Annotation

Чарльз Буковскі до останнього дня залишався тим, ким хотів. Він той, хто все життя годував собою слово, але уник його пастки. «Капітан пішов на обід, корабель захопили матроси» — щоденник останніх років його життя, який він почав писати за два з половиною роки до своєї смерті і закінчив за рік до неї.

Чим обідає Буковскі в ці роки, про що пише тоді, коли матроси з усіх сил намагаються захопити його корабель? Він пише про те, що споглядає з корабля: касирів на іподромі, коней, своїх дев’ятьох котів, надокучливих кореспондентів, улюблених композиторів класичної музики, критиків, комп’ютери, книжки інших письменників, куски безглуздості життя і, врешті-решт, кінець, що вже видніється на видноколі. Пише, як завжди, з ненавистю і ніжністю.

Для чого Буковскі пише у свої останні роки? Як завжди — для того, щоб врятувати свою власну задницю. Для чого ми знову читаємо Буковскі? Як завжди — для того, щоб врятувати свої власні задниці.

Чарльз Буковскі

28 серпня 1991, 23:28

29 серпня 1991, 22:55

11 вересня 1991, 01:20

12 вересня 1991, 23:19

13 вересня 1991, 17:28

21 вересня 1991, 21:27

25 вересня 1991, 00:28

26 вересня 1991, 00:16

26 вересня 1991, 23:36

30 вересня 1991, 23:36

2 жовтня 1991, 23:03

3 жовтня 1991, 23:56

9 жовтня 1991, 12:07

14 жовтня 1991, 12:47

15 жовтня 1991, 00:55

20 жовтня 1991, 00:18

22 жовтня 1991, 16:46

31 жовтня 1991, 00:27

3 листопада 1991, 00:48

22 листопада 1991, 00:26

9 грудня 1991, 01:18

18 січня 1992, 23:59

8 лютого 1992, 01:16

16 березня 1992, 00:53

16 квітня 1992, 00:39

23 червня 1992, 00:34

24 серпня 1992, 00:28

28 серпня 1992. 00:40

30 серпня 1992. 01:30

15 вересня 1992, 01:06

6 листопада 1992, 00:08

21 лютого 1993, 00:33

27 лютого 1993, 00:56

Інформація видавця

Примітка до електронної версії

Чарльз Буковскі
Капітан пішов на обід, корабель захопили матроси

УДК 821.111(73)-4

Б90

Charles Bukowski

The Captain Is Out to Lunch and the Sailors Have Taken Over the Ship Copyright

© 2019 by Linda Lee Bukowski

Українське видання © Видавництво «П’яний корабель», 2019

Переклад © Христина Михайлюк, 2019

Художнє оформлення © Євген Самборський, 2019

ISBN 978-966-97561-5-2

28 серпня 1991, 23:28

Хороший день на іподромі, я був збіса близько до того, щоб ставити лише на переможців.

Але й там стає нудно, навіть тоді, коли виграєш. 30-хвилинне очікування між забігами, і життя витікає з тебе. Люди там мають похмурий вигляд, вони грають без душі. І я разом з ними. Але куди б ще я міг піти? Художній музей? Уявляєте собі, як я весь день сиджу вдома і корчу з себе письменника? Я б міг носити маленький шарф. Пам’ятаю одного поета, який часто заходив до мене випити на халяву. Ґудзики повідлітали від сорочки, блювота на штанах, волосся лізе в очі, розв’язані шнурівки, але він завжди носив довгий, дуже чистий шарф. Як знак того, що він поет. Його писанина? Краще не питайте…

Вернувся додому, поплавав у басейні, потім заліз у джакузі. Моя душа в небезпеці. Завжди була.

Сиділи з Ліндою на дивані, опускалася приємна темна ніч, і тут почувся стукіт у двері. Лінда пішла подивитися.

«Краще підійди сюди, Генку…»

Я підійшов до дверей, босий, у халаті. Молодий блондин, молода товста дівчина і ще одна дівчина середніх ґабаритів.

«Вони хочуть твій автограф…»

«Я нікого не приймаю», — відповів я їм.

«Ми просто хочемо ваш автограф, — сказав блондин, — тоді ми обіцяємо більше ніколи сюди не приходити».

Після цього він захихотів, підтримуючи свою голову руками. Дівчата просто витріщалися.

«Але ніхто з вас не має ручки чи навіть шматка паперу», — сказав я.

«О, — сказав блондинчик, забираючи руки від голови, — ми вернемося з книжкою! Певно, у зручніший час…»

Купальний халат. Босі ноги. Може, малий подумав, що я ексцентричний. Може, таким я й був.

«Не приходьте зранку», — сказав я їм.

Я побачив, що вони збираються йти, і зачинив двері.

Тепер я тут, нагорі, пишу про них. З такими треба бути трохи жорстким, інакше їхній рій поглине тебе. Зі мною вже траплялися огидні випадки, коли ці двері були заблоковані. Так багато з них думає, що ти їх чомусь запросиш всередину і питимеш з ними всю ніч. Я люблю пити сам. Письменник нікому нічого не винен, тільки своєму письму. Він нічого не винен читачеві, окрім друкованої сторінки. А ще гірше, що багато з тих, хто стукає у двері, навіть не читає. Вони просто щось чули. Найкращий читач і найкраща людина — це той чи та, хто віддячує мені своєю відсутністю.

29 серпня 1991, 22:55

Сьогодні на іподромі мляво, моє кляте життя бовтається на гаку. Я там кожен день. Я ні з ким там не спілкуюся, окрім персоналу. Напевно, в мене якийсь розлад. Сароян просрав усе на іподромі, Фанте — у покер, Достоєвський — за рулеткою. І насправді річ не в грошах, поки вони в тебе не закінчилися. Один мій азартний знайомий якось сказав: «Мені все одно, виграю я чи програю, я просто хочу грати». Я більше поважаю гроші. Майже все життя у мене було їх дуже мало. Я знаю, що таке лавка в парку і стукіт домовласника. З грошима є тільки два погані розклади: їх або забагато, або замало.

Думаю, завжди знайдеться щось, чим ми захочемо себе мучити. А на іподромі ти зближуєшся з іншими людьми, переживаєш відчайдушну темряву і те, як легко вони здаються їй і припиняють боротися. Натовп на іподромі — це світ в мініатюрі, життя, шліфоване смертю і програшем. Ніхто не виграє остаточно, ми просто шукаємо відтермінування, миті поза блискучою мішурою. (От гівно, запалений кінчик сиґарети обпік мені палець, коли я розводився про цю безпросвітність. Це мене пробудило, витягло із сартрівського стану!) Блядь, нам потрібен гумор, нам потрібен сміх. Я звик більше сміятися, я звик все робити більше, окрім як писати. Тепер я пишу, і пишу, і пишу, і що старіший я стаю, то більше я пишу, танцюю зі смертю. Гарне шоу. І мені здається, що з написаним все гаразд. Одного дня вони скажуть: «Буковскі мертвий», — і тоді мене по-справжньому відкриють і порозвішують по смердючих яскравих ліхтарних стовпах. І що? Безсмертя — це тупа вигадка живих. Бачите, що робить іподром? Він змушує рядки котитися. Блискавка і везіння. Спів останнього синього птаха. Все, що я кажу, добре звучить, бо я граю, коли пишу. Багато хто надто обережний. Вони вчаться, вони вчать, і вони програють. Умовність позбавляє їх їхнього вогню.

Тепер я почуваюся краще, тут, нагорі, на цьому другому поверсі зі своїм Macintosh. Моїм корешем.

А по радіо звучить Малер, він ковзає з такою легкістю, він дуже ризикує, іноді й це потрібно. Потім він затягує в довгі потужні підйоми. Дякую, Малере, я твій боржник і ніколи не зможу з тобою розрахуватися.

Я забагато курю, забагато п’ю, але я не можу забагато писати, воно просто і далі прибуває, і я прошу ще, й воно надходить і змішується з Малером. Іноді я навмисно себе зупиняю. Я кажу, зачекай хвильку, піди поспи чи подивися на своїх дев’ятьох котів, чи посидь зі своєю дружиною на дивані. Ти або на іподромі, або зі своїм Macintosh. І тоді я зупиняюся, тисну на гальма, припарковую цю кляту машину. Люди казали, що моя писанина допомогла їм вижити. Мені теж. Писанина, коні, дев’ять котів.

Тут є невеликий балкон, двері відчинено, і я можу бачити вогні автомобілів на південній Гарбор-фрівей, вони ніколи не зупиняються, той сувій вогнів, щораз далі і далі. Всі ті люди. Що вони роблять? Про що вони думають? Всі ми помремо, всі, який цирк! Тільки це одне мало б спонукати нас любити одне одного, але не спонукає. Нас залякують і здавлюють дрібниці, нас з’їдає ніщо.

Продовжуй, Малере! Ти зробив цю ніч чудесною. Не зупиняйся, скурвий сину! Не зупиняйся!

11 вересня 1991, 01:20

Мені треба обстригти нігті на ногах. Вже кілька тижнів мене болять ноги. Я знаю, що це через нігті, але не можу знайти часу, щоб їх обстригти. Я завжди б’юся за хвилину, в мене ні на що немає часу. Звичайно, якби я міг триматися подалі від іподрому, я б мав багато часу. Але все моє життя зводиться до боротьби за одну просту годину, щоб зайнятися тим, чим хочу. Завжди щось ставало на заваді, коли я йшов до себе.

Мені треба докласти гігантських зусиль, щоб обстригти нігті сьогодні ввечері. Так, я знаю, що є люди, які помирають від раку, є люди, які сплять на вулицях в картонних коробках, а я тут розводжуся про те, як обстригти нігті на ногах. Але я, напевно, ближче до реальності, ніж якийсь відморозок, що дивиться 162 бейсбольні матчі на рік. Я був у своєму пеклі, я все ще у своєму пеклі, я не почуваюся вищим. Те, що я живий, мені 71 і я розводжуся про нігті на ногах, просто дивовижно.

Я читаю філософів. Вони справді дивні, забавні, навіжені азартні гравці. З’явився Декарт і сказав, що ці товариші верзуть повну фіґню. Він сказав, що математика є моделлю абсолютної самоочевидної істини. Механізм. Потім з’явився Г’юм зі своїми нападками на достовірність наукових причинно-наслідкових знань. А потім прийшов К’єркеґор: «Я запихаю палець в існування — воно нічим не пахне. Де я?» А потім з’явився Сартр, який проголосив, що існування абсурдне. Я люблю цих хлопців. Вони розхитують світ. Невже їх не боліла голова, коли вони думали так? Невже приплив чорноти не ревів у них між зубами? Коли береш таких людей і порівнюєш їх з людьми, яких бачиш на вулицях чи в кафе, чи на екрані телевізора, то різниця така велика, що всередині мене щось вивертається і б’є по кишках.

Я, напевно, не займуся нігтями сьогодні ввечері. Я не псих, але й не здоровий. Хоча ні, може, я таки псих. Так чи інакше, коли настане день і друга година по обіді, розпочнеться перший забіг останнього дня перегонів в Дель-Марі. Я грав кожного дня, в кожному забігові. Думаю, тепер я посплю, мої нігті-бритви розрізають добротні простирадла. На добраніч.

