маю для тебе подарунок.

Боснійський фольклор має традиційні пісні, що називаються «севдалінка». Назва походить від турецького слова «sevdah», що запозичене від арабського «sawda» та означає «чорне». Це походить від канону медицини Авіценни, назва чорної рідини, греки називали її меланхолією. Тож ідеться про боснійський аналог португальського «saudade», що (попри все, що там можуть казати етимологи) походить також від арабського «sawda» — і від тієї ж чорної рідини. Севдалінка, як і фаду, є виразом меланхолії. Мелодії та акомпанування є боснійською версією османської музики. Тут я завершую етимологічну преамбулу. А ось і власне подарунок:

Дарую тобі пісню, севдалінку: «Kraj tanana šadrvana», в ній розказана невеличка історія. Донька султана на заході сонця слухає, як крапає вода з фонтана; щовечора молодий арабський раб тихо споглядає прекрасну принцесу. Обличчя раба щоразу все більше бліднішає; він зрештою стає блідим, як смерть. Вона запитує, як його звати, звідки він, якого роду-племені; він просто відповідає, що ім’я його Моххамед, він з Ємена, племені азра: і вона у відповідь запитує, чи це ті азра, що помирають за любов.

Текст цієї пісні на тюрксько-арабський мотив не є старим віршем османських часів, як могло би здатися. Це твір Сефвета-Беґа Башаґича — переклад відомої поезії Генріха Гейне «Der Asra» (а пам’ятаєш могилу бідолашного Гейне на Монмартрі?).

Сефвет-Беґ народився 1879 року в Невесінє в Герцеговині, він вчився у Відні наприкінці XIX століття; знав турецьку мову, вивчив арабську та фарсі у віденських орієнталістів. Свою австро-угорську дисертацію він написав німецькою; перекладав Омара Хайяма боснійською. Ця севдалінка поєднує Генріха Гейне та стару османську імперію — поезія на східний мотив стає направду східною. І віднаходить (після довгого уявного шляху через Відень і Сараєво) музику Сходу.

Це одна з найвідоміших і найчастіше співаних севдалінок у Боснії, де мало хто з-поміж тих, хто її чує, знають, що її витоки лежать в уяві поета-автора «Лореляй», єврея, що народився в Дюссельдорфі, а помер у Парижі. Ти можеш легко її нагуглити та послухати (я рекомендую версію у виконанні Хімзо Половіна) в інтернеті.

Маю надію, цей подаруночок тобі до вподоби.

Міцно обіймаю.

Сподіваюся, скоро побачимося,


Франц.


Я хотів розповісти їй про зустріч із Надімом, про концерт, про деталі їхніх особистих стосунків, які він мені довірив, але я не зміг, і так придумався цей дивний подарунок на день народження — замість неприємної сповіді. Думка о сьомій ранку: я просто несусвітній боягуз, відмовився від старого друга через якусь спідницю, так сказала би Мама. Всі ці сумніви я залишив при собі, такі дурні сумніви Сара відмела би одним рішучим жестом, принаймні так я думаю, сам я її про це не питав. Вона більше ніколи не говорила зі мною про Надіма інакше, ніж із повагою та стриманістю. Мої думки так змішалися, що я вже й сам не знаю, чи Надім мені друг, а чи ворог, а чи далекий привид, чия шекспірівська поява у Відні лиш розбурхала мої суперечливі почуття, як хвіст комети, що осяяла моє небо в Тегерані.

Я кажу собі, що час усе це забути, і Сару, і минуле, і Схід, але я — компас власної одержимості сторінкою вхідних повідомлень, де досі немає новин зі Саравака, а там уже перша година дня, цікаво, чи готує вона собі обід, там добра погода, десь між 23 і 20 градусами Цельсія, якщо вірити цифровому інформаційному ілюзорному світу. Коли Ксав’є де Местр опублікував «Подорож навколо спальні», він і подумати не міг, що за сто років такий тип експедицій стане нормою. Прощавай, колоніальний корковий шоломе, прощавайте, москітні сітки, я відвідаю Саравак просто в халаті. Далі я пройдуся Балканами, послухаю севдалінку та подивлюся на образи Вишеграда. Потому я перейду Тибет від Дарджилінга до пісків пустелі Такла-Макан, дійду до Кашгара, міста таємниць і караванів — переді мною, на заході, височіє Памір; за ними — Таджикистан і коридор Вахан, він тягнеться, як скоцюрблений палець, його фалангами можна ніби ковзнути аж до Кабула.

Це час забуття, самотності та агонії; ніч триває, вона все не наважується пірнути в день, так само моє тіло ніяк не поринає в сон, напружене, пряма спина, обважнілі руки, литку починає судомити, діафрагма болить, треба б лягти, але навіщо лягати тепер, за два кроки до світанку?

Це був би час для молитви, час розгорнути «Годинник тих, хто не спить» і помолитися; Господи, помилуй тих, хто, як я, не мають віри та чекають на диво, якого не зможуть побачити. Але диво було близько. Хтось відчув запах пустелі десь біля монастиря Отців; вони почули в безмежжі каміння спогад Святого Макарія, самітника, який уже на схилі років якось убив блощицю: він засмутився через таку свою злостивість, тож для спокути провів шість місяців голим посеред каміння, поки тіло його не перетворилося на суцільну рану. Він помер у мирі, «залишивши світові спогад про свої великі чесноти». Ми побачили стовп Симеона Стовпника, камінь, що стояв посеред рожевої базиліки, святий Симеон — чоловік зірок, які освітлювали його голизну літніми вечорами на височезному стовпі у вигині сирійської долини; помітили святого Джузеппе з Копертіно, цей блазень умів левітувати та перетворюватися на голуба просто посеред церкви; за ним іде Микола Александрійський, який теж вирушив у пустелю, де у сонці розпорошений Бог, і де сліди тих знаменитих монахів вкривають каміння, а кістки пестить місячне сяйво, взимку та в забутті вони крихкі: потонулі перед Акко пілігрими, легені наповнює вода, що омиває Землю Обітовану, вершник-варвар і людожер смажить невірних в Антак’ї перед тим, як навернутися до божественної єдності в східній спеці, черкес на бійницях Відня, що власними руками відкопав долю Європи, він зрадив і був пробачений, маленький середньовічний скульптор, який безперервно шліфував дерев’яного Христа, співаючи йому колискові, ніби ляльці, кабаліст із Іспанії, що заховався в Зогарі, алхімік у пурпурових одежах із невловимим Меркурієм, маги з Персії, чия мертва плоть ніколи не оскверняла землі, ворони, що викльовували очі повішених, ніби вишні, хижаки-котячі розривали засуджених на арені, тирса та пісок вбирали кров, крики й попіл вогнищ, криве оливкове плодоносне дерево, дракони, грифони, озера, океани, безкінечні гроти, де ув’язнено тисячолітніх метеликів, заховані у власних льодовиках гори, камінець за камінцем, секунда за секундою, аж до магми рідкого сонця, всі речі співають хвалу своєму Творцеві — але мене віра відштовхує, навіть у глибинах ночі. Окрім саторі шльопанців у мечеті Сулеймана Пишного, немає драбини для огляду янголів, які спускаються та підіймаються, немає печери в Ефесі, де можна спати двісті років під охороною пса; лиш Сара знайшла в інших печерах енергію традиції та власний шлях до просвітлення. Її довга дорога до буддизму почалася з наукового інтересу, з відкриття в «Золотих степах» Масуді історії Будасафа, а на початку своєї кар’єри вона працювала над темою чудесного: її шлях на Схід перетинає класичний іслам, християнство та навіть загадкових сабіїв у Корані, що їх Масуді з глибин свого VIII століття вважав натхненними тим Будасафом, першою мусульманською постаттю Будди, яку він асоціює з Гермесом Мудрим.

Вона терпляче досліджувала трансформації цих наративів, аж до християнства, до повісті про святих Варлаама та Йосафата, сирійської версії історії Бодхісатви та його шляху до пробудження; вона захопилася життям самого принца Сіддгартхи Гаутами, Будди нашої ери, та його вченням. Я знаю, що вона любить Будду та тибетську традицію, з якої вона перейняла практики медитації, а також персонажа мирського лами Марпи-перекладача та його учня Міларепа, чорного мага, якому близько тисячного року вдалося, піддавшись жахливій дисципліні, накладеній учителем, досягнути просвітлення всього за одне життя, що змушувало мріяти всіх тих, хто шукав пробудження, — і Сару також. Вона швидко покинула колоніальний опіум і сконцентрувалася на Будді; з ентузіазмом вивчала дослідження Тибету науковцями, місіонерами та шукачами пригод, які в модерну епоху поширювали тибетський буддизм в Європі, аж поки в 1960-х роках великі автохтонні вчителі самі не поселилися в чотирьох кінцях Заходу та не почали передавати духовні енергії. Як знервований садівник, який переконаний, що викорчовує бур’яни, а насправді засіває нові зерна на всі чотири сторони, Китай, окупувавши Тибет і спаливши монастирі, заславши багатьох монахів у вигнання, засіяв тибетський буддизм у всьому світі.