12 вересня 1991, 23:19

Сьогодні ніяких коней. Почуваюся на диво нормально. Я знаю, навіщо Гемінґвеєві була потрібна корида, вона обрамляла для нього картинку, нагадувала йому, де і що відбувається. Іноді ми забуваємось, коли оплачуємо рахунки за газ, замінюємо мастило і т. д. Більшість людей не готові до смерті, власної чи чиєїсь. Вона їх шокує, жахає. Вона для них — ніби велика несподіванка. Блядь, так не має бути. Я ношу смерть в лівій кишені. Іноді я витягую її і кажу: «Привіт, мала, як справи? Коли ти прийдеш по мене? Я буду готовий».

У смерті нема нічого такого, щоб оплакувати її більше, ніж оплакувати ріст квітки. Насправді жахлива не смерть, а життя, які люди проживають чи не проживають перед смертю. Вони не поважають свої життя, вони кладуть на них. Вони їх просирають. Йобані придурки. Вони занадто концентруються на їблі, фільмах, грошах, сім’ї, їблі. В їхніх умах вата. Вони клюють на Бога, не замислюючись, вони клюють на країну, не замислюючись. Скоро вони розучаться думати, вони дозволять іншим думати замість себе. Їхні мізки напхані ватою. Вони мають огидний вигляд, вони огидно говорять, вони огидно ходять. Зіграй їм велику музику століть — вони її не почують. Смерті більшості людей — підробка. Не залишається чому помирати.

Бачте, мені потрібні коні, я втрачаю почуття гумору. Єдине, чого смерть не може терпіти, це коли над нею сміються. Справжній сміх вибиває найжалюгідніші шанси просто на її задниці. Я не сміявся три чи чотири тижні. Щось їсть мене живцем. Я дряпаюся, кручуся, оглядаюся навколо, намагаючись зрозуміти, що це. Мисливець розумний. Ти не бачиш його. Чи її.

Мушу повернути цей комп’ютер до крамниці. Не буду ощасливлювати вас подробицями. Одного дня я знатиму про комп’ютери більше, ніж самі комп’ютери. Але саме тепер ця машина тримає мене за яйця.

Я знаю двох редакторів, які дуже ображаються на комп’ютери. Я маю два листи, в яких вони протестують проти комп’ютера. Мене дуже здивувала озлобленість цих листів. І дитячість. Я в курсі, що комп’ютер не може писати замість мене. Навіть якби він міг, я б не хотів цього. Ті двоє просто задалеко зайшли. Зробили висновок, що комп’ютер погано впливає на душу. Ну, мало речей впливає на неї добре. Але я за зручність — якщо я можу написати вдвічі більше і якість залишиться такою ж, тоді я вибираю комп’ютер. Для мене писати — це літати, писати — це відкривати вогонь. Писати — це витягувати смерть з лівої кишені, кидати нею об стіну і ловити, коли вона відскакує.

Ці чуваки думають так: щоб мати душу, ти завжди мусиш висіти на хресті й стікати кров’ю. Вони хочуть, щоб ти був напівбожевільний, слинив свою сорочку. З мене досить хреста, мій бак повний. Якщо я можу триматись подалі від цього хреста, то попереду мене чекає ще багато інших. Надто багато. Нехай тепер інші повисять на хресті, я привітаю їх. Але біль не творить літератури, її творить письменник.

Так чи інакше, назад до крамниці з цією фіґнею, і коли ті два редактори побачать мою роботу, яку я знову набрав на машинці, то подумають — ах, Буковскі повернув собі душу. Тепер читається значно краще.

Ах, ну що б ми робили без наших редакторів? Або краще так — що б вони робили без нас?

13 вересня 1991, 17:28

Іподром зачинено. Міжіподромні ставки з Помоною не приймають, будь я проклятий, якщо таки виберуся в ту кляту спекотну поїздку. Напевно, врешті-решт я опинюся на нічних перегонах в Лос-Аламітосі. Комп’ютер знову повернувся з крамниці, але він більше не виправляє мого правопису. Я намордувався з ним, намагаючись відшукати ту функцію. Напевно, мені доведеться зателефонувати в крамницю і запитати консультанта: «Що мені тепер робити?» А він скаже щось типу: «Вам треба перемістити це з головного диска на жорсткий диск». Напевно, врешті-решт я все зітру. Друкарська машинка стоїть позаду мене і каже: «Дивись, я все ще тут».

Бувають ночі, коли ця кімната — єдине місце, де мені хочеться бути. Але я прокидаюся тут і почуваюсь як вичавлений лимон. Я знаю, що міг би розворушити пекло і танцювати словами на цьому екрані, якби напився, але завтра після обіду я мушу забрати сестру Лінди з аеропорту. Вона приїжджає в гості. Вона змінила ім’я з Робін на Джарра. Коли жінки старіють, вони змінюють імена. Багато хто, маю на увазі. Припускаєте, що таке зробив би чоловік? Можете уявити, як я комусь телефоную:

«Привіт, Майку, це Тюліп».

«Хто?»

«Тюліп. Колись Чарльз, а тепер Тюліп. Я більше не відкликатимуся на Чарльза».

«Йди нахуй, Тюліпе».

Майк кладе трубку.

Старіти — дуже дивно. Головне — це те, що тобі доводиться повторювати собі: я старий, я старий. Ти бачиш себе в дзеркалі, коли спускаєшся на ескалаторі, але не дивишся прямо в дзеркало, а поглядаєш скоса, з настороженою посмішкою. Ти маєш не такий вже й поганий вигляд, ти схожий на запорошену свічку. Надто погано, забий на богів, забий на гру. Ти мав померти 35 років тому. Це вже трохи надлишкові декорації, додаткові підглядання за шоу жахів. Що старіший стає письменник, то краще він має писати, він більше побачив, більше пережив, більше втратив, він ближче до смерті. Останнє — найсуттєвіша перевага. І завжди чекає нова сторінка, та біла сторінка завбільшки 8½ на 11 дюймів. Азарт нікуди не пропав. До того ж ти завжди пам’ятаєш кілька речей, які сказали інші хлопці. Джефферс: «Злись на сонце». Все це надто дивовижно. Чи Сартр: «Пекло — це інші». Просто в яблучко і навиліт. Я ніколи не буваю самотній. Найкраще — це бути самотнім, але не цілком.

Праворуч від мене радіо грає на повну, доносячи ще більше великої класичної музики. Я слухаю її три-чотири години щоночі, коли щось роблю чи не роблю нічого. Це мій наркотик, він вимиває з мене гівно дня. Композитори класичної музики здатні таке робити зі мною. А поети, романісти чи новелісти ні. Банда фальшивок. В літературі є щось таке, що притягує фальшивок. Що це? З письменниками мати справу найважче, на сторінках чи в житті. В житті з ними навіть важче, ніж на сторінках, і це казково погано. Чому ми кажемо «казково погано»? Чому не «огидно погано»? Хоча письменники й казково погані, й огидно погані. І ми любимо перемивати кістки одне одному. Гляньте на мене.

Щодо писання, то, по суті, тепер я пишу так само, як і 50 років тому, можливо, трохи краще, але не набагато. Чому я мав прожити 51 рік, щоб могти оплачувати за квартиру своїм писанням? Тобто якщо я маю рацію і пишу так само добре, то що зайняло стільки часу? Я мусив чекати, поки світ мене наздожене? А тепер, якщо він таки наздогнав, де я тепер? В жалюгідному стані, ось де. Але не думаю, що я скурвився через те, що мені іноді щастило. Чи той, хто скурвився, коли-небудь розуміє, що він скурвився? Та я далекий від того, щоб бути задоволеним. В мені є щось таке, чого я не можу контролювати. Я не можу проїхати по мосту, щоб не подумати про самогубство. Я не можу подивитися на озеро чи океан, щоб не подумати про самогубство. Маю на увазі, що я не зациклюватимуся на цьому всьому. Але воно мене осінить: САМОГУБСТВО. Як світло, що вмикається. В темряві. Саме можливість виходу допомагає залишатися. Січете? По-іншому ж це просто безумство. А це не смішно, друже. І кожен добрий вірш, який з мене виходить, стає ще однією милицею, яка допомагає мені йти далі. Я не знаю, як в інших людей, але коли я вранці нахиляюся, щоб взутися, то думаю: господи всемогутній, і що тепер? Життя мене виїбало, у нас з ним погані стосунки. Я мушу відкушувати від нього маленькі шматки, не все одразу. Це як ковтати відра гівна. Я ніколи не дивуюся, що психлікарні і в’язниці заповнені і що вулиці заповнені. Я люблю дивитися на своїх котів, вони мене заспокоюють. Змушують почуватися добре. Але не поміщайте мене в кімнату, де повно людей. Ніколи цього не робіть. Особливо на свята. Не робіть цього.

Я чув, що в Індії знайшли мертвою мою першу дружину і ніхто з її родини не хотів забирати тіло. Бідна дівчинка. В неї була покалічена шия, якою вона не могла рухати. У всьому іншому вона була абсолютно прекрасна. Вона розлучилась зі мною — і правильно зробила. Я був не досить добрий чи великий, щоб врятувати її.

21 вересня 1991, 21:27

Вчора ввечері ходив на прем’єру фільму. Червона доріжка. Фотоспалахи. Вечірка опісля. Дві вечірки опісля. Мало що чув. Надто людно. Надто душно. На першій вечірці в барі мене загнав у кут якийсь малий з дуже круглими нерухомими очима. Я не знаю, під чим він був. Чи від чого його попускало. Навколо було чимало таких. Малого супроводжували три доволі привабливі дами, і він торочив мені про те, як вони люблять смоктати хуй. Дами просто всміхалися і казали: «О, так!» І вся розмова точилася в такому ж дусі. Знову і знову. Я намагався здогадатись, чи це правда, чи мене розводять. Але за деякий час я просто знудився. Та малий і далі нависав на мене, продовжуючи торочити, як дівчата люблять смоктати хуй. Його обличчя все наближалося, а він і далі торочив. Нарешті я простягнув руку, схопив його за сорочку і, міцно тримаючи його так, сказав: «Слухай, буде не дуже гарно, якщо 71-річний старий виб’є з тебе гівно на очах всіх цих людей, правда?» Тоді я відпустив його. Він пішов у другий кінець бару, його дами рушили за ним. Чорт мене забирай, якщо я зрозумів, що це взагалі було.

Підозрюю, я надто звик сидіти в маленькій кімнаті і правити словами. Я бачу досить людства на іподромах, в супермаркетах, на заправках, автострадах, у кафе і т. д. З цим нічого не вдієш. Але коли я йду на якусь тусовку, то почуваюся так, ніби даю собі під зад, навіть якщо випивка там на халяву. Зі мною це ніколи не працює. У мене вдосталь глини для ліплення. Люди спустошують мене. Я мушу тікати геть, щоб дозаправитися. Найкраще для мене — це я сам, який сидить тут, згорблений, курить біді і спостерігає за тим, як на екрані спалахують слова. Нечасто трапляється виняткова чи цікава людина. Це більше, ніж подразнення, це, блядь, постійний шок. Він робить з мене йобаного буркуна. Будь-хто може бути йобаним буркуном, більшість ними і є. Допоможіть!

Мені просто треба добре виспатися вночі. Але спершу — ніколи не читати ніякої фіґні. Після того, як ти прочитав певну кількість достойної літератури, її просто більше не залишається. Нам самим доводиться її писати. Повітря неживе. Але я сподіваюся прокинутися вранці. А якщо не прокинуся, це теж буде нормально. Мені більше не треба буде москітних сіток, лез для гоління, Racing Forms чи автовідповідачів. Так чи інакше, телефон дзвонить переважно для моєї дружини. Подзвін не по мені.

Сон, сон. Я сплю на животі. Стара звичка. Я жив з безліччю божевільних жінок. Мусив захищати свої інтимні місця. Шкода, що той малий не домахався до мене. Я мав настрій наваляти йому. Це б мене безмежно збадьорило. На добраніч.

25 вересня 1991, 00:28

Гаряча дурна ніч, нещасні коти, спіймані в тому всьому хутрі, вони дивляться на мене, а я нічого не можу вдіяти. Лінда кудись поїхала. Їй потрібно щось робити, з кимось говорити. Нічого не маю проти, але вона схильна випивати і мусить повертатися додому за кермом. Я не складу їй доброї компанії, для мене говоріння не вирішує нічого. Я не хочу обмінюватися думками чи душами. Я просто кам’яна брила в собі. Хочу залишатися в тій брилі і щоб мене не діставали. Так було з самого початку. Я опирався батькам, потім я опирався школі, потім я опирався тому, щоб стати пристойним громадянином. Це ніби все, чим я був, був з самого початку. Я не хотів, щоб хтось цим заморочувався. Досі не хочу.

Думаю, люди, які ведуть записники і занотовують свої думки, — задроти. Я роблю це тільки тому, що дехто порадив мені цим зайнятися, бачте, я навіть не справжній задрот. Але воно певним чином все полегшує. Я просто дозволяю думкам котитися. Як гарячому гівну вниз пагорбом.

Я не знаю, як бути з іподромом. Думаю, він для мене вигорає. Сьогодні я тинявся іподромом Hollywood Park, приймали міжіподромні ставки, 13 забігів з іподрому Fairplex Park. Після сьомого забігу я підняв $72. І що? Це позбавить мене сивих волосин у бровах? Зробить з мене оперного співака? Чого я хочу? Я виграю у складній грі, я виграю при 18-відсотковій ставці. Я роблю це доволі часто. Отже, це не так вже й складно. Чого я хочу? Мені насправді все одно, є Бог чи ні. Мене це не цікавить. То які в біса 18 відсотків?

Оглядаюсь і бачу того самого хлопця, що розмовляє. Він стоїть на одному й тому самому місці щодня і розмовляє то з однією людиною, то з другою, то з групою людей. Він тримає в руках Form і розмовляє про коней. Як печально! Що я тут роблю?

Йду геть. Спускаюся до парковки, сідаю в машину і від’їжджаю. Тільки четверта по обіді. Як гарно. Я їду. Інші їдуть. Ми слимаки, що повзуть по листку.

Потім я під’їжджаю до будинку, паркуюся, вилажу. На телефоні — повідомлення від Лінди. Перевіряю пошту. Рахунок за газ. І великий конверт з віршами. Кожен надрукований на окремому аркуші. Жінки говорять про свої місячні, про свої соски та груди і про те, як їх виїбали. Надзвичайно нудно. Викидаю до смітника.

Потім викидаю з себе гівно. Почуваюся краще. Роздягаюся і заходжу в басейн. Крижана вода. Але це чудово. Я йду до глибокого кінця басейну, вода підіймається дюйм за дюймом, охолоджуючи мене. Потім я пірнаю. Це заспокоює. Світ не знає, де я. Виринаю, пливу до дальнього краю, знаходжу борт, сідаю на нього. Напевно, зараз відбувається дев’ятий чи десятий забіг. Коні все ще біжать. Знову пірнаю, знаючи про свою дурну блідість, про свій вік, що вчепився в мене, як п’явка. Але все гаразд. Я мав померти 40 років тому. Я підіймаюся на поверхню, пливу до дальнього краю, вилажу.

Це було давно. Тепер я нагорі зі своїм Macintosh Ilsi. І це, по суті, все на сьогодні. Думаю, ляжу спати. Відпочину перед завтрашнім іподромом.

26 вересня 1991, 00:16

Отримав сьогодні коректуру нової книжки. Поезія. Мартін каже, що вона займе сторінок 350. Думаю, вірші затримують. Підтримують. Я старий потяг, що випускає пару і мчить до кінцевої.

Читання зайняло в мене кілька годин. Я маю трохи досвіду в цій справі. Рядки вільно котяться і промовляють те, що я хочу, щоб вони промовляли. Тепер найбільший вплив на себе маю я сам.

Всі ми в житті потрапляємо в різноманітні болісні пастки. Ніхто їх не уникає. Дехто навіть сприймає їх як належне. Головне — це зрозуміти, що пастка є пасткою. Якщо ти в одній з них і не розумієш цього, тобі кінець. Думаю, я розпізнав більшість своїх пасток і написав про них. Звичайно, не все писання зводиться до писання про пастки. Є й інші речі. Проте хтось міг би сказати, що життя — це пастка. Писання може заманити тебе в пастку. Деякі письменники схильні писати те, що сподобалося їхнім читачам раніше. Тоді їм кінець. Творчий злет більшості письменників короткий. Вони чують дифірамби і вірять їм. У письма є лиш один фінальний суддя, і це сам письменник. Коли ним крутять критики, редактори, видавці, читачі, йому кінець. І, звичайно, коли ним крутять його слава чи гроші, то можете пустити його з гівном за водою.

Кожен новий рядок — це початок, і він не має нічого спільного з жодним з тих рядків, які були написані до нього. Кожного разу всі ми починаємо заново. І, звичайно, все воно не таке вже й праведне. Світ значно легше може обійтися без літератури, ніж без водопроводу. А в деяких місцях світу дуже мало і того, і того. Звичайно, я б радше жив без водопроводу, але я хворий.

Немає нічого, що зупинило б людину, яка хоче писати, тільки якщо вона сама себе не зупинить. Якщо людина справді прагне писати, вона писатиме. Відмови і висміювання тільки зміцнять її. І що довше її стримують, то сильнішою вона стане, як маса води, що наростає перед дамбою. В писанні не буває поразок; воно змусить тебе сміятися ві сні; воно зробить так, що ти походжатимеш, як тигр; воно запалить погляд і поставить тебе віч-на-віч зі Смертю. Ти помреш, як воїн, тебе поважатимуть в пеклі. Доля слова. Відповідай їй, спрямовуй її. Будь Клоуном у Темряві. Смішно. Смішно. Ще один новий рядок…

26 вересня 1991, 23:36

Назва для нової книжки. Сиджу на іподромі, намагаючись її придумати. Це єдине місце, де неможливо думати. Воно висмоктує з тебе мозок і дух. Виснажливий мінет, ось що таке це місце. Я не сплю ночами. Щось викачує з мене енергію.

Зустрів сьогодні на іподромі одного самотнього. «Ти як, Чарльзе?» «Нормально», — відповів я йому і змився. Він хоче товаришувати. Він хоче про щось розмовляти. Про коней. Я не розмовляю про коней. Це ОСТАННЯ тема, на яку я б хотів розмовляти. Пройшло кілька забігів, і я впіймав на собі його погляд з-за автомата для ставок. Бідний хлопець. Я вийшов надвір, присів, і до мене заговорив коп. Добре, їх називають охоронцями. «Вони переміщають табло», — сказав він. «Так», — відповів я. Вони викопали цю штуку з землі і переміщали її далі на захід. Що ж, це дало людям роботу. Мені подобається дивитись, як люди працюють. Мені здалося, що охоронець заговорив до мене, щоб з’ясувати, чи я не божевільний. Напевно, я помилився. Але в мене виникла така думка. Я дозволяю думкам так мене обступати. Я почухав живіт і вдав, ніби я добрий старий. «Вони планують повернути озера», — сказав я. «Ага», — відповів він. «Це місце колись називалося Іподром озер та квітів». «Та ну?» — сказав він. «Ага, — відповів я йому, — вони проводили тут Змагання дівчини-гуски. Обирали дівчину-гуску, і вона відпливала на човні й гребла серед гусей. Справжня нудна робота». «Ага», — сказав коп. Він просто стояв там. Я підвівся. «Добре, — сказав я, — йду візьму собі кави. Не парся». «Звичайно, — сказав він, — став на переможців». «Ти теж, старий», — відповів я йому. І пішов геть.

Назва. Мій мозок був порожній. Ставало прохолодно. Оскільки я старий пердун, то подумав, що найкраще буде одягти піджак. Спустився ескалатором з четвертого поверху. Хто винайшов ескалатор? Сходи, що рухаються. Тепер розкажіть мені про божевільних. Люди, які підіймаються і спускаються ескалаторами, ліфтами, водять машини, відчиняють ґаражні двері натисканням на кнопку. Потім вони йдуть у фітнес-клуби, щоб позбутися жиру. За 4000 років у нас не буде ніяких ніг, ми будемо соватися на своїх задницях або, можливо, ми просто будемо котитися, як перекотиполе. Кожен вид сам себе знищує. Динозаврів убило те, що вони з’їли все навколо себе і тоді змушені були їсти одне одного, і це призвело до того, що залишився тільки один, і цей скурвий син помер з голоду.

Я спустився до своєї машини, взяв піджак, одягнув його, піднявся назад ескалатором. Це дозволило мені відчути себе плейбоєм, гастлером, який залишає місце, а потім вертається назад. Я почувався так, ніби проконсультувався з якимось особливим таємним джерелом.

Що ж, я зіграв у всіх забігах, мені трохи щастило. До 13-го забігу стемніло і почав накрапати дощ. Я зробив ставку на десять хвилин раніше й поїхав. Усі їхали обережно. Дощ до смерті лякає водіїв Лос-Анджелеса. Я опинився на автостраді позаду маси червоних задніх фар. Я не ввімкнув радіо. Хотів тиші. Назва промайнула в мене в голові: Біблія для розчарованих. Ні, погано. Я згадував деякі з найкращих назв. Маю на увазі, назви інших авторів. Поклонись дереву і каменю. Чудова назва, паршива письменниця. Записки з підпілля. Чудова назва. Чудовий письменник. А ще Серце — самотній мисливець. Карсон Маккалерс, дуже недооцінена письменниця. Зі всієї безлічі моїх назв мені найбільше подобається Зізнання людини, доволі божевільної, щоб жити зі скотами. Але я змарнував її, назвавши так маленький памфлет, розтиражований на мімеографі. Дуже шкода.