Аж до Леопольдштадта: коли ми вийшли з Музею злочинів, музею з розрізаними жінками, катами та борделями, на одній з вуличок, де Відень ніби вагається між низькими будиночками, будівлями XIX століття та сучасними багатоповерхівками, за два кроки від ринку Кармелітів, коли я дивився собі під ноги, аби надміру не дивитися на неї, а вона вголос міркувала про віденську душу, злочин і смерть — раптом Сара зупинилась і сказала, о, дивися, буддистський центр! І вона почала читати програмку у вітрині, пожвавлюючись від усіх імен Дорогоцінних тибетців, покровителів цієї ґомпи у вигнанні — вона здивувалася, що ця спільнота належить до тієї ж тибетської школи, що й вона, червоні чи жовті шапочки, я вже не пам’ятаю, я ніколи не дбав про те, щоби запам’ятати колір шапочки чи імена великих реінкарнацій, які вона шанує, але я був щасливий, що в цій зустрічі вона бачить добрий знак, радів блиску її очей і усмішці, гадаючи, нехай і потай, що вона могла би колись зробити цей центр на Леопольдштадт своєю новою печерою — добрих знаків того дня було багато, то була дивна суміш нашого спільного минулого: за два квартали ми перетнули вулицю Гаммера-Пургшталя; я й забув (якщо взагалі колись знав), що старий орієнталіст мав названу на свою честь вулицю у Відні. На табличці було зазначено, що він «засновник Академії наук», і, безперечно, саме це досягнення, а не пристрасть до східних текстів, було причиною такої відзнаки. В моїй голові крутився колоквіум у Гайнфельді, в той час, як Сара (чорні штани, червоний светр із високим коміром під горло, чорне пальто, вкрите пломенистими пасмами волосся) продовжувала міркувати про долю. Суміш еротичних образів, спогадів про Тегеран та замок Гаммера-Пургшталя в Штирії мене схвилювали, і я взяв її за руку та, щоби не виходити з цього кварталу й не перетинати канал, потягнув її до Таборштрассе.

В кондитерській, де ми зупинилися, в багатому закладі з необароковим декором, Сара говорила про місіонерів, і в мене склалося враження, поки вона міркувала про Еваріста Гюка з ордену лазаристів з Монтобана, що цей океан слів мав за мету лиш приховати її власне схвилювання; навіть якщо історія отця Гюка, який був так вражений подорожжю до Лхаси та дебатами з буддистськими монахами, що мріяв у наступні 20 років туди повернутися, справді доволі цікава, мені було складно віддати їй належну увагу. Я всюди бачив руїни наших стосунків, які не склалися, болісну неможливість віднайти той самий темп, ту саму мелодію, а згодом, коли вона билася над тим, щоби втовкмачити мені рудименти філософії, Будди, дхарми, сангхи, попиваючи чай, я не міг не сумувати за її долонями, крізь білу шкіру яких проступали сині вени, ось вони тримають чашку, за її нафарбованими помадою в тон светра губами, що залишали на порцеляні легкий слід, за сонною артерією, що билась у кутку її обличчя, і я був упевнений, що єдина річ, яка нас тепер єднала, окрім брудного снігу розталих спогадів навколо, то був спільний сором, незграбна балаканина, що нею ми намагалися заповнити мовчанку. Тегеран зник. Порозуміння тіл стерлося. Порозуміння душ було на шляху до зникнення. Другий візит Сари до Відня відкривав довгу зиму, і третій приїзд підтвердив — вона хотіла працювати над темою Відня як Porta Orientis, і вже навіть не зупинялася в мене ночувати, що, насправді, звільняло мене від муки по ночах, коли я нерухомо й самотньо чекав у ліжку, сподіваючись, що вона до мене прийде; я чув, як вона гортає сторінки книжки, бачив у щілині під дверима, що вона вимикає світло, і я довго слухав її дихання, лиш на світанку відмовляючись від надії побачити її в контражурі на порозі моєї кімнати, нехай лише для того, щоби поцілувати мене в лоб і відігнати монстрів із темряви.

Сара не знала, що Леопольдштадт, де була цукерня, був важливим місцем єврейського життя Відня XIX століття, тут були найбільші синагоги, поміж них і прекрасна, як кажуть, турецька синагога в мавританському стилі — всі ці будинки зруйнували 1938 року, пояснив я, від них залишилися лиш меморіальні таблички та декілька тогочасних фотографій. Тут поруч виросли Шенберг, Шніцлер і Фройд — імена самі спадали на думку, поміж них й ім’я однокласника з ліцею, єдиного єврея, якого я регулярно відвідував у Відні: його називали Сетх, але його справжнім іменем було Септімус, бо він був сьомою та останньою дитиною дуже симпатичного подружжя родом із Галичини. Його батьки релігійними не були: але з метою культурної освіти вони веліли синові двічі на тиждень по обіді їхати через усе місто на Леопольдштадт і вивчати літературу на їдиші, яку викладав старий учитель родом із Литви, він просто дивом уникнув катастрофи, і бурі XX століття принесли його на Таборштрассе. Те навчання було для Септімуса справжньою карою; воно полягало у вивченні граматик XVIII століття та тонкощів діалектів, а також у читанні та коментуванні вибраних сторінок Ісаака Зінґера. Одного дня мій друг поскаржився вчителю:

— Учителю, чи можна бодай раз змінити автора?

В учителя мало бути добре почуття гумору, тому що Септімусу на знак покарання довелося вчити напам’ять дуже довгу новелу Ісраеля Джошуа Зінґера, старшого брата Ісаака Зінґера; пам’ятаю, як він годинами читав ту історію зради, аж поки не вивчив напам’ять. Римське ім’я, чесна дружба та уроки їдишу перетворювали його в моїх очах на виняткову істоту. Септімус Лейбовіц став одним із найбільших істориків їдишланду, територій Європи, де говорили на їдиші аж до руйнування під час Голокосту, в своїх довгих монографіях він діставав із забуття цілий матеріальний і лінгвістичний світ. Я вже надто давно його не бачив, хоча наші кабінети розташовані щонайбільше за двісті метрів один від одного, в одному з подвір’їв чарівного студмістечка Віденського університету, якому заздрить цілий світ, — під час свого останнього приїзду Сара побачила наш внутрішній дворик, ми ділимо його з істориками мистецтва, він просто чарівний: вона захоплювалася нашим patio з двома портиками і лавою, де вона тихо, з книжкою в руках чекала, поки я закінчу пари. Я сподівався, поки завершував лекцію про «Пагоди» Дебюссі, що вона не заблукала та знайшла задні двері в Гарнізонґассе; я не міг не підходити до вікна кожні п’ять хвилин, аж студенти мали б замислитися, яка метеорологічна муха мене вкусила, що я так стривожено дивлюся на небо Відня, а воно було сіре своєю звичайною сірістю. Наприкінці заняття я спустився сходами, перестрибуючи через сходинки, потім спробував відхекатись і піти нормальним кроком через вестибюль; вона спокійно читала на лаві, а на її плечах був великий оранжевий шарф. З самого ранку я міркував, чи варто було запрошувати її в гості до себе на факультет. Я вагався між дитинною радістю показати їй мій робочий кабінет, бібліотеку, аудиторії та соромом, що ми зустрінемо когось із колег, особливо когось із жінок: як би я мав її представити? Сара, подруга, от і все, у всіх є друзі. От тільки на кафедрі мене ніхто ніколи не бачив ні з ким, окрім шляхетних побратимів і матері, та й те дуже рідко. Саме так, може, час уже все це змінити — так я гадав. Прийти з зіркою міжнародної науки, харизматичною жінкою, оце би мало трохи відновити мій блиск — так я гадав. А може, й ні — гадав я. Може, про мене подумають, що я зібрався епатувати факультет цією витонченою рудоволоскою в оранжевому шарфі. І, якщо чесно, чи справді я хочу витрачати мій скарб на розмови в коридорі? Сара буде тут надто мало часу, аби витрачати його з колегами, яким вона ще й сподобатися може. Вона й так уже не ночує в мене вдома з сумнівним поясненням, що живе у резиденції в якомусь палаці, тож я точно не полишу її на поталу якомусь хрипкому професору чи ревнивим гарпіям.

Сара була занурена у читання товстелезної книжки кишенькового формату та усміхалася; вона усміхалася книжці. Напередодні ми зустрілися в кафе в центрі міста та гуляли вулицею Ґрабен, але тепер, так само, як рубанок із запізненням відкриває тепло дерева під старим лаком, коли я побачив її, всю занурену в читання, плечі, закутані в шарф, ще й у такому знайомому та буденному оточенні, на мене накотилася велетенська хвиля меланхолії, рух води й солі, ніжності та ностальгії. Їй виповнилося сорок п’ять, а вона досі схожа на студентку. Темний гребінь тримає волосся, срібна защібка блищить на шарфі. Вона не нафарбована. Дитинна радість на обличчі.

Зрештою вона таки відчула, що я на неї дивлюся, встала, згорнула книжку. Я поспішив до неї, чи зірвав я поцілунок із її вуст, поки вона не зникла, ні, зовсім ні. Я незграбно поцілував її в щоку, якось ніби здалеку.