Потім рух на автостраді зупинився, і я просто сидів. Назви немає. Моя голова порожня. Я почувався так, ніби спатиму тиждень. Я був радий, що виніс сміттєві баки. Я втомлений. Тепер мені не доведеться цього робити. Сміттєві баки. Однієї ночі я п’яний спав на сміттєвих баках. Нью-Йорк. Мене розбудив великий щур, який сидів у мене на животі. Ми обидва одразу ж підскочили на три фути в повітря. Я намагався бути письменником. Тепер мене вважають письменником, а я не можу придумати назви. Я підробка. Дорожній рух ожив, і я рушив за ним. Ніхто не знав, хто є хто, і це було чудово. Тоді великий спалах блискавки рознісся над автострадою, і вперше за день я відчув себе доволі добре.

30 вересня 1991, 23:36

Що ж, після кількох днів мозкойобства сьогодні вранці я прокинувся з назвою, вона прийшла до мене ві сні: Вірші останньої ночі на Землі. Назва відповідає змістові, вірші закінчення, хвороби і смерті. Звичайно ж, перемішані з іншими. Навіть якийсь гумор. Але для цієї книжки і цього періоду назва працює. Як тільки ти маєш назву, вона замикає все, вірші розташовуються за порядком. І назва мені подобається. Якби я побачив книжку з такою назвою, я б узяв її погортати і спробував би прочитати кілька сторінок. Деякі назви перебільшують, щоб привернути увагу. Вони не чіпляють, бо брехня не чіпляє.

Добре, з цим покінчено. Що тепер? Назад до роману, і ще більше віршів. Що трапилося з оповіданнями? Вони мене покинули. Якась причина існує, але я не знаю яка. Якби я доклав зусиль, я б міг з’ясувати, але ці зусилля нічим би не зарадили. Маю на увазі, що цей час можна було б використати на роман чи вірш. Або щоб обстригти нігті на ногах.

Знаєте, хтось мусить придумати нормальні щипці для нігтів на ногах. Я впевнений, що це можливо зробити. Ті, які нам пропонують тепер, справді незручні й нікудишні. Я читав про волоцюгу, який намагався вдертися до алкомаркету за допомогою щипців для нігтів. Там вони теж не спрацювали. Як Достоєвський обстригав собі нігті на ногах? Ван Гог? Бетговен? Вони це робили? Не вірю. Я дозволяв Лінді робити це замість мене. Вона чудово справлялася — тільки часом виривала маленькі шматочки плоті. Щодо мене, то я мав доволі болю. Різного роду.

Я знаю, що скоро помру, і це здається мені дуже дивним. Я егоїстичний, я б хотів, щоб моя задниця і далі писала. Це запалює в мені світло, підкидає мене в золотому повітрі. Але справді, скільки ще я зможу продовжувати? Це неправильно — продовжувати. Блядь, так чи інакше, смерть — це пальне в баку. Воно потрібне нам. Воно потрібне мені. Воно потрібне вам. Ми засмічуємо місце, якщо затримуємося надто довго.

Думаю, найдивніше — це давитися на взуття людини після того, як сама людина померла. Це найсумніше, що може бути. Це так, ніби більшість її особистості залишилась у взутті. Не в одязі, ні. У взутті. Чи в капелюсі. Чи в парі рукавиць. Берете людину, яка щойно померла. Кладете її капелюх, її рукавиці та її взуття на ліжко і давитеся на них, і божеволієте. Не робіть цього. Так чи інакше, тепер вони знають щось таке, чого не знаєте ви. Мабуть.

Сьогодні останній день перегонів. Я робив міжіподромні ставки, ставив у Fairplex Park, перебуваючи у Hollywood Park. Ставив у всіх 13 забігах. Сьогодні мені щастило. Я вийшов повністю оновлений та сильний. Навіть не знудився. Почувався бадьоро, відкрито. Чудово, коли виграєш. Тоді багато чого помічаєш. Наприклад, коли їдеш додому, помічаєш кермо своєї машини. Панель інструментів. Почуваєшся ніби в охуєнному космічному кораблі. Ти вплітаєшся і виплітаєшся з дорожнього руху, майстерно, не грубо — контролюючи відстані та швидкості. Тупа фіґня. Але не сьогодні. Ти виграєш і залишаєшся на висоті. Як дивно. Але ти не докладаєш жодних зусиль. Бо знаєш, що це довго не протриває. Завтра вихідний. Змагання в Oak Tree, 2 жовтня. Змагання проводять знову і знову, тисячі коней біжать. Такі ж свідомі, як морські припливи і відпливи, їхня частина.

Я навіть помітив машину копа, що впав мені на хвіст на південній Гарбор-фрівей. Вчасно. Я сповільнився до 60. Раптом він суттєво відстав. Я тримався на швидкості 60. Він майже засік мене на 75. Вони ненавидять акури. Я й далі рухався зі швидкістю 60. П’ять хвилин. Він проревів повз мене, витискаючи добрих 90. Бувай, друже. Я ненавиджу отримувати талон, як і будь-хто інший. Треба користуватися дзеркалом заднього виду. Це просто. Але ти приречений на те, що за тобою врешті ув’яжуться. І коли це станеться, радій, що ти не п’яний чи не маєш при собі наркотиків. Якщо це справді так. Хай там як, а назва є.

І тепер я тут зі своїм Macintosh, і переді мною дивовижний простір. Жахлива музика по радіо, але не можна очікувати 100-відсоткового дня. Якщо отримуєш 51, ти переміг. Сьогодні було 97.

Бачу, Мейлер написав величезний новий роман про ЦРУ і т. п. Норман — професійний письменник. Якось він запитав мою дружину: «Генкові не подобається те, що я пишу, правда ж?» Нормане, мало кому з письменників подобаються твори інших письменників. Вони їм можуть подобатися лиш тоді, коли самі письменники вже померли, і що давніше вони померли, то краще. Письменники люблять нюхати тільки своє гівно. Я один з таких. Я навіть не люблю розмовляти з письменниками, дивитися на них чи, що гірше, слухати їх. А найгірше — це пити з ними, вони розпускають нюні, вони здаються справді жалюгідними, ніби шукають маминої спідниці.

Я б краще роздумував про смерть, ніж про інших письменників. Набагато приємніше.

Зараз вимкну це радіо. Композитори теж іноді лажають. Якби мені треба було з кимось поговорити, думаю, я б віддав перевагу майстрові з ремонту комп’ютера чи похоронних справ майстру. З питтям чи без. Бажано з.

2 жовтня 1991, 23:03

Смерть приходить до тих, хто чекає, і до тих, хто не чекає. Сьогодні спекотний день, спекотний тупий день. Я вийшов з поштового відділення, а моя машина не заводиться. Що ж, я порядний громадянин. Належу до автоклубу. Отже, мені потрібен телефон. Сорок років тому телефони були всюди. Телефони і годинники. Ти завжди міг кудись глянути і дізнатися, котра година. Більше цього немає. Більше немає вільного часу. І громадські телефони зникають.

Я пішов інтуїтивно. Вернувся до поштового відділення, спустився сходами, і там, у темному куті, в повній самоті й без жодних вказівників стояв телефон. Липкий, брудний, темний телефон. В радіусі двох миль другого не було. Я знав, як користуватися телефоном. Мабуть. Інформація. Почувся голос оператора, і я відчув себе врятованим. То був спокійний і нудний голос, що запитав, з яким містом мене з’єднати. Я назвав місто й автоклуб. (Ти мусиш вміти робити всі ці дрібниці, і ти мусиш робити їх знову і знову, інакше ти мрець. Мрець на вулицях. Покинутий напризволяще, нікому не потрібний). Дама дала мені номер, але то був неправильний номер. Бізнес-офісу. Потім я додзвонився до ґаража. Голос мачо, холодний, знуджений, але дражливий. Чудово. Я дав йому інфу. «Тридцять хвилин», — сказав він.

Я вернувся до машини, розпакував листа. Там був вірш. Господи. Він був про мене. І про нього. Ми зустрічалися, здається, двічі, приблизно 15 років тому. А ще він друкував мене у своєму журналі. Він казав, що я великий поет, але я п’ю. І я прожив жалюгідне й убоге життя. Тепер молоді поети п’ють, живуть жалюгідно й убого, бо думають, що так і треба. Також у своїх віршах я нападав на інших людей, включно з ним. І я уявив собі, що він писав неприязні вірші про мене. Неправда. Він справді хороша людина, він казав, що протягом 1S років друкував багатьох інших поетів у своєму журналі. А я нехороша людина. Я великий письменник, але нехороша людина. І він ніколи б не «зблякнув» на моєму фоні. Саме так він і написав: «зблякнув». І ще він писав «являєшся» замість «є». Він був не дуже грамотний.

В машині було гаряче. 100 градусів, найспекотніше 1 жовтня з 1906 року.

Я не збирався відповідати на його листа. Він написав би знову.

Ще один лист від агента, до нього додано твір письменника. Я проглянув. Відстій. Звичайно ж. «Якщо ви маєте якісь поради щодо його письма чи якісь видавничі підказки, ми будемо дуже вдячні…»

Ще один лист від дами, яка дякує мені за те, що на її прохання я надіслав її чоловікові кілька рядків і малюнок, це його дуже ощасливило. Але тепер вони розлучені, і вона працює позаштатним журналістом, і чи могла б вона заглянути до мене і взяти інтерв’ю?

Двічі на тиждень я отримую прохання про інтерв’ю. Але немає про що так багато говорити. Є багато речей, про які варто писати, але не говорити.

Пам’ятаю, колись, у старі часи, якийсь німецький журналіст брав у мене інтерв’ю. Я вливав у нього вино і проговорив чотири години. Після того він нахилився, п’яний, і сказав: «Я не беру інтерв’ю. Мені просто потрібен був привід, щоб зустрітися з вами…»

Я відкинув пошту вбік і чекав. Тоді побачив евакуатор. Молодий усміхнений хлопець. Приємний чувак. Безперечно.

«ЕЙ, МАЛИЙ! — закричав я. — СЮДИ!»

Він розвернувся, я вийшов і пояснив йому, у чому проблема.

«Тягни мене до ґаража Акури», — сказав я йому.

«Ваша ґарантія на цю машину ще дійсна?» — запитав він.

Він прекрасно знав, що не дійсна. Був 1991 рік, а я їздив за ґарантією 1989 року.

«Немає значення, — сказав я, — тягни мене до ділера Акури».

«Ремонт в них займе багато часу, може, тиждень».

«Блядь, ні, вони дуже швидкі».

«Послухайте, — сказав малий, — ми маємо свій власний ґараж. Можемо відтягнути її туди, може, поремонтуємо сьогодні. Якщо ні, то детально все викладемо вам і зателефонуємо якнайшвидше».

Я одразу уявив, що моя машина тиждень стоїть у їхньому ґаражі. Для того, щоб мені сказали, що мені потрібен новий розподільний вал. Чи головки блока циліндрів зносилися.

«Тягни мене до Акури», — сказав я.

«Зачекайте, — сказав хлопець, — спочатку я мушу зателефонувати своєму босові».

Я зачекав. Він повернувся.

«Він сказав прикурити вас».

«Що?»

«Прикурити».

«Добре, давай».

Я сів у свою машину і підкотив її до заду його евакуатора. Він прикріпив кабелі з крокодилами, і вона одразу завелася. Я підписав папери, він поїхав геть, і я поїхав геть.

Потім я вирішив завезти машину в ґараж на розі.

«Ми вас знаємо. Ви багато років приїжджаєте сюди», — сказав менеджер.

«Добре, — сказав я, тоді усміхнувся, — то не намахайте мене».

Він просто глянув на мене.

«Дайте нам 45 хвилин».

«Добре».

«Вас кудись підвезти?»

«Звичайно».

Він показав пальцем. «Він вас відвезе».

Там стояв приємний малий. Ми пішли до його машини. Я сказав йому, куди їхати. Ми виїхали на пагорб.

«Ви ще робите фільми?» — запитав він мене.

Я був знаменитістю, бачите.

«Ні, — відповів я, — нахуй Голлівуд».

Він цього не зрозумів.

«Зупини тут», — сказав я.

«О, це великий будинок».

«Я просто тут працюю», — сказав я йому.

Це була правда.

Я вийшов. Дав йому два долари. Він запротестував, але взяв.

Я піднявся під’їзною доріжкою. Коти розляглися, виснажені. В наступному житті я хочу бути котом. Спати по 20 годин на добу і чекати, коли мене погодують. Розсиджуватися і лизати собі сраку. Люди надто жалюгідні, і злі, й обмежені.

Я піднявся до себе нагору і сів за комп’ютер. Він мій новий утішитель. Продуктивність та обсяг мого письма подвоїлися, відколи я його маю. Це магічна річ. Я сиджу перед ним так, як більшість людей сидить перед своїми телевізорами.

«Це тільки возвеличена друкарська машинка», — сказав мені якось мій зять.

Але він не письменник. Він не знає, як це, коли слова вгризаються в простір, спалахують світлом, коли за думками, які з’являються в голові, можуть одразу йти слова, що породжує ще більше думок і ще більше слів. З друкарською машинкою це ніби прогулянка по болоті. З комп’ютером це ніби катання на ковзанах. Це сліпучий вибух. Звичайно, якщо ти порожній всередині, то все це не має значення. І ще вичитка, правки. Блядь, мені доводилося все писати двічі. Спершу щоб записати, а потім щоб виправити помилки і пройоби. Тепер це один забіг за розвагою, славою і порятунком.

Мені цікаво, яким буде наступний етап після комп’ютера. Мабуть, ти просто притискатимеш пальці до скронь, а звідти виходитиме маса ідеального тексту. Звичайно, тобі доведеться наповнитися перед тим, як почати, але завжди знайдуться щасливчики, яким це вдаватиметься. Сподіваймося на це.

Задзвонив телефон.

«Це акумулятор, — сказав він, — вам був потрібен новий акумулятор».

«Це означає, що я можу не платити?»

«Тоді ми притримаємо вашу запаску».

«Скоро у вас буду».

І щойно я почав спускатися вулицею, як почув свого сусіда похилого віку. Він кричав до мене. Я піднявся сходами його будинку. На ньому були піжамні штани і старий сірий светр. Я підійшов і потис йому руку.

«Ти хто?» — запитав він.

«Твій сусід. Вже років десять».

«Мені 96», — сказав він.

«Я знаю, Чарлі».

«Бог не забирає мене, бо Він боїться, що я заберу його роботу».

«Ти б міг».

«Міг би забрати й роботу диявола».

«Міг би».

«Скільки тобі років?»

«71».

«71?»

«Так».

«Це також багато».

«О, я знаю, Чарлі».

Ми потисли руки, і я спустився сходами, а далі вниз вулицею, минув втомлені рослини, втомлені будинки.

Я прямував до заправки.

Просто ще один день котові під хвіст.

3 жовтня 1991, 23:56

Сьогодні був другий день міжіподромних ставок. Туди, де бігли живі коні, на дербі Oak Tree, прийшло всього 7000 осіб. Багато людей не хоче їхати так далеко, до Аркадії. Для тих, хто живе в південних частинах міста, щоб дістатися іподрому, треба їхати по Гарбор-фрівей, потім по Пасадена-фрівей, а після того ще й міськими вулицями. Це довга, спекотна поїздка туди і назад. Я завжди повертаюся після неї повністю знесилений.

Мені телефонував жокей нижчого ранґу. «Там нікого не було. Це кінець. Мені потрібне нове заняття. Думаю, я візьму собі текстовий процесор і стану письменником. Напишу про тебе…»

Його голос звучав з автовідповідача. Я перетелефонував йому і привітав з тим, що він прийшов другим на коні, який котирувався як 6 до 1. Але він був пригнічений.

«З жокеєм нижчого ранґу покінчено. Це кінець», — сказав він.

Що ж, подивимося, кого вони приваблять завтра. П’ятниця. Напевно, на тисячу більше. Це не просто міжіподромні ставки, це економіка. Стан справ гірший, ніж уряд чи преса визнає. Ті, хто ще тримається на плаву в економіці, не розводяться про це. Я мав би здогадатися, що найуспішніший бізнес — це торгівля наркотиками. Блядь, приберіть його, і майже вся молодь залишиться без роботи. Щодо мене, то я все ще заробляю на життя своїм письмом, але мені може винести мозок за ніч. Добре, я все ще маю свою пенсію за віком: $943 на місяць. Вони призначили її, коли мені стукнуло 70. Але вона теж може щезнути. Уявіть, що всі старі тиняються вулицями без своїх пенсій. Не варто недооцінювати ймовірність такого повороту. Національний борг може затягнути нас на дно, як гігантський восьминіг. Люди спатимуть на кладовищах. Водночас на вершині гнилі є кірка тих, хто живе по-багатому. Хіба це не дивовижно? Деякі люди мають збіса багато грошей, вони навіть самі не знають скільки. І я кажу про мільйони. А подивіться на Голлівуд, там провертають фільми з 60-мільйонним бюджетом, такі ж ідіотські, як і ті нещасні дурні, що на них ходять. Багаті все ще тут, вони завжди знаходили спосіб доїти систему.

Я пам’ятаю часи, коли іподроми були забиті людьми, плече до плеча, задниця до задниці, всі пітніють, верещать, проштовхуються до заповнених барів. Це були добрі часи. Вдалий день, знаходиш у барі даму, і того ж вечора у тебе вдома ви п’єте удвох і смієтеся. Ми думали, що ті дні (і ночі) не закінчаться ніколи. І чому б вони мали закінчуватися? Ігри в кості на парковках. Кулачні бої. Бравада і слава. Електрика. Блядь, життя було чудове, життя було веселе. Всі ми, пацани, були чоловіками, ми не терпіли ніякого гівна ні від кого. І якщо чесно, було добре. Випивка і перепих. І повно барів, заповнених барів. Без телевізорів. Ти розмовляв і влипав у неприємності. Якщо тебе загрібали за те, що ти був п’яний на вулиці, то тримали тільки до ранку, щоб просох. Ти втрачав роботи і знаходив інші. Не було сенсу стирчати на одному місці. Які часи. Яке життя. Завжди траплялося якесь безумство, що породжувало ще більше безумства.

Тепер все це відбушувало. Сім тисяч людей на головному іподромі сонячного пообіддя. В барі нікого. Тільки самотній бармен з рушником. Де люди? Тепер живе більше людей, ніж будь-коли, але де вони? Стоять за рогом, сидять в кімнаті. Буша можуть переобрати, бо він виграв легку війну. Але він ніхріна не зробив для економіки. Ти навіть ніколи не знаєш, чи твій банк відчиниться вранці. Я не маю наміру жалітися. Але знаєте, в 1930-х кожен принаймні знав, на чому стоїть. Тепер це гра дзеркал. І ніхто до кінця не впевнений, що тримає все купи. Чи на кого вони насправді працюють. Якщо працюють.

Блядь, я мушу з цього збитися. Здається, що більше ніхто не їбе собі мозок станом справ. А якщо і їбе, то перебуває там, де його ніхто не може почути.

А я тут розсівся, пишу вірші, роман. Я не можу зарадити, нічого іншого робити я не вмію.

Я був бідний 60 років. Тепер я ні багатий, ні бідний.

На іподромі збираються скорочувати людей у торгових ятках, на парковках, в конторах і відділах технічного обслуговування. Буде менше грошей на перегони. Менше коней. Менше жокеїв. Значно менше сміху. Капіталізм пережив комунізм. Тепер він пожирає сам себе. До 2000 року я помру і мене тут не буде. Залишивши маленький стосик своїх книжок. Сім тисяч на іподромі. Сім тисяч. Я не можу у це повірити. Сьєрра-Мадре ридає в імлі. Коли коні перестануть бігати, небо впаде, плоске, широке, громіздке, і знищить все. Скляний виграв 9-й забіг, платили $9. Я поставив на нього десятку.

9 жовтня 1991, 12:07

Комп’ютерні курси приємно збуджували хворі яйця. Ти в’їжджаєш поступово і намагаєшся побачити загальну картину. Проблема полягає в тому, що в книжках пишуть одне, а деякі люди кажуть інше. Потихеньку термінологія стає зрозуміла. Комп’ютер тільки виконує, він не знає. Ти можеш заплутати його, і він може повстати проти тебе. Від тебе залежить, чи ти поладиш з ним. Хоча й комп’ютер може здуріти і робити дивні та незрозумілі речі. Він заражається вірусами, глючить, спалахує і т. п. Чомусь мені здається, що менше буде сказано про комп’ютер сьогодні ввечері, то краще.

Цікаво, що сталося з тим схибленим французьким репортером, який колись дуже давно брав у мене інтерв’ю в Парижі. Тим, що пив віскі так, як більшість людей п’є пиво. І він ставав просвітленіший і цікавіший в міру того, як пляшки порожніли. Напевно, він помер. Я пив 15 годин на добу, але здебільшого пиво і вино. Я мав померти. Я й помру. Думаю, це непогано. В мене було дивне і плутане існування, більша частина якого — жахлива, тотальна каторга. Але, думаю, шлях, яким я проштовхувався крізь гівно, якраз і мав вирішальне значення. Тепер, оглядаючись назад, я вважаю, що проявив певну незворушність і клас незалежно від того, що відбувалося. Пам’ятаю, як пінилися чуваки з ФБР, коли везли мене в тій машині. «ЕЙ, ЦЕЙ ЧУВАК ТАКИЙ КРУТИЙ!» — злісно верещав один з них. Я не запитав, за що мене загребли чи куди ми їдемо. Мені просто було все одно. Просто ще один шматок безглуздості життя. «ЗАЧЕКАЙТЕ, — сказав я їм. — Мені страшно». Здається, від цього їм стало краще. Для мене вони були ніби істотами з космосу. Ми не могли налагодити контакту. Але це було дивно. Я нічого не відчував. Ну, мені це не було особливо дивно, маю на увазі, що було дивно у звичному розумінні. Я просто бачив руки, і ноги, і голови. Вони щось вирішували, це залежало від них. Я не шукав справедливості чи логіки. Я ніколи цього не робив. Можливо, тому я ніколи не писав нічого соціально-протестного. На мою думку, вся структура ніколи не матиме сенсу, хай що б вони з нею робили. Неможливо зробити щось добре з того, чого немає. Ті чуваки хотіли, щоб я показав страх, вони до цього звикли. Мені просто було огидно.