— Ну що, роздивилася, тут непогано, еге ж?

— Як справи? Твоя лекція минула добре? Це місце просто чудове, подумати тільки, цей кампус — просто чудо.

Далі я пояснив, що цей величезний ансамбль будівель раніше був головним госпіталем Відня, заснованим у XVIII столітті, добудованим у XIX столітті, і лише декілька років тому його подарували освіті. Я показав їй найбільші чесноти цього місця — велику площу, бібліотеки; колишню єврейську молитовну кімнату госпіталю (для зцілення душі), де тепер встановлено пам’ятник жертвам нацизму, невеличку будівлю у вигляді купола, що нагадує мавзолеї святих у сирійських селах. Сара без упину повторювала: «Який красивий університет». «Інший різновид монастиря», — відповідав я, і це її смішило. Переходячи з двору в двір, ми вийшли до широкої неоковирної надтріснутої цегляної вежі старої божевільні, що височіє з висоти своїх шести поверхів над невеликим парком, де група студентів усілася на траві, попри не надто добру погоду, та розмовляє, поїдаючи бутерброди. Довгі та дуже вузькі вікна, теґи графіті на фасаді та риштування безкінечної реставрації надавали всій будівлі цілковито похмурого виду — можливо, то мені так лиш здавалося, бо я знав, що це Вежа дурнів, і в ній є різні жахіття, як-то музей патологічної анатомії, де зібрані банки з формаліном, у яких лежать огидні пухлини, вроджені злоякісні утворення, двоголові істоти, деформовані ембріони, сифілітичні шанкри, камені з сечових міхурів, вони стоять у кімнатах із полущеною фарбою в запорошених шафах на кривій підлозі, на якій спотикаєшся у ямках від вибитих плиток, все це охороняють сторожі в білих халатах, і я не впевнений, чи вони для розваги не куштують спирт із виставлених препаратів, якогось дня вони можуть дегустувати сік із гігантського фалоса, а наступного — з ембріона-мегалоцефала, наївно сподіваючись набути їхніх символічних якостей. Усі помилки природи в чистому вигляді. Біль мертвих тіл замінено відстороненим розумом, тож єдині крики, які тут можна почути — то крики окремих туристів, які ходять хворобливими колами, що варті кіл пекла.

Сара мене пожаліла: їй вистачило мого опису, і вона не наполягала (я наївно подумав, що це знак того, що практика буддизму заспокоїла її пристрасть до жахіть) на відвідинах цього величезного медичного складу старих часів. Ми сіли на лаві поблизу студентів; на щастя, Сара не могла розуміти їхніх балачок, а вони були зовсім не науковими. Вона мріяла вголос, говорила про Вежу дурнів, порівнювала її з товстим романом, який вона саме читала: за її словами, це була вежа Дона Кіхота. «Дон Кіхот» — це перший арабський роман, ти ж знаєш. Перший європейський роман і перший арабський роман, сам поглянь. Сервантес приписує роман Саїду Гаміду Ібн аль-Аїлу, якого він називає Сід Гамет Бененгелі. Перший великий безумець у літературі виходить з-під пера мавританського історика з Ла-Манчі[120]. Треба буде взяти цю вежу та перетворити її на музей божевілля, який би починався зі східних святих безумців во Христі, з Донів Кіхотів, а також варто було б туди включити чимало орієнталістів. Музей змішування та байстрючності.

— Можна було б навіть поселити там друга Більґера десь на останньому поверсі, поставити там вітрини, аби за ним можна було спостерігати.

— Яким злим ти буваєш. Ні, на останньому поверсі буде арабський оригінал «Дона Кіхота», написаний на дві сотні років пізніше, «Життя та пригоди Фаріака» Фаріса Шидіяка.

Вона продовжувала дослідження територій мрії. Але вона, звичайно ж, мала рацію, то був би добрий музей, музей Іншому в собі у Вежі дурнів, водночас визнання та дослідження інакшості. Запаморочливий музей, так само запаморочливий, як і ця округла божевільня з численними камерами посеред залишків трупів і смертельних соків, гідних її статті з Саравака — відколи вона тут, щонайбільше це декілька місяців, коли було надіслано останнє її повідомлення,


Любий Франце,


Я скоро покину Дарджилінг.

Тиждень тому вчитель поговорив зі мною після уроків. Краще мені повернутись у мир, він так вважає. Він думає, що моє місце не тут. Він каже, що це не покарання. Важко це визнати. Ти мене знаєш, це мене ранило та зневірило. Але то пиха в мені говорить, я й сама знаю. Почуваюся, як дитина, на яку несправедливо нагримали, і я страждаю, бо бачу, яким потужним є моє его. Ніби все, чого я тут навчилася, зникло через розчарування. Страждання, дуккха, найсильніше. Перспектива повернутися в Європу — тобто в Париж — мене вже знесилює. Мені, здається, пропонують посаду в Калькутті у Французькій школі Далекого Сходу. Нічого офіційного, просто дослідниця при кафедрі, але це бодай дає мені на що спертися. Знову нові землі. Було б захопливо досліджувати Індію — наприклад, репрезентації Індії в Європі, образи Європи в Індії. Вплив індійської думки на XIX і XX століття. Християнських місіонерів у Індії. Так само, як я досліджувала буддизм протягом двох років. Звичайно, цим себе не прогодувати, але можна знайти якісь уроки тут чи там. Життя в Індії таке просте. Чи таке складне.

Уявляю собі твою реакцію (чую твій глибокий і самовпевнений тон): Capo, ти тікаєш. Ні, я би сказала інакше: ти тікаєш із дому. Мистецтво втечі. Після всіх цих років у мене залишилося не так багато зв’язків із Францією — декілька колег, дві-три давні подруги з часів старших класів, яких я вже з років десять не бачила. Батьки. Іноді уявляю, що я в них вдома, ось моя дитяча спальня поруч із кімнатою Самюеля, забитою всякими реліквіями, і я вся тремчу. Ті декілька місяців, які я провела після його смерті в дослідженні колоніального опіуму, досі викликають трем, аж сироти на спині виступають. Мій вчитель — це той, хто знає мене найкраще за всіх, і він точно має рацію: монастир не місце, де ховаються. Не-прив’язаність не є втечею. Так я це розумію. Проте, навіть якщо добре подумати, мені тяжко побачити між ними різницю… Цей наказ для мене такий несподіваний, що я не можу його зрозуміти.

Цілую тебе, наступного разу напишу більше, вже дуже скоро,


С.


P.S. Перечитую цей лист і бачу в ньому сум’яття у власних почуттях, це наслідок пихи. Що ти про мене подумаєш! Не знаю, чому все це тобі написала — хоча ні, бодай це я таки знаю. Вибач.


З минулої весни від неї не було жодної звістки, попри мої численні послання, як завжди — я тримав її в курсі найменших фактів і дій, моїх музичних досліджень; я цікавився її станом здоров’я, але не набридав їй своїм власним і безкінечними прийомами в доктора Крауса («Ах, докторе Ріттер, як добре, що ви прийшли. Коли ви одужаєте чи помрете, мені буде дуже нудно») у спробах віднайти сон та розум, а потім я перестав. Мовчання в кінці всього. Все закінчується мовчанням. Усе в ньому згасає чи засинає.

Аж до нового епізоду з її міркуваннями про символічний канібалізм, який я отримав вчора вранці. Вино мертвих зі Саравака. Вона наближує цю практику до середньовічної легенди, поезії про трагічну любов, перша згадка про яку виникає в «Романі про Трістана» Томаса Британського — Ізольда зітхає і тужить за Трістаном, із її смутку народжується похмура пісня, що її вона співає присутнім дамам; в цій пісні ле[121] йдеться про долю Гіруна, якого хитрощами перестрів чоловік його коханої та вбив на місці. Чоловік вирізав у Гіруна серце та нагодував ним ту, кого Гірун любив. Ця історія далі повторюється багато разів; численних жінок приречуть на те, щоби вони з’їли серця своїх коханців під час страхітливих бенкетів. Так закінчується і життя трубадура Гійома де Кабестань, його вбили, а коханку змусили зжерти його серце, і потому й саму її вбили. Іноді найбільша жорстокість має неочікувані наслідки; вона дозволяє коханцям бути цілковито один в одному, перейти межу, що розділяє «я» від іншого. Любов здійснюється в смерті, на цьому наполягає Сара, і це сумно. Задумався, кому пощастило більше — тому, чиє серце з’їли, чи тій, яка його з’їла, попри всі кулінарні засоби безпеки, що оточують середньовічні оповідання з описами страшних рецептів закоханого серця.

Ти диви, ніч світлішає. Чути пташок. Так і є, я починаю засинати. Очі злипаються. А я так і не вніс правки в роботу моєї студентки, хоча й обіцяв —


Любий Франце,


Вибач, що я раніше не писала — я не писала тобі так довго, що вже й не знала, як розбити це мовчання; і тому я надіслала тобі цю статтю — і правильно зробила.