Тепер я ходжу на комп’ютерні курси. Але все на краще, гратися словами — моя єдина іграшка. Просто роздумую тут сьогодні ввечері. Класична музика по радіо не надто добра. Мабуть, я зупинюсь і піду трохи посиджу з дружиною і котами. Ніколи не підганяй, не тисни на слово. Блядь, немає змагань і, безперечно, дуже мало змагальності. Дуже мало.

14 жовтня 1991, 12:47

Звичайно, на іподромі трапляються дивні типи. Один чувак приходить туди майже щодня. Здається, він ніколи не виграв жодного забігу. Після кожного з них він обурено кричить про коня, який переміг. «ЦЕ КУСОК ГІВНА!» — ось що він кричить. А далі верещить про те, що цей кінь ніколи не мав би перемогти. Добрих п’ять хвилин. Часто кінь котирується як 5 до 2, 3 до 1 або 7 до 2. І такий кінь мав би щось показати, інакше ставки були б значно вищі. Але для цього джентльмена воно просто не має сенсу. І, не дай боже, він пропустить фотофініш. Тоді він справді вибухає. «ЇБАТИ БОГА В РОТ! ВІН НЕ МОЖЕ ТАК ЗІ МНОЮ ВЧИНЯТИ!» Я поняття не маю, чому йому не заборонять приходити на іподром.

Якось я запитав одного знайомого: «Чуєш, як цьому типові таке вдається?» Я бачив, що вони інколи розмовляли.

«Він зичить гроші», — сказав він мені.

«Але хіба в нього не закінчуються позичальники?»

«Він знаходить нових. Знаєш, яка його улюблена фраза?»

«Ні».

«Коли вранці відчиняється банк?»

Підозрюю, він просто хоче бути на іподромі, навіщось, просто бути там. Це має для нього значення, навіть якщо він і далі програє. Це місце, де він прагне бути. Шалена мрія. Але там нудно. Сумнівне місце. Кожен думає, що тільки він знає правильний підхід. Тупі втрачені его. Я сам такий. Тільки для мене це хобі. Я так думаю. Сподіваюся. Але в ньому щось є, принаймні протягом короткого часового відтинка, дуже короткого, як спалах, коли мій кінь біжить і перемагає. Я бачу, як це відбувається. Це ейфорія, піднесення. Коли коні виконують твою волю, життя майже набуває сенсу. Але проміжки між такими відтинками дуже одноманітні. Люди просто стоять. Більшість з них невдахи. Вони зсихаються. Вони висмоктані насухо. Хоча, знаєте, коли я змушую себе залишитися вдома, то починаю почуватись дуже апатичним, хворим, непотрібним. Це дивно. З ночами завжди все добре, вночі я друкую. Але днів треба позбуватися. В певному сенсі я теж хворий. Я не дивлюся реальності в очі. Але хто в біса хоче дивитися їй в очі?

Це нагадує мені часи, коли я тусувався в одному барі у Філадельфії від п’ятої ранку до другої ночі. Він здавався єдиним місцем, де я міг бути. Часто я навіть не пам’ятав, як ішов до своєї кімнати і повертався. Здавалося, що я завжди сидів на тому барному стільці. Я ухилявся від реальностей, вони мені не подобалися.

Можливо, для цього товариша іподром був тим самим, чим для мене той бар?

Добре, розкажіть мені про щось корисне. Бути адвокатом? Лікарем? Конґресменом? Це теж гівно. Вважається, що це не гівно, але це гівно. Вони замкнені в системі й не можуть з неї вибратися. І майже всі не дуже добре роблять те, що роблять. Це не має значення, вони в безпечному коконі.

Одного дня там було весело. Я знову говорю про іподром.

Навіжений Крикун був там, як завжди. Але був ще один товариш, було помітно, що з його очима щось не так. Вони дивилися злісно. Він стояв біля Крикуна і слухав. Потім він почув прогнози Крикуна на наступний забіг. В цьому Крикун був переконливий. І, очевидно, Злі Очі дослухався до Крикуна.

День тягнувся повільно. Я якраз виходив з туалету і побачив та почув це. Злі Очі верещав на Крикуна: «Ах ти ж, блядь, заткнися! Я вб’ю тебе!» Крикун відвернувся і пішов геть, при цьому дуже втомлено й огидно повторюючи: «Будь ласка… Будь ласка…» Злі Очі йшов за ним: «ТИ МУДАК! Я ВБ’Ю ТЕБЕ!»

Прибула охорона, перехопила Злі Очі і вивела його. Очевидно, смерть на іподромі не схвалюють.

Бідний Крикун. Він сидів тихо решту дня. Але він залишився на всі забіги. Аякже ж, азартні ігри можуть з’їсти тебе живцем.

Колись одна з моїх подружок сказала: «Ти справді в жалюгідному стані, ти водночас належиш до анонімних алкоголіків й анонімних азартних гравців». Але насправді її не обходило ні одне, ні друге, доки воно не перешкоджало нам розважатися в ліжку. Бо якщо перешкоджало, вона все це ненавиділа.

Пам’ятаю, один мій знайомий був абсолютно азартним гравцем. Якось він сказав: «Мені все одно, виграю я чи програю, я просто хочу грати».

Я ж не такий, я надто багато разів опинявся на межі Голодної Смерті. Стан, коли ти зовсім не маєш грошей, трохи віддає романтизмом лиш тоді, коли ти дуже молодий.

Так чи інакше, Крикун знову був там наступного дня. Одної й тої самої: він протестував проти результатів кожного забігу. В певному сенсі він геній, бо ніколи не обирає переможця. Подумайте про це. Таке дуже важко зробити. Маю на увазі, навіть якщо ти зовсім не маєш уявлення, то можеш вибрати номер, будь-який номер, скажімо 3. Ти можеш ставити на 3 два чи три дні, і ти приречений нарешті поставити на переможця. Але не цей товариш. Він диво. Він знає про коней усе, час на відтинках, типи доріжок, темп, клас і т. д., але все одно йому вдається обирати лиш тих, хто програє. Подумайте про це. А тоді забудьте, бо воно зведе вас з розуму.

Я підняв сьогодні $275. Я почав грати на перегонах пізно, коли мені було 35. Я граю 36 років і прикидаю, що вони все ще висять мені $5000. Якщо боги дозволять мені пожити ще вісім чи дев’ять років, перед смертю я вийду в нуль.

Хіба така мета не вартує зусиль?

Га?

15 жовтня 1991, 00:55

Виснажений. Цього тижня пив кілька вечорів. Мушу визнати, що я вже не відновлююся так швидко, як раніше. Найбільша перевага втоми — це те, що ти не виступаєш (письмово) з якими-небудь дикими і приголомшливими заявами. Власне кажучи, це непогано, але тільки поки не стає звичним. Перше, що має робити письмо, — це рятувати твою власну задницю. Якщо воно це робить, то автоматично буде соковитим, захопливим.

Один мій знайомий письменник телефонує людям і розказує, що друкує п’ять годин на ніч. Я підозрюю, ми маємо захоплюватися цим. Звичайно, чи треба мені вам казати? Має значення те, що він друкує. Цікаво, чи він включає телефонні розмови в ті п’ять годин друкування?

Я можу друкувати від години до чотирьох, але четверта година чомусь майже ні до чого не призводить. Колись один знайомий сказав мені: «Ми трахалися цілу ніч». Це не той самий знайомий, який друкує п’ять годин на ніч. Але вони знають один одного. Можливо, їм варто чергуватися, мінятися. Той, хто друкував п’ять годин, трахається цілу ніч, а той, хто трахався цілу ніч, друкує п’ять годин. Або вони можуть трахати один одного, поки хтось інший друкує. Але мене сюди не вплутуйте, будь ласка. Я це роблю з жінкою. Якщо поряд є жінка…

Гм-м-м… знаєте, сьогодні ввечері я почуваюся трохи дурнувато. Все думаю про Максима Горького. Чому? Не знаю. Мені чомусь здається, що Горький насправді ніколи не існував. Можна повірити в те, що деякі письменники були тут насправді. Наприклад, Тургенєв чи Д. Г. Лоуренс. Щодо Гемінґвея, то мені здається, що п’ятдесят на п’ятдесят. Він справді тут був, але й не був. Але Горький? Він таки написав деякі сильні речі. Перед революцією. Потім, після революції, його письмо почало тьмяніти. Йому майже не лишилося про що нити. Це як ті, хто протестує проти війни, війна їм потрібна, щоб процвітати. Є й такі, хто добре наживається, протестуючи проти війни. І коли немає війни, вони не знають, чим зайнятися. Як під час війни в Перській затоці, коли група письменників, поетів, спланувала масштабний антивоєнний протест, вони були напоготові зі своїми віршами та промовами. Раптом війна закінчилася. А протест було заплановано на тиждень пізніше. Але вони його не скасували. Вони все одно на нього вийшли. Бо хотіли бути на сцені. Вони мали в цьому потребу. Як індіанець має потребу в обряді викликання дощу. Особисто я проти війни. Я був проти війни дуже давно, навіть тоді, коли це не вважалося популярним, пристойним чи розумним. Але мужність і мотивація багатьох з тих, хто професійно виступає проти війни, викликають в мене сумніви. Починаючи від Горького і до цього всього, і що? Нехай мозок завертається, кому яке діло?

Ще один вдалий день на іподромі. Не хвилюйтеся, я не виграю всіх грошей. Зазвичай я ставлю $10 чи $20 на перемогу або, коли мені справді добре йде, $40.

Іподроми далі морочать людям голови. Перед кожним забігом вони транслюють по телевізору двох типів, які говорять про те, хто, на їхню думку, виграє. Вони призводять до чистих збитків під час кожного змагання. Як це роблять всі ті, хто публічно прогнозує результати, всі рекламні буклети і всі контори, що приймають ставки. Навіть комп’ютери не можуть вирахувати, який кінь програє, хоч скільки б інформації в них вводили. Кожного разу, коли ти платиш комусь, щоб тобі сказали, що робити, ти програєш. Включно з твоїм психіатром, психологом, брокером, ведучим тренінґу і т. д.

Ніщо не може навчити тебе краще, ніж коли ти сам перегруповуєшся після облому і рухаєшся далі. Але більшість людей розбиті страхом. Вони так бояться обламатися, що обламуються. Вони надто зашорені, надто звикли до того, що їм кажуть, що робити. Це починається в сім’ї, триває у школі і переходить у світ бізнесу.

Тепер, бачте, в мене видалося кілька хороших днів на іподромі, і раптом я знаю все.

Двері відчинені в ніч, і я сиджу тут, мерзну, але все ніяк не встану і не зачиню їх, бо слова відносять мене, а я надто люблю цей процес, щоб його зупиняти. Але чорт, я все ж зроблю це. Я встану, і зачиню ті двері, і віділлю.

Ну ось, я це зробив. Одне й друге. Я навіть вдягнув светр. Старий письменник вдягає светр, сідає, коситься на екран комп’ютера і пише про життя. Наскільки праведними ми можемо стати? О господи, ви коли-небудь замислювалися, скільки сечі людина відливає за життя? Скільки з’їдає, висирає? Тонни. Жахливо. Нам краще померти і забратися звідси геть, ми все отруюємо тим, чим випорожнюємося. Блядь, навіть танцівниці це роблять.