Я в Сараваку з початку літа; після короткого перебування в Калькутті (це ще безумніше місто, ніж ти міг би собі уявити) та на Яві, де мені трапилися тіні Рембо та Сегалена. У Сараваку я не знаю нікого й нічого, окрім саги родини Бруків, іноді добре віддатися новому та відкриттям. Я пішла в ліси з однією симпатичною антропологинею, вона показала мені правильні стежки (якщо можна так висловитися) до вина мертвих і дозволила трохи часу побути в племені Бераван.

Як твої справи? Ти навіть уявити не можеш, як сильно твоє (коротке) повідомлення мене потішило. Я багато думала про Дамаск і Тегеран цими днями. Про час, який минає. Я уявляла, що моя стаття лежить у полотняному пакунку в глибині корабля, потім — у поїзді, згодом — у сумці поштаря, в поштовій скриньці та, нарешті, в твоїх руках. Нічогенька подорож для кількох сторінок.

Розкажи трохи про себе…

Цілую міцно, сподіваюся, що до скорої зустрічі,


Сара.


Франц Ріттер написав:


Найдорожча, я отримав вчора вранці твою брошуру, я й не знав, що такі досі друкують… Дуже дякую, але це вино мертвих — ну що за жах! Я раптом почав хвилюватися. Ти в порядку? Що ти робиш у Сараваку? Тут все, як завжди. Різдвяний ринок щойно відкрили просто посеред університету. Огидні запахи глінтвейну та сосисок. Чи ти часом не збираєшся до Європи найближчим часом? Розкажи, як ти. Міцно цілую.


Франц.


Серце не з’їдене, воно б’ється — вона, звичайно ж, не думає, що я також сиджу перед комп’ютером у цей час. Відповісти. Але чи в неї все добре? Що то взагалі за історія з племенем Бераван, я так хвилююся, що вже й не засну. Нічого нового в моєму старому місті. Скільки ще часу вона пробуде в Сараваку? Збрехати: який збіг обставин, я саме щойно встав, коли прийшло повідомлення від неї. Цілую, підпис, надіслати швидко, аби не пустити її знову вирушити до бозна-якої загадкової країни.

І чекати.

І чекати. Ні, я не можу тут сидіти й перечитувати її листи, чекаючи, що


Франце!


Дивно й приємно знати, що ти там, на іншому краю світу, і знати, що ці повідомлення приходять швидше, ніж сонце. Відчуття, що ти мене слухаєш.

Ти говориш, що моя стаття про плем’я Бераван із Саравака тебе тривожить — а мене тішить, що ти думаєш про мене; я й справді не надто добре себе почуваю, тепер я трохи сумую. Але це аж ніяк не пов’язано із Сараваком, це лиш календарна випадковість: буває, натрапляєш на якусь дату і поринаєш у пригадування — із дещо жалобним відтінком, нехай і несвідомо, але цей туман за декілька днів уже розвіється.

Як ти сам уже прочитав, бераванці кладуть тіла своїх мертвих у теракотові горщики на верандах «довгих будинків», колективних помешкань, які тотожні нашим селам, де може жити до сотні родин. Вони дають мерцю розкластися. Трупна рідина стікає бамбуковою трубкою, розташованою знизу посудини. Ніби рисове вино. Вони чекають, поки все життя витече з тіла, перш ніж оголосити його мертвим. Для них смерть є довгим процесом, а не миттю. Рідина, що утворюється при розкладанні, є свідченням того, що життя в тілі досі є. Рідке, відчутне, питне життя.

Окрім огиди, яку ця традиція може викликати у нас, у цьому звичаї — багато краси. Смерть іде з тіла, а не тільки життя. Завжди обидвоє вкупі. Це не просто символічний канібалізм, як у Діка аль-Джинна Безумного від любові, який п’янішав від вина з келиха, зробленого з попелу спаленого тіла його пасії. Це космогонія.

Життя — це довге міркування про смерть.

Пам’ятаєш «Смерть Ізольди», про яку ти мені так довго розповідав? Ти чув у ній тотальну любов, якої не був свідомий і сам Вагнер. Мить любові, єднання, єднання з усім, єдність поміж світлом зі Сходу та сутінками Заходу, між текстом і музикою, між голосом і оркестром. Я ж чую в ній вираження пристрасті, «каруна». Не тільки ерос шукає вічності. Музика як «універсальне вираження світового страждання», — казав Ніцше. Ця Ізольда в мить смерті любить так, що любить цілий світ. Її плоть з’єднується з духом. Це дуже тендітна мить. У ній є паросток самознищення. У будь-якому творі є паростки самознищення. Як і в нас. Ми не перебуваємо ні на висоті любові, ані смерті. Для цього знадобиться пробудження, свідомість. Або ж нам не вдасться створити нічого, крім трупного соку, з нас самих виходить лиш еліксир страждання.

Мені бракує тебе. Бракує твого сміху. Трохи легкості. Мені би дуже хотілося бути поруч із тобою. Досить уже подорожей. Ні, неправда — мені ніколи не буде досить подорожей, але я зрозуміла про них щось важливе, можливо, завдяки Пессоа:


Кажуть люди, що там спочиває Хайям —
В Нішапурі, між цвітом пахучих троянд.
Але там не Хайям спочиває, він тут,
Він бо сам — ті троянди, що буйно цвітуть.[122]


Тепер я, здається, зрозуміла, що хотів мені сказати вчитель у Дарджилінгу, коли радив мені піти. Світу потрібна різноманітність, діаспори. Європа — не мій континент, тож я можу туди повертатися. Долучатися до мереж, які в ній перетинаються, досліджувати, як чужинка. Принести туди щось своє. Віддавати, в свою чергу, освітлювати дар різноманітності.

Я ненадовго приїду до Відня, що ти про це думаєш? Я прийду чекати на тебе в університеті, сяду на білу лаву на красивому подвір’ї, а чекаючи, поглядатиму на світло в твоєму кабінеті та на читачів бібліотеки; якийсь викладач забуде зачинити вікно своєї аудиторії; дворик заллє музика, і мені здаватиметься, як того разу, що я в дружньому надійному світі насолод і знання. Я вже наперед сміюся з твого сердитого здивування, ти скажеш: «Ну ти хоч попередити могла би», — і зробиш цей ніжний, наполовину присоромлений і ледь вимушений жест, ось твої груди рухаються до мене, ти наближаєшся, аби поцілувати, але залишаєшся за крок від мене, руки заховав за спину. Я дуже люблю ці вагання, вони мені нагадують про Алеппо, Пальміру та особливо про Тегеран, вони такі солодкі й ніжні.

На жаль, ми не просвітлені істоти. Часом ми уявляємо різницю, Іншого, і ось ми вже б’ємося в наших сумнівах, складнощах, помилках. Я прийду по тебе в університет, ми пройдемо повз Вежу дурнів, нашу вежу, ти будеш бурчати про поганий стан і занедбаність будівлі, про «музей жахіть», який в ньому є; ти казатимеш, що «це абсолютно неприйнятно! університету має бути за таке соромно!», і твої напади гніву мене смішитимуть; далі ми спустимося Штрудльгофськими сходами, щоби залишити мою валізу в тебе, і тобі буде трохи незручно, ти ховатимеш погляд. Знаєш, є щось, про що я тобі ніколи не розповідала: під час останнього візиту до Відня я погодилася жити в тому розкішному готелі, який мені запропонували, пам’ятаєш? Замість того, щоби зупинитись у тебе? Тебе це жахливо розізлило. Я думаю, що зробила це від неусвідомленого бажання, трохи дитинного, що ти підеш зі мною, і ми знову розпочнемо в красивій невідомій спальні те, що розпочали в Тегерані.


Раптом я без тебе сумую,
Відень — це так красиво,
Відень — це так далеко,


С.


Ну, це вже вона перебільшує. Пише «guindé», «вимушений», а в моєму словнику сказано, що це «той, якому бракує природності в спробах здатися шляхетним», який сором. Вона перебільшує. Іноді вона вміє зробити так, щоби її зненавиділи. Якби вона тільки знала про мій стан, мій жахливий стан, якби вона знала, як тяжко я борюся з хворобою, то так би наді мною не сміялася. Ось і світанок; саме на початку дня люди помирають, так писав Віктор Гюго. Сара. Ізольда. Ні, не Ізольда. Відвернімо обличчя від смерті. Як Гете. Гете відмовлявся дивитися на мертвяків і наближатися до хвороби. Відмовлявся помирати. Відводив погляд. Він думає, що своїм довголіттям завдячує саме цій втечі. Дивімося вбік. Мені страшно, страшно. Страшно померти й страшно відповідати Сарі.