Завтра ніяких коней. Вівторок — вихідний.

Думаю, я спущуся вниз і посиджу зі своєю дружиною, подивлюся щось тупе по телевізору. Я або на іподромі, або за цією машинкою. Може, вона з цього тільки рада. Я сподіваюся. Що ж, ось і я. Знаєте, я хороший хлопець. Вниз сходами. Напевно, зі мною дивно жити. Принаймні мені дивно.

На добраніч.

20 жовтня 1991, 00:18

Сьогодні одна з тих ночей, в яких немає нічого. Уявіть, що завжди так. Вичерпана. Млява. Без світла. Без танців. Навіть без огиди.

В таку пору людині навіть не вистачає здорового глузду вчинити самогубство. Не спаде на думку.

Вставай. Почухайся. Випий води.

Почуваюся вуличним псом у липні, лиш тепер жовтень.

Хай там як, а в мене був вдалий рік. На полиці позаду мене лежать маси сторінок. Написані від 18 січня. Це так, немов божевільному дали волю. Жодна притомна людина не написала б так багато сторінок. Це хвороба.

Цей рік був вдалий ще й тому, що я більше ніж будь-коли уникав відвідувачів. Хоча одного разу мене таки розвели. Якийсь чоловік написав мені з Лондона, сказав, що він викладав у Совето. І коли він прочитав своїм студентам трохи Буковскі, багато з них проявило справжній інтерес. Чорні африканські діти. Мені це сподобалося. Мені завжди подобаються події на відстані. Згодом цей чоловік написав мені, що він працює на Guardian і хотів би зайти та взяти у мене інтерв’ю. Попросив мій номер телефону, в листі, і я йому дав його. Він зателефонував. Справив враження нормального. Ми узгодили дату і час, він був у дорозі. Настав той вечір і час, і ось він тут. Ми з Ліндою пригостили його вином, і він почав. Інтерв’ю здавалося нормальне, тільки трохи безцеремонне, дивне. Він ставив запитання, я відповідав на нього, а тоді він починав говорити про свій досвід, що більшою чи меншою мірою стосувався запитання і відповіді, яку я дав. Вино все лилося, й інтерв’ю закінчилося. Ми далі пили, він розповідав про Африку і т. д. Його тон почав змінюватися, ставати, я б сказав, вульґарним. Здавалося, що він стає дедалі дурніший. Видозмінюється просто на наших очах. Він добрався до теми сексу і на ній зупинився. Йому подобалися чорні дівчата. Я сказав, що ми знаємо не багато чорних, але в Лінди є подруга мексиканка. І почалося. Він завівся про те, як він любить мексиканок. Він мусить зустрітися з цією мексиканкою. Просто мусить. Ми сказали, ну, не знаємо. Він все продовжував. Ми пили добре вино, але його мозок поводився так, ніби вибухнув від віскі. Скоро все звелося до: «Мексиканка… мексиканка… де ця мексиканка?» Він повністю розпустився. Став просто слинявим, придуркуватим алкашем з бару. Я сказав йому, що вечір закінчено. Я мав іти на іподром наступного дня. Ми спровадили його до дверей. «Мексиканка… мексиканка…» — повторював він.

«Ти надішлеш нам примірник інтерв’ю, так?» — запитав я.

«Звичайно, звичайно, — відповів він. — Мексиканка…»

Ми замкнули двері, і він зник.

Потім нам довелося пити, щоб забути його.

Це було кілька місяців тому. Ніякої статті я так і не отримав. Він не мав нічого спільного з Guardian. Я не знаю, чи він справді телефонував з Лондона. Напевно, він телефонував з Лонґ-Біча. Люди використовують трюк з інтерв’ю, щоб перед ними відчинили двері. Й оскільки за інтерв’ю зазвичай не платять, кожен може піднятися і постукати у двері з диктофоном та списком запитань. Тип з німецьким акцентом зайшов одного вечора зі своїм диктофоном. Він заявив, що належить до якогось німецького видання з багатомільйонним накладом. Залишився надовго. Його запитання здавалися тупими, але я відкрився, намагався відповідати так, щоб інтерв’ю було живим і цікавим. Напевно, він списав добрих три години плівки. Ми пили, і пили, і пили. Скоро його голова почала хилитися. Ми його перепили і були готові продовжувати. Відриватися по-справжньому. Його голова опустилася на груди. Маленькі краплинки потекли з кутиків його рота. Я потрусив його. «Ей! Ей! Роздуплись!» Він опритомнів і подивився на мене. «Я маю вам у чомусь зізнатися, — сказав він, — я не беру інтерв’ю, я просто хотів прийти і зустрітися з вами».

Були часи, коли мене розводили й фотографи. Вони заявляли про зв’язки, присилали зразки своїх робіт. Вони заходили зі своїми екранами, і своїми фонами, і своїми спалахами, і своїми асистентами. Від них я теж більше ніколи нічого не чув. Маю на увазі, що вони ніколи не надсилали жодних фотографій. Жодних. Вони найбільші брехуни. «Я надішлю вам всю серію». Один чоловік сказав: «Я хочу надіслати вам фото в натуральну величину». «Що ти маєш на увазі?» — перепитав я. «Я хочу надіслати вам фото завбільшки сім на чотири фути». Це було кілька років тому.

Я завжди казав, що робота письменника — писати. Якщо я перегорю через цих фальшивок і мудаків, це моя вина. Я покінчив з ними всіма. Нехай лижуть сраку Елізабет Тейлор.

22 жовтня 1991, 16:46

Небезпечне життя. Довелося встати о восьмій ранку, щоб погодувати котів, бо працівник Westec Security мав прийти о 8:30, щоб почати встановлювати надійнішу систему сигналізації. (Я справді той, хто спав на сміттєвих баках?)

Westec Security приїхав рівно о 8:30. Добрий знак. Я поводив його по будинку, показуючи вікна, двері і т. д. Гаразд, гаразд. Ми прокладемо проводку, встановимо детектори розбиття скла, нижнє проміння, перехресне проміння, пожежні розприскувачі і т. д. Лінда спустилася і поставила кілька запитань. Вона у цьому розбирається краще, ніж я.

В мене була одна думка: «Скільки це займе?»

«Три дні», — відповів він.

«Господи боже», — сказав я. (Два з тих днів іподром буде зачинений).

Отже, ми покрутилися і залишили його там, сказали, що скоро повернемося. Ми мали сертифікат на $100 в І. Magnin’s, який нам подарували на річницю весілля. Я також мав чек за роялті, за яким можна було отримати готівку. Отже, до банку. Я підписав чек.

«Мені дуже подобається ваш підпис», — сказала дівчина.

Підійшла ще одна дівчина і подивилася на підпис.

«Його підпис постійно змінюється», — сказала Лінда.

«Я мушу постійно підписувати книжки», — сказав я.

«Він письменник», — сказала Лінда.

«Справді? Що ви пишете?» — запитала одна з дівчат.

«Скажи їй», — кивнув я Лінді.

«Він пише вірші, оповідання та романи», — сказала вона.

«І сценарій, — сказав я. — Завсідник барів».

«О, — всміхнулася одна з дівчат, — я бачила цей фільм».

«Сподобався?»

«Так», — вона всміхнулася.

«Дякую», — сказав я.

Тоді ми розвернулись і пішли геть.

«Коли ми зайшли сюди, я чула, як одна з дівчат сказала: я знаю, хто це», — мовила Лінда.

Бачите? Ми були знамениті. Ми сіли в машину і під’їхали до торгового центру, щоб чимось перекусити біля І. Magnin’s.

Сіли за столик, замовили сендвічі з індичкою, апельсиновий сік і капучіно. З-за столика ми могли бачити велику частину молу. Місце було майже порожнє. Бізнес ішов погано. Що ж, ми просадимо сертифікат на $100. Ми допоможемо економіці.

Я там був єдиним чоловіком. За столиками сиділи тільки жінки, по одній чи по дві. Чоловіки були деінде. Я був не проти. З дамами я почувався в безпеці. Я відпочивав. Мої рани гоїлися. Я міг стерпіти трохи тіні. Будь я проклятий, якщо зможу зістрибувати зі скель вічно. Можливо, після перепочинку я знову зможу пірнати за край. Можливо.

Ми доїли і перейшли до І. Magnin’s.

Мені були потрібні сорочки. Я дивився на сорочки. Не міг вибрати жодної клятої сорочки. Вони мали такий вигляд, ніби їхній дизайн розробили недоумки. Я забив. Лінді була потрібна сумочка. Вона знайшла одну, зі знижкою 50 %. Коштувала $395. Вона просто не здавалась такою, що вартує $395. Радше $49,50. Лінда забила. Два крісла з головами слонів на спинках. Милі. Але вони коштували тисячі. Скляна пташка, мила, $75, але Лінда сказала, що ми не маємо куди її покласти. Така ж ситуація з рибою в блакитні смужки. Я починав втомлюватися. Мене втомлювало дивитися на речі. Універмаги виснажували і пригнічували мене. В них нічого не було. Тонни і тонни гівна. Якби воно було безплатне, я б його не взяв. Вони що, ніколи не продають чогось симпатичного?

Ми вирішили спробувати наступного разу. Пішли до книгарні. Мені була потрібна книжка про мій комп’ютер. Мені треба знати більше. Знайшов книжку. Пішов до продавця. Він її пробив. Я розрахувався картонкою. «Дякую, — сказав він, — чи не могли б ви підписати тут?» Він подав мені мою останню книжку. Ну от, я був знаменитий. Мене помітили двічі за день. Двічі було досить. Тричі чи більше — і в тебе проблеми. Боги давали мені якраз досить. Я запитав його ім’я, вписав його, нашкрябав щось, своє ім’я і малюнок.

Дорогою ми заїхали в комп’ютерну крамницю. Мені був потрібен папір для лазерного принтера. В них його не було. Я пригрозив продавцеві кулаком. Це змусило мене пригадати старі часи. Він порадив одне місце. Ми заїхали туди дорогою. Там ми знайшли все, зі знижкою. Я купив стільки лазерного паперу, що вистачить на два роки, як і поштових конвертів, ручок, скріпок. Тепер лишалося тільки писати.

Ми приїхали додому. Працівник охоронної фірми пішов. Приходив і пішов чоловік, який кладе плитку. Він залишив записку: «Я повернуся до 16-ї години». Ми знали, що він не повернеться до 16-ї години. Він псих. Погане дитинство. Дуже стелепаний. Але добре кладе плитку.

Вгорі я розпакував покупки. Я був готовим. Я був знаменитим. Я був письменником.

Я сів і ввімкнув комп’ютер. І запустив ДЕБІЛЬНІ ІГРИ. Тоді почав грати Тао. Мені вона вдавалася дедалі краще. Я рідко програвав комп’ютерові. В нього було легше перемагати, ніж на іподромі, але чомусь це не приносило такого задоволення. Що ж, я повернуся в середу. Гра на перегонах закручувала мені гайки. Це була частина схеми. Вона працювала. І я міг заповнити 5000 аркушів лазерного паперу.