«Відень — це так красиво, Відень — це так далеко», це має бути цитата, але звідки, чия, якогось австрійця? Ґрільпарцер? Чи таки Бальзак? Навіть у перекладі німецькою я цього не впізнаю. Боже-Боже, що їй відповісти, що відповісти, викличемо джина з лампи — ґуґле, Джине, чи ти тут, ах, літературна солома, це фрагмент огидної французької пісеньки, огидної французької пісеньки, ось і її текст, знайдено за 0,009 секунд — Боже, які довгі ці слова. Життя довге, життя іноді буває дуже довге, особливо, коли слухаєш цю Барбару, «якщо я пишу тобі цього вечора з Відня», оце так ідея, зрештою, Capo, що прийшло тобі в голову з усіма цими текстами, які ти знаєш напам’ять, Рембо, Румі, Гафіз — ця Барбара з тривожним обличчям, чи то грайливим, чи то демонічним, Боже, я ненавиджу французький шансон, Едіт Піаф із голосом робота, Барбара така сумна, хоч вішайся, я придумав відповідь, скопіюю слова з іншої пісні, це Шуберт і зима, ось, наполовину засліплений світанком, який вказує в бік Дунаю, невиразним світлом надії, все треба бачити крізь скельця надії, милувати Іншого в собі, впізнати, любити пісню, якою є всі пісні з часів «Пісні світанку» труверів, Шумана, всі газелі творіння, ми завжди здивовані тим, що приходить, відповіддю часу, стражданням, співчуттям, смертю; день, який не припиняє світати; Схід світла, Схід, напрямок компаса та пурпурового архангела, нас дивує мармур світу, помережаний стражданням і любов’ю, на світанку, ну ж бо, немає сорому, вже давно немає сорому, не соромно скопіювати цю зимову пісню, не соромно віддатися почуттям


Я очі заплющую знову,
І повниться серце теплом.
Чи ж листя із криги розквітне?
Чи ж милу побачу я знов?


і теплому сонцю надії.

## Про різні форми Східного безумства

Закохані сходознавці • 112

Караван перелицьованих • 180

Гангрена і туберкульоз • 256

Портрети орієнталістів на чолі вірян • 288

Енциклопедія обезголовлених • 441

## Інформація видавця

Літературно-художнє видання


Матіас Енар

Компас

Роман


Переклад з французької Ірини Славінської


Головний редактор Мар’яна Савка

Відповідальний редактор Катерина Міхаліцина

Літературний редактор Галина Листвак

Художній редактор Назар Гайдучик


Підписано до друку 21.04.2017. Формат 84x108/32

Гарнітура Minion Pro, Arsenal. Умовн. друк. арк. 26,04

Наклад 2000 прим. Зам. № 47/04.


Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування: а/с 879, м. Львів, 79008


Львівський офіс:

вул. Лемківська, 15-А


Київський офіс:

Метро Контрактова площа

вул. Нижній Вал, 3-7


Книжки «Видавництва Старого Лева»

Ви можете замовити на сайті www.starylev.com.ua

0(800) 501 508

spilnota@starlev.com.ua


Партнер видавництва

Надруковано у ПП «Юнісофт»

61036, м. Харків, вул. Морозова, 136

www.ttornado.com.ua

Інформація про автора

Матіас Енар — відомий французький письменник, перекладач, видавець.

Народився 1972 року в місті Ніор. Навчався у французькому університеті історії мистецтв Еколь дю Лувр, згодом вивчав фарсі й арабську мову в Національному інституті східних мов і цивілізацій (INALCO). Тривалий час жив і навчався в країнах Близького Сходу. 2000 року переїхав до Барселони, де почав співпрацювати з різними культурними журналами, робити переклади та викладати арабську мову.

2003 року вийшов його дебютний роман — «Досконалість пострілу», який здобув Премію п’яти континентів франкофонії, Премію Едме Ларошфуко та був відзначений на Фестивалі першого роману.

Незабаром він публікує й інші свої книжки, найвідоміші з яких «Зона» (2008), «Розкажіть їм про битви, королів і слонів» (2010), «Вулиця злодіїв» (2012), кожна отримала численні нагороди та премії, схвальні відгуки критиків.

2015 року був відзначений Ґонкурівською премією за роман «Компас».

## Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 88: <…> мені на думку спав [чотивірш] => чотиривірш Хайяма <…>

с. 118: <…> вона голосно зааплодувала, урвавши музику, [непомірно] => непомітно кивнула, аби концерт закінчували <…>

с. 129: <…> на [полювання] => полюваннях в Австрії немає крові <…>

с. 142: <…> Великий Фріц і його [мільйон] => міньйон <…>

# Примітки

1

Шахрам Назері — іранський тенор курдського походження, виконує класичний перський репертуар, один із найвідоміших у світі виконавців з Ірану. Герой слухатиме цю музику та цей голос ще не раз протягом роману, тому це ім’я варто запам’ятати. — Тут і далі примітки перекладачки.

2

Остинато — музичний прийом, який передбачає багаторазове повторення. Це може бути окрема ритмічна фігура, частина мелодії тощо.

3

Зарб, також відомий як томбак — барабан, форма якого нагадує келих. Один із найпопулярніших народних музичних інструментів в Ірані. На зарбі грають, поклавши його в майже горизонтальне положення. Звуки цей інструмент видає найрізноманітніші, оскільки він передбачає широкий спектр ударів — клацання, погладжування та ще багато інших торкань.

4

Барзак — арабською «перепона», стіна, що відокремлює небеса від престолу Аллаха; також перехідний стан, у якому перебуває людська душа після смерті перед Судним днем. Суфії називали так містичний бар’єр між фізичним і духовним світом, між людиною і Богом.

5

Зікр — озвучення молитовної формули з іменем Аллаха, медитативна практика суфізму.

6

Чевапчичі — балканська страва, смажені ковбаски з яловичини або свинини з цибулею і приправами.

7

Lied (або ж лід) — німецький поетичний пісенний жанр, традиції якого простежуються з кінця XIV століття.

8

Бруно Вальтер — диригент, піаніст і композитор. Народився в Берліні, 1933 року поїхав з Німеччини, рятуючись від Третього Рейху. Спершу жив у Австрії, де працював диригентом Віденської філармонії, а згодом погодився очолити Віденську оперу. 1939 року вирушив до США, оселився в Каліфорнії поруч зі своїм сусідою — Томасом Манном — та іншими експатами. Цікава деталь: коли 1933 року Бруно Вальтеру переказали попередження від Геббельса, що його участь у концерті Берлінської опери 20 березня як диригента небажана, він звільнився… і на тому концерті диригував Ріхард Штраус. Бруно Вальтер не оцінив ентузіазму колеги.

9

Тфіліни — чорні шкіряні коробочки, які містили пергамент із текстами Тори і які іудеї вдягали під час молитви на голову та ліву руку.

10

Schloss — німецька назва будівлі на зразок заміського маєтку, резиденції, палацу.

11

Тера-сієна — коричнево-жовтий відтінок однойменного мінералу, назва якого буквально перекладається з італійської як «земля Сієни».

12

Буквально — «довгий дім», довга вузька однокімнатна будівля, яка може об’єднувати помешкання, стійло для тварин, склад тощо.

13

«Било» або ж «сімантра» чи «семантрон» — ударний інструмент, який використовують в православних обрядах у Східній Європі.

14

Саргон Аккадський — цар Аккаду, засновник першої у світі імперії, що існувала на території сучасного Іраку на початку 3 тисячоліття до н. е.

15

Prominenz — з німецької: «зірки», відомі люди.

16

— Я цікавлюся історією музики.

— Ви музикант?

— Ні, я… Я вивчаю музикознавство. Я музикознавець.

— Як цікаво, на якому музичному інструменті ви граєте?

— Я… Я не граю на жодному інструменті. Я лиш вивчаю. Слухаю та пишу, так би мовити.

— Ви не граєте? Але ж ви можете читати музику?

— Так, звичайно, це частина моєї роботи.

— Ви читаєте, але не граєте?

— Насправді я можу грати на кількох музичних інструментах, але поганенько (англ.).

17

Це замаскована у прозу цитата з «Одіссеї» Гомера — тут у перекладі Бориса Тена.

18

Йдеться про дерев’яні духові інструменти. Дульціан (від італійського dolce — ніжний) — давня назва фагота, бомбарда — його попередниця.

19

Переклад Ірини Собченко.

20

Кароліна Сайн-Вітгенштейн, уроджена Івановська — мислителька, родом із Монастирища нинішньої Черкаської області, партнерка Ференца Ліста з 1847 по 1861 рік.

21

Вірш подано в перекладі Ірини Собченко, а ось і її заувага: «Точний оригінал цього тексту встановити важко, оскільки версії Хайямових чотиривіршів, рубайят, доступні сучасному іранському читачеві, різняться за ступенем радикальності висловлених думок через проблему авторства та цензуру. Перебування у мечеті «без потреби», іронічно описане в оригіналі, вказує на властиву Хайямові метафізичність, що ховається за поверховим гедонізмом. Зокрема, йдеться про важливе для поезії фарсі протиставлення потреби («ніяз») та молитви («намаз»), де молитва є зовнішнім вираженням, оболонкою, а потреба — суттю».

22

Тілесні прояви (пришвидшене серцебиття, запаморочення, галюцинації) від споглядання творів мистецтва згадував Стендаль, описуючи свої відвідини церкви Святого Хреста у Флоренції, що й дало назву цьому синдрому.

23

Далі в тексті, коли йтиметься про народ, я вживатиму слово «роми», «ромський». Також траплятимуться слова «Циган», «Циганка», «Цигани» з великої літери на позначення персонажів опер, романів та інших художніх текстів — оскільки в такому перекладі українською мовою ми їх знаємо. Також можливе вживання слів із музичного сленгу на кшталт «циганська гітара» або подібних сталих виразів. Сам Енар вживає ряд різноманітних слів-синонімів — tsiganes, gitanes, rommy та ін.

24

До причалу Хаскьой, будь ласка (турец.).

25

Ви єврей? (англ.)

26

Я міг би провести вам добру екскурсію єврейським кварталом (англ.).

27

Святий Франциск замість пояса використовував просту мотузку, на якій було зав’язано п’ять вузлів, що символізували рани Христа. Зараз ченці-францисканці вив’язують на поясі три вузли, які нагадують про чесноти: бідність, послух і цноту.

28

Інтифада — буквально: повстання, бойовий рух палестинських арабів, спрямований на відвоювання територій на західному березі річки Йордан та сектора Гази.

29

Біньямін Нетаньягу — ізраїльський прем’єр-міністр 1996–1999 років. Можна припустити, що шпигунів виказала ця сирійська звичка возити в авто портрет державних лідерів.

30

Буквально — «земля з відбитками», римський посуд особливої форми червонуватого кольору, вкритий глазур’ю, переважно з рельєфними візерунками. Виготовляли його на території сучасного італійського міста Ареццо.

31

Друзи — релігійна спільнота на Близькому Сході, що практикує гетеродоксальний іслам, може бути також ідентифікована як секта. Найбільше друзи поширені на півдні Лівану та Сирії, а також у Галілеї на півночі Ізраїлю — всього, як вважають, близько 1 мільйона. Деталі культу друзів невідомі невірним. Але відомо, що в їхній інтерпретації більшої ваги приділено езотеричним складовим ісламу — наприклад, друзи вірять в реінкарнацію. Також друзи не дотримуються всіх практик шаріату і не мають культових споруд.

32

Бадр Шакір Ал-Сайяб — іракський поет (1926–1964), один із найвидатніших арабських поетів, його тексти вплинули на поступ модерної поезії арабською мовою, а збірка «Пісня дощу» вважається однією з найвизначніших книжок сучасної арабської поезії.

33

Кара Бен Немсі (арабською: Кара, німецький син) — персонаж серії творів Карла Мея про Схід, який подорожує Османською імперією, долаючи злочинців і негідників. Багато романів Карла Мея, одного з найпопулярніших німецьких авторів XIX століття, були поставлені на сцені, адаптовані як комікси та екранізовані.

34

Лорел і Гарді — прізвища акторів із комедійного дуету раннього класичного Голлівуду. Англієць Стен Лорел і американець Олівер Гарді успішно знімалися в комедіях 1920-1940-х років, всього цей дует знявся в понад сотні фільмів.

35

Доктор Діафуарус — персонаж п’єси Мольєра «Уявно хворий».

36

Ґоттфрід Бенн — німецький поет і есеїст, працював як військовий лікар і патологоанатом, його перша поетична збірка 1919 року називалася «Морг та інші поеми». Співпрацював із режимом нацистів.

37

Георга Тракля було мобілізовано 1914 року. Його відряджено до санітарного загону, що базувався в Галичині неподалік Городка, сьогодні це райцентр Хмельницької області. Тракль перебуває там і бере участь у битві під Городком з 6 по 11 вересня 1914 року — це одна з перших битв Першої світової війни, в якій російська 2-га зведена козача дивізія розбила 5-ту австро-угорську дивізію. Після невдалих спроб самогубства і лікування в психіатричній лікарні, в ніч на 3 листопада 1914 року поет помирає від передозування кокаїном.

38

Уд — струнний щипковий музичний інструмент, поширений з VI століття на Закавказзі, в Середній Азії, на Близькому Сході, принесений у Європу арабами, на Старому континенті відомий як лютня.

39

Леопольд Вейс — журналіст і дипломат. Народився у Львові 1900 року, його родина має довгу династію рабинів. Після Першої світової родина переїхала до Відня. 1922 року Леопольд Вейс вперше відвідав Палестину на запрошення свого дядька, в Єрусалимі відкрив для себе арабську культуру. 1926 року приймає іслам та змінює своє ім’я на Мухаммед Асад. Перший представник Пакистану в ООН. 1980 року вийшов його переклад Корану англійською мовою. Його найвідоміша книжка — «Шлях до Мекки», подорожні та духовні нотатки.

40

Німецький сходознавець Енно Літтманн — автор перекладу «Тисячі й однієї ночі» німецькою мовою, викладав східні мови в Тюбінгені з 1921 до 1949 року.

41

Рене Генон — філософ французького походження (1886–1951). До Каїра він вперше приїздить 1930 року, там одружується з єгиптянкою, міняє ім’я на Абд Ель-Вагід Ях’я, носить традиційний єгипетський костюм і уникає спільноти французьких експатів. Його тодішні тексти виходять у серії «Традиція» видавництва «Gallimard». Доробок Генона зосереджено навколо вивчення символізму релігій, критики сучасності, метафізики, ініціації, вивчення традиції та її передання.

42

Джалаледін Вейс звався Жульєном Вейсом, він народився в Парижі та походив із французької родини. Почав кар’єру як музикант, грав на гітарі, а після знайомства з Муніром Башіром зацікавився грою на уді та музикою Сходу. Вчився та жив в Алеппо, прийняв іслам і нове ім’я Джалаледін Вейс. Помер у січні 2015 року, похований в Парижі на цвинтарі Пер-Лашез.

43

Канун — струнний щипковий інструмент трапецієподібної форми, зазвичай має 26 струн, дуже популярний у країнах Близького та Середнього Сходу.

44

Фрагмент подано в перекладі Олекси Логвиненка за виданням: Музіль Р. Людина без властивостей. Том 1. — Київ: Видавництво Жупанського, 2010. — С. 60.

45

Родина Грабарів має щонайменше двох видатних істориків. Андрій Грабар народився в Києві, з України виїхав 1920 року. Після навчання в Київській академії мистецтв продовжив навчання в Страсбурзі, де створив власну наукову школу. Наприкінці 1950-х переїхав до США, де продовжив роботу в Гарварді. В центрі його наукового інтересу — християнське мистецтво, зокрема ікони Візантії. Його син Олег Грабар — також історик середньовічного мистецтва, фахівець з ісламського мистецтва, яке досліджував на теренах Африки, Близького Сходу та мусульманської Азії.

46

Ріхард Еттінгаузен — видатний історик ісламського мистецтва родом із Франкфурта-на-Майні, після становлення нацизму виїхав до Великої Британії, а згодом до США. Саме за його сприяння в Ізраїлі з’явився Музей ісламського мистецтва, що в Єрусалимі. У співавторстві з Олегом Грабарем написав працю «The Art and Architecture of Islam 650-1250».

47

Керол Хілленбранд — професорка Единбурзького університету, авторка відомої книжки «The Crusades, Islamic Perspectives», присвяченої історії хрестових походів, що була видана 1999 року. Дослідниця стала першою немусульманкою, яка отримала King Faisal Prize, сталося це 2005 року.

48

«Österreichische Lloyd» — суднохідна компанія Австро-Угорської імперії зі штаб-квартирою в Трієсті. Припинила своє існування одночасно зі зникненням імперії, тобто 1918 року. Славилася тим, що здійснювала рейси в східному напрямку — і до, і після появи Суецького каналу.

49

«Burschenschaft» — одне з традиційних студентських братств Німеччини, засноване у XIX столітті. Відіграло важливу роль у німецькій революції 1848–1849 років та об’єднанні Німеччини 1871 року.

50

Звичайно ж, Лілі Краус — зовсім не дружина доктора Крауса, а видатна піаністка угорського походження. Коли почалася Друга світова, вона вже вела міжнародну кар’єру, 1940 рік вона почала гастролями в Азії, де її з родиною і спіймали японці. 3 1943 до 1945 року піаністка перебувала в японському концтаборі, після війни виїхала до США. Її чоловік — австрійський філософ Отто Мандль.

51

Доктор Цвейг тут використовує слово «montjoie», яке вперше трапляється в «Пісні про Роланда» в значенні «вигуки кавалерії», воно асоційоване з іменем меча Карла Великого, Joyeux, тобто Веселим. Шанувальникам синонімії може бути цікаво знати, що слово «montjoie» означає також «придорожній камінь» і «стелу, що позначає знаменні події чи знакові місця», слово походить від франкського «mund-gawi», тобто «захист краю». Наступний вигук, адресований Святому Дені, пов’язаний із попереднім — чи то пак із тим, що ми знаємо про етимологію слова «montjoie». «Mons Jovis» було латинським іменем святого Дені, звідси ж походить низка французьких топонімів.

52

На вулиці Берґассе у Відні розташований музей Фройда, про який герої говорили вище.

53

Це одна з найвідоміших опер Анрі Рабо, французького композитора та диригента (1873–1949). До речі, він був однокласником Марселя Пруста в старшій школі, в ліцеї Кондорсе. Як музикант Анрі Рабо навчався в класичних віденських метрів. Оперу «Маруф, чоботар із Каїра» створено за лібрето на основі казок «Тисячі й однієї ночі».