31 жовтня 1991, 00:27

Жахливий день на іподромі, не так у сенсі програних грошей, я, може, навіть виграв кілька баксів, але відчуття було огидне. Нічого не чіпляло. Було так, ніби я відбуваю термін, але, знаєте, в мене залишилося не так багато часу. Ті самі лиця, та сама 18-відсоткова ставка. Іноді мені здається, ніби всі ми потрапили в пастку якогось фільму. Ми знаємо свої репліки, знаємо, куди йти, що робити, просто немає камери. Але ми не можемо вирватися з фільму. І це поганий фільм. Я дуже добре знаю всіх касирів. Іноді ми перекидаємося кількома словами, поки я роблю ставку. Хочу знайти неговіркого касира, такого, який просто проб’є мої бланки і нічого не скаже. Але врешті усі вони стають компанійськими. Їм нудно. А ще вони насторожі: багато гравців трохи неврівноважені. Часто виникають сутички з касирами, вмикають гучні сирени і прибігає охорона. Розмовляючи з нами, касири можуть про нас щось вивідати. Тоді вони почуваються безпечніше. Вони надають перевагу привітному гравцеві.

З гравцями мені простіше. Постійні відвідувачі знають, що я такий собі псих, який не хоче з ними говорити. Я завжди працюю над новою системою, часто по ходу змінюю системи. Я завжди намагаюсь підібрати числа, близькі до дійсності, намагаюсь закодувати безумство в просте число чи групу чисел. Я хочу зрозуміти життя, життєві події. Я читав статтю, в якій стверджувалося, що в шахах протягом певного тривалого часу вірили, ніби король, слон і тура вважаються рівними королю і двом коням. В Лос-Аламосі запустили машину з 65,536 процесорами задля роботи над програмою. Комп’ютер розв’язав проблему за п’ять годин після того, як розглянув 100 мільярдів ходів, рухаючись у зворотному напрямку від виграшної позиції. Було виявлено, що король, тура і слон можуть перемогти короля і двох коней за 223 ходи. Таке мене абсолютно захоплює. Це, безперечно, перевершує тягучу гру в блішки на іподромі.

Думаю, впродовж свого життя я надто довго працював різноробом. Я працював ним до 50 років. Ті виродки змусили мене звикнути йти кудись кожного дня і багато годин десь перебувати, а потім повертатися. Я почуваюся винним, коли просто байдикую. Тому я опиняюсь на іподромі, нуджуся, але водночас божеволію. Я приберігаю ночі для комп’ютера чи для випивки, чи для того і того разом. Деякі мої читачі думають, що я люблю коней, що мене хвилює дійство, що я фанатичний гравець, справжній крутий мачо. Мені присилають книжки про коней і кінні перегони, й оповідання про іподром, і т. д. Мені плювати на всю цю фіґню. Я йду на іподром майже через силу. Я надто тупий, щоб придумати, куди ще можна піти. Куди, куди серед дня? Висячі сади? Кіно? Блядь, допоможіть мені, я не можу просто сидіти з дамами, а більшість чоловіків мого віку мертві, а якщо не мертві, то їм варто бути мертвими, бо вони, без жодних сумнівів, такими здаються.

Я намагаюся триматись подалі від іподрому, але тоді я стаю дуже нервовий і пригнічений і в той вечір абсолютно не маю енергії сідати за комп’ютер. Підозрюю, те, що я підіймаю свою задницю і йду звідси, змушує мене подивитись на Людство, а коли ти дивишся на Людство, ти МУСИШ реаґувати. Цього всього забагато, безперервне шоу жахів. Ага, мені там нудно, я там переляканий, але я також досі ніби учень. Учень пекла.

Хтозна. Можливо, вже скоро я буду прикутий до ліжка. Я лежатиму і малюватиму на аркушах паперу, прикріплених до стіни. Я розмальовуватиму їх довгим пензлем, і, можливо, мені це навіть буде подобатись.

Але саме тепер мене оточують лиця гравців на іподромі, картонні лиця, огидні, злі, порожні, жадібні лиця, що помирають, день у день. Розривають свої бланки, читають різні папірці, спостерігають за змінами на табло тоталізатора, тимчасом як самі стираються в порох дедалі більше й більше, і я стою там разом з ними, я один з них. Ми хворі, присоски надії. Наш дешевий одяг, наші старі машини. Ми рухаємося до міражу, наші життя розтрачено намарно, як і життя всіх інших.

3 листопада 1991, 00:48

Сьогодні я залишився вдома, не поїхав на іподром, боліло горло і верхній правий бік голови. Якщо тобі стукнуло 71, ніколи не можеш сказати, коли твоя голова вибухне і проб’є лобове скло. Я все ще люблю добре випити час від часу і курю забагато сиґарет. Я роз’їбав цим своє тіло, але розум теж потрібно годувати. І дух. Випивка годує мій розум і мій дух. Так чи інакше, я залишився вдома і не поїхав на іподром, спав до 12:20 дня.

Спокійний день. Заліз в джакузі, як справжня знаменитість. Світило сонце, булькала і вирувала вода, гаряча. Мені полегшало. Чому б і ні? Отримай перевагу. Спробуй відчути себе краще. Весь світ — це розпорений мішок з гівном. Я не можу його врятувати. Щоправда, я отримав багато листів від людей, які стверджують, що моя писанина врятувала їхні задниці. Але я не для цього писав, я писав, щоб врятувати свою власну задницю. Я завжди був стороннім, ніколи не вписувався. Про це я дізнався на шкільних подвір’ях. І ще одна річ, яку я засвоїв, це те, що я вчився дуже повільно. Інші чуваки знали все; я не знав ніхуя. Все купалося в білому і запаморочливому світлі. Я був йолопом. Але навіть коли я був йолопом, я знав, що я не повний йолоп. В мені був маленький закуток, який я оберігав, там щось було. Неважливо. Тепер я в джакузі, і моє життя наближається до кінця. Нічого не маю проти, я побачив цирк. Хоча завжди є про що писати, поки мене не викинули в темряву чи куди там. У слові добре те, що воно й далі біжить риссю, шукає щось, формує речення, йде у відрив. Я був сповнений слів, і вони досі виходять з мене так, як треба. Мені пощастило. В джакузі. Хворе горло, біль в голові, мені пощастило. Старий письменник в джакузі, роздумує. Гарно, гарно. Але пекло завжди поруч, готове розгорнутися.

Підійшов мій старий жовтий кіт і подивився на мене у воді. Ми подивилися один на одного. Кожен з нас знав все і не знав нічого. Потім він пішов геть.

День тривав. Ми з Ліндою пішли кудись на обід, не пам’ятаю куди. Їжа була не надто добра, все було заповнене суботніми людьми. Вони були живі, але вони не були живі. Сиділи за столиками й на диванах, їли і розмовляли. Зачекайте, господи, це мені щось нагадує. Днями, перед тим, як поїхати на іподром, я обідав. Сів за стійку, за нею абсолютно нікого не було. Я отримав своє замовлення і їв. Зайшов чоловік і сів ЯКРАЗ БІЛЯ МЕНЕ. Було 20 чи 25 інших місць. Він обрав місце одразу біля мене. Просто я не аж так люблю людей. Що далі я від них, то краще почуваюся. Він зробив замовлення і почав говорити з офіціанткою. Про футбол. Я сам його іноді дивлюся, але розводитися про нього в кафе? Вони все говорили, обсмоктували те і се. Знову і знову. Улюблений гравець. Хто має виграти і т. д. Потім приєднався хтось з дивана. Думаю, я б не був так проти цього всього, якби не терся ліктями з тим виродком, що сидів біля мене. Звичайно, він хороший хлопець. Йому подобається футбол. Надійний. Американець. Сидить поруч. Проїхали.

Отже, так, ми пообідали, ми з Ліндою, повернулися додому, спокійно наближалася ніч, а потім, одразу як тільки наступила темрява, Лінда щось помітила. Їй добре таке вдається. Я бачив, як вона повертається подвір’ям, тоді вона сказала: «Впав старий Чарлі, там пожежники».

Старому Чарлі 96, він живе у великому будинку по сусідству з нами. Його дружина померла минулого тижня. Вони були одружені 47 років.

Я вийшов, там була пожежна машина. Стояв чоловік. «Я сусід Чарлі. Він живий?»

«Так», — відповів той.

Було очевидно, що вони чекають швидку. Пожежна прибула перша. Ми з Ліндою чекали. Приїхала швидка. Вона була дивна. Вийшло двоє щуплих типів, вони здавалися досить дрібними. Стояли пліч-о-пліч. Їх оточили троє типів з пожежної. Один з них почав говорити до щуплих. Вони стояли там і кивали. Потім це закінчилося. Вони покрутилися і дістали носилки. Понесли їх довгими сходами до будинку.

Вони пробули всередині доволі довго. Потім вийшли. Старий Чарлі був пристебнутий ременями до носилок. Коли вони були готові завантажити його у швидку, ми підійшли. «Тримайся, Чарлі», — сказав я. «Ми чекатимемо, коли ти повернешся», — сказала Лінда.

«Ви хто?» — запитав Чарлі.

«Ми твої сусіди», — відповіла Лінда.

Потім його завантажили, і вони поїхали. За ними поїхала червона машина, в якій було двоє родичів.

Підійшов мій сусід, що жив навпроти. Ми потисли руки. Ми з ним кілька разів випивали. Ми розповіли йому про Чарлі. І всі ми були злі, що родичі так надовго залишали його самого. Але ми мало що могли зробити.

«Ти мусиш побачити мій водоспад», — сказав мій сусід.

«Добре, — відповів я, — ходімо подивимося».

Ми пішли туди, попри його дружину, дітей і через задні двері до заднього двору, попри його басейн, і там, позаду, справді був ВЕЛИЧЕЗНИЙ водоспад. Він спадав по всій висоті скелі позаду, і здавалося, що частина води виходила зі стовбура дерева. Він був масивний. І побудований з величезного та красивого каміння різних кольорів. Вода з гуркотом падала вниз, залита світлом вогнів. Було важко повірити в його реальність. Робітник далі працював над водоспадом. Над ним залишалося ще багато роботи.

Ми з робітником потисли один одному руки.

«Він прочитав усі твої книжки», — сказав мій сусід.

«Та ну нафіґ», — сказав я.

Робітник мені всміхнувся.

Потім ми пішли назад до будинку. Мій сусід запитав мене: «Як щодо бокала вина?»

Я відповів йому: «Ні, дякую». Потім пояснив про хворе горло і біль у верхній частині голови.

Ми з Ліндою перейшли назад через дорогу і пішли до себе.

І, по суті, така була доба.

22 листопада 1991, 00:26

Що ж, мій 71-й рік був збіса продуктивним роком. Напевно, цього року я написав більше слів, ніж будь-якого іншого року мого життя. І хоча письменник поганий суддя своїй власній роботі, я все ж таки схиляюсь до думки, що моє письмо таке ж добре, як і раніше, — маю на увазі, воно таке ж добре, яким було і в мої пікові часи. І до цього значною мірою причетний комп’ютер, яким я почав користуватися 18 січня. Просто тепер легше записувати слова