54

Французький композитор Жуль Массне (1842–1912) з 1876 року починає викладати композицію в Паризькій консерваторії. Він стає успішним педагогом та наймолодшим академіком Академії мистецтв. Серед його учнів — плеяда відомих композиторів.

55

Прихильники режиму Віши — колабораціоністського уряду Франції, що діяв з 1940 по 1944 рік.

56

Кафе «Les Deux Magots» в паризькому кварталі Сен-Жермен-де-Пре на лівому березі — культовий богемний заклад, заснований наприкінці XIX століття. Раніше на тому ж місці був магазин китайського шовку, вхід у який прикрашали дві китайські статуетки, тобто дві «magot». Цей заклад у різні часи відвідували Поль Верлен, Артюр Рембо, Стефан Малларме, Андре Бретон, Пабло Пікассо, Сімона де Бовуар, Альбер Камю, Жан-Поль Сартр, Раймон Кено, Ернест Гемінґвей та інші класики різних літератур. Сьогодні це радше туристичне місце, але квартал залишається одним з осердь літературного, видавничого, академічного та назагал інтелектуального життя на лівому березі Сени.

57

Слово «румі» тут є транслітерованим арабським словом, яким позначають європейців-християн. Слово походить від прикметника «римський».

58

Назву цієї кантати Баха можна перекласти як «Плач, голосіння, печаль, страх».

59

Поезію «Égypte. — Port-Said. — En rade» зі збірки «Поштівки» переклала Ірина Собченко, яка слушно нагадала, що згадана в тексті Венеційська санітарна конвенція існує з 1892 року для епідеміологічного контролю у зоні Суецького каналу, зокрема, щоб запобігати поширенню холери.

60

Фрагмент поезії «Outwards» переклала Ірина Собченко.

61

Фрагмент із «П’яного корабля» Артюра Рембо подано в перекладі Юрія Клена. Можливо, читачам цікавою видасться ось така історична рима: Юрій Клен перекладав і тексти неодноразово згаданого в цьому романі Фрідріха Рюккерта.

62

Фрагмент із «П’яного корабля» Артюра Рембо подано в перекладі Юрія Клена.

63

Молитовна форма привітання, буквально: Боже, поможи!

64

«La bibliothèque de la Pléiade», тобто «Бібліотека Плеяди», яку скорочено називають просто «Pléiade» — це одна з чільних видавничих серій Франції. Її престиж ґрунтується на якості роботи упорядників і редакторів — кожна книжка, як і загалом серія та факт потрапляння до неї, є знаком якості та маркером входження літературного доробку того чи іншого письменника в канон. Перша книжка серії вийшла 1931 року — це був перший том повного видання творів Шарля Бодлера. Дизайн книжок серії незмінний — їх можна впізнати за цупкою та гнучкою шкіряною оправою, друком на тонкому «біблійному» папері, а також за великою кількістю нотаток та коментарів до зібраних текстів. Сьогодні серією опікується видавництво «Gallimard».

65

В «Pléiade» колись видавали разом під однією палітуркою тексти Лотреамона та Нуво, а тепер справді видають лише Лотреамона.

66

Фрагмент поезії «Хатун» Жермена Нуво переклала з французької Ірина Собченко.

67

Поезію «Безумний» з французької переклала Ірина Собченко.

68

Поезію «Покора» з французької переклала Ірина Собченко.

69

«Пейкани» — машини іранського виробництва, виготовляла їх фірма «Iran Khodro», з 1978 року виробництво викупив концерн «Peugeot», тож автомобілі почали випускати за французькою ліцензією і комплектувати французькими двигунами. З 2005 року ці автомобілі в Ірані не випускають, оскільки вони є дуже неекологічними.

70

Слово «пасдаран» є звуконаслідуванням назві Корпусу на фарсі — Sepah-e Pasdaran-e Enghelāb-e Eslami.

71

«Саудаде» або «саудаді» вважається національною португальською рисою характеру, вона полягає в особливій емоції, настрої, що включає в себе суміш світлої журби, ностальгії, туги за втраченим, яке не можна повернути.

72

Назва частини «Безплідної землі» Томаса Стернза Еліота.

73

«Ось ваша карта — Моряк Фінікійський втонулий / (Де були очі — там перли нині. Погляньте!)», переклад «Безплідної землі» українською Івана Драча подано за виданням: Еліот Т. С. Вибране / упорядкування та передмова Соломії Павличко. — Київ: Дніпро, 1990. — С. 71.

74

Йдеться про фільм Девіда Ліна «Лоуренс Аравійський» 1962 року та акторів, які в ньому знімалися.

75

Деніел Перл — американський журналіст «Wall Street Journal», викрадений у Пакистані 23 січня 2002 року та страчений викрадачами 1 лютого 2003 року. Його викрала група, що називає себе «Національний рух за відновлення незалежності Пакистану». На відео страти журналіста викрадачі вимагають звільнення з тюрми в Гуантанамо в’язнів-мусульман.

76

Череп державного діяча та полководця Османської імперії Кара Мустафи зберігався у віденському музеї Wien Museum до 2005 року, коли його було екуменічно поховано. Щоправда, досі немає однозначних доказів, що то був справді череп Кара Мустафи. Поразка цього полководця 1683 року у Віденській битві означала перемогу Габсбургів і початок відвоювання зайнятих Османською імперією земель.

77

«Nachrichtenstelle für den Orient» було створено напередодні Першої світової війни, метою її роботи було розхитування ситуації в країнах Британської Індії, а також у її сателітах — Персії та Єгипті. Цю службу до 1915 року очолював згадуваний Макс фон Оппенгайм.

78

Вочевидь, ідеться про Верденську битву, що тривала з лютого по грудень 1916 року та стала однією з найбільш кривавих битв Першої світової війни. Відома як «Верденська м’ясорубка».

79

Це назва населеного пункту, де відбувалися баталії в складі Верденської битви, назва французькою мовою пишеться «Mort-Homme», і ці дві частини назви буквально означають «смерть» і «людина», хоча власні назви, звичайно, не перекладаються.

80

Традиційна дипломатична назва уряду Османської імперії.

81

Для тих, хто полюбляє цікаві фразеологізми — в оригіналі використано давній, з XVI століття, вислів «comme deux ronds de flan». Словом «flan» у ті часи називали монетки. Відповідно, вислів «як дві монети» позначає вирячені від подиву очі, круглі, як дві монети. У вуличному мовленні в Україні можна почути подібний вираз про «очі по п’ять копійок».

82

Сетар — це триструнний перський народний інструмент, на ньому грають вказівним пальцем правої руки.

83

Тут можна згадати про «Les Paradis artificiels» Шарля Бодлера.

84

Анна Вовченко, перекладачка поезій Лорки, подарувала для цього тексту свій переклад цих рядків.

85

«Давидові товариші», тобто «Davidsbündler», оточення Шумана в Ляйпцігу, що збиралося в «Kaffeebaum», куди входили також вигадані персонажі, як-то милий поет Євсевій, шалений Флорестан, а також почесні члени, наприклад, Шопен із Паганіні. «Похід Давидових друзів проти філістерів» є назвою останньої п’єси з «Карнавалу» Шумана. Філістери — слово з вокабуляру доби Романтизму, ним позначали буржуа, профанів, яким чужі високі пориви.

86

«Речі, які треба було змінити, змінені». Це середньовічна латина, в класичних текстах ця сентенція не трапляється, зазвичай у європейській літературі вживається без перекладу.

87

Для тих, хто полюбляє цікаві фразеологізми — в оригіналі Франц використовує фразеологізм «que de beurre en broche», що перекладається «як масла на рожні», означає «зовсім нема» та апелює до місця, де названого об’єкта бути не може взагалі.

88

Прізвище Кречмар апелює до двох осіб. Один — реальний диригент і музикознавець Герман Кречмар, автор власної школи інтерпретації в музикознавстві, а також видатний педагог та історик музики, зокрема жанрів пісні та опери. В романі Томаса Манна «Доктор Фаустус» також фігурує музикознавець на прізвище Кречмар: доктор Вендель Кречмар є вчителем головного героя, композитора Адріана Леверкюна.

89

Фрагмент поезії «Мандорла» Пауля Целана, подано за виданням: Paul Celan. Die Niemandsrose. Gedichte. Herausgegeben, ins Ukrainische übersetzt, mit Nachwort und Glossar von Petro Rychlo / Пауль Целан. Нічийна троянда. Поезії / упорядкування, переклад з німецької, післямова та глосарій Петра Рихла. — Чернівці: Книги-ХХІ, 2015. — С. 72–73.

90

Фрагмент поезії «Псалом» зі збірки «Нічийна троянда» Пауля Целана. Подано за виданням: Die verlorene Harfe. Eine Anthologie deutschsprachiger Lyrik aus der Bukowina / Загублена арфа. Антологія німецькомовної поезії Буковини / концепція видання, переклад, передмова та біобібліографічні довідки Петра Рихла. — Чернівці: Золоті литаври, 2002. — 544 с.

91

Трохи скорочений чотиривірш із «Безплідної землі»: «Мадам Созостріс, уславлена ясновидиця, / Мала сильний нежить, незважаючи на те, / Що мала славу наймудрішої жінки в Європі / З колодою карт зловісних». Згадана мадам Созостріс витягає таку саму карту і для ліричного героя поеми «Безплідна земля». Переклад українською Івана Драча подано за виданням: Еліот Т. С. Вибране / упорядкування та передмова Соломії Павличко. — Київ: Дніпро, 1990. — С. 71.

92

Цей переклад з лібрето «Кармен» мені передали з Київської опери з люб’язною допомогою Галини Бабій. Лібрето перекладав начальник видавничо-інформаційного відділу театру Василь Туркевич.

93

«Kifkif bourricot», також можлива орфографія «kif-kif bourricot» — означає «однаково», «так само». Цікаве тут слово «kif-kif»: воно арабського походження, його привезли до Франції солдати з Північної Африки, поява слова у французькій мові датована 1867 роком. «Kifkif bourricot» дослівно означає «як віслюк». Також слово «kif» означає «гашиш», але у виразі, який тут цитує Франц Ріттер, цього значення нема.

94

Назва французького регіону Іль-де-Франс, де розташований Париж, дослівно перекладається як «острів Франції».

95

«Та всіх гостріш — жінки Парижа», так писав Франсуа Війон у своїй «Баладі про жінок Парижа». Цитату подано за виданням: Війон Ф. Великий Тестамент та інші поезії / переклад з французької та передмова Леоніда Первомайського. — Київ: Дніпро, 1973. — С. 108.

96

Це один із тих випадків, коли Франц не розуміє місцевий жаргон. Capa закинула Францу «to me soûles», ця фраза твориться за допомогою дієслова «soûler», тобто «п’янити», що в цьому розмовному контексті означає аж ніяк не сп’яніння, а щось на кшталт «ти задовбав». Але Франц, хоч і володіє французькою, не знає сучасної паризької французької мови, тому тлумачить слова Сари буквально та вирішує, що він сп’янив її власними монологами.

97

Бехеште-Захра — військове кладовище, де стоїть мавзолей аятоли Хомейні. На похороні того дня зібралося з десяток мільйонів людей.

98

Луї Масіньйон — видатний французький ісламолог, автор концепту про іслам як про «егалітарну світську демократію». Українською Луї Масіньйона можна читати у перекладеній праці: Три молитви Авраама. — Київ: Дух і Літера, 2002.

99

Жак Берк — французький антрополог, а також автор багатьох визначних перекладів, наприклад, переклав Коран французькою.

100

Тут Франц забув, як французькою називають дятлів.

101

Потлач — це свято демонстративного обміну дарами або ж нищення речей в присутності гостей. Важливий ритуал у культурі індіанців Тихоокеанського узбережжя. Щось подібне можна помітити і в інших культурах. Наприклад, згадаймо, як у деяких регіонах України на весіллях молодятам дарують подарунки — гроші без конвертів, аби одразу було видно суму тощо.

102

Ретабло — вівтарна композиція, що сягає стелі та включає в тебе і живописні зображення, і скульптури. В більш вузькому значенні словом «ретабло» називають іспанський релігійний живопис доби Середньовіччя та раннього Відродження.

103

Ападана — великий зал у древньому місті Персеполісі площею близько 1000 квадратних метрів, його дах тримало 72 колони заввишки 24 метри.

104

Вірш подано в літературному опрацюванні Мар’яни Савки.

105

Вірш подано в літературному опрацюванні Мар’яни Савки.

106

Тар — традиційний щипковий струнний музичний інструмент із довгим грифом. На ньому грають в Ірані, Азербайджані, Вірменії, Туреччині, Узбекистані, Таджикистані. З 2003 року гра на тарі є частиною списку нематеріальної культурної спадщини ЮНЕСКО.

107

Гуше — термін із класичної іранської музики, цим словом позначають еталонні мелодійні моделі. Гуше можуть бути пов’язані своїм звучанням з метричною структурою поезії. Їхній розвиток із VII століття і дотепер говорить про зв’язок із класичною поезією.

108

Радіф — це певна колекція канонічних мелодійних фігур, що передається в усній традиції від майстра до учня.

109

Вірш подано в літературному опрацюванні Мар’яни Савки.

110

Вірш подано в літературному опрацюванні Мар’яни Савки.

111

Ісмаїліти — це шиїтська течія, що виникла у VIII столітті, коли в шиїтському ісламі стався розкол. В окремі періоди існували окремі ісмаїлітські держави на території сучасних Єгипту, Сирії, Палестини, Ірану.

112

Тут Сара вживає колоніальні назви регіонів, які нині є незалежним В’єтнамом. Тонкіном вона називає північний район Бакбо — в часи французьких колоній тут був Французький протекторат Тонкін. Кохінхіна — стара португальська назва історичної провінції Нам Бо. Після колонізації французами 1862 року Кохінхіною почали називати французькі землі на південному сході В’єтнаму. Назва Аннам — китайського походження, згодом її почали використовувати західні колонізатори. Французький протекторат Аннам лежав у центрі французького Індокитаю, поруч із ним на півночі були Французький протекторат Тонкіна та вже згадана Кохінхіна на південному сході.

113

Епітафію подано в літературному опрацюванні Мар’яни Савки.

114

11 листопада — день святого Мартина, єпископа Турського, цього дня існує низка традицій, які сформувалися ще за Середньовіччя. Серед традицій — хода дітей із саморобними ліхтариками, що практикується в окремих регіонах Австрії, Німеччини, Швейцарії, у Південному Тіролі, Верхній Силезії. Цікаво, що 11 листопада — також день перемир’я, яке 1918 року знаменувало завершення Першої світової війни. Цього дня запалюють вічний вогонь на знак пам’яті про загиблих у війні.

115

Святий Мартин — це також і відома скульптурна група, дуже австро-угорська. Вона створена за мотивами житія святого австрійським скульптором Георгом Донером на замовлення угорського вельможі Імре Естерхазі. Скульптура встановлена в Братиславі, в соборі святого Мартина, і вважається шедевром австрійського бароко. Але виділене курсивом слово «Турський» підкреслює французький епізод житія святого, який був римським легіонером, потім навернувся в християнство, а згодом жив біля французького міста Тур, мешканці якого вимагали зробити своїм єпископом саме Мартина, наполягаючи на його святості. З дитячих спогадів Франца ми вже знаємо, що то його рідні місця, тому Святий Мартин Турський — майже домашній і рідний його святий.

116

Александра Давід-Неель — не лише оперна співачка, яка народилася у Франції, а 1873 року разом із батьками переїхала до Бельгії. Вона також масонка, у віці 21 року стала буддисткою. Багато мандрувала Сходом, стала першою європейською жінкою, що побувала в Тибеті, у Лхасі, також, можливо, зустрічалася з Далай-Ламою, але тут уже різні джерела не одностайні.

117

Ідеться про севдалінку — традиційний жанр музики в Боснії та Герцеговині. Виконують її в мінорних тональностях із використанням секундних інтервалів, що наближує звучання севдалінки до східної музики. Слова «Sevdah! Saudade!» в листі Сари відсилають до етимології назви жанру. Турецьке слово «sevda» походить від арабського «sawda» та позначає дослівно «чорну жовч», одну з чотирьох рідин у людському організмі, що, згідно з давніми медичними переконаннями, визначає людський темперамент — тобто, йдеться про меланхолію. Щоправда, в турецькій мові османських часів цим словом також позначали стан закоханості, такого інтенсивного любовного почуття, що воно аж приносить страждання. Також, говорячи про походження назви «севдалінка», згадують португальське слово «saudade». Про цей душевний стан Франц уже згадував вище. Але нагадаємо, що «саудаде» — це сум, ностальгія за втраченим.

118

Фаду — традиційний жанр музики Португалії, це спів у супроводі струнних щипкових інструментів. Темою та настроєм фаду є вже згадане «саудаде». Назва жанру може походити від латинського «fatum» або арабського «hado», що обидва перекладаються як «доля». Португальською дієслово «fadar» значить «провіщувати».

119

Франц говорить про популярну серію бельгійських франкомовних коміксів для дітей про пригоди молодого репортера Тентена (Tintin), який мандрує до різних країн — реальних або вигаданих. Розпочали серію пригоди в СРСР 1929 року. Поміж іншого, один із випусків про Тентена було присвячено подорожі до Тибету.

120

І справді, Сервантес у романі «Дон Кіхот» пише, що з розділу IX автором тексту є Сід Гамет Бененгелі. Це вигаданий персонаж, за сюжетом він є мусульманським істориком. Такий літературний прийом із включенням нібито чужого тексту міг мати на меті надати роману більш правдоподібного «документального» характеру.

121

Ле або ляйс (фр. lay — «пісня, мелодія») — ліроепічна поема, що зазвичай містила від 200 до 1000 рядків, з пригодницьким або романтичним сюжетом. Здебільшого ле складали у Франції та Німеччині впродовж XIII–XIV століть.

122

Вірш подано в літературному опрацюванні Мар’яни Савки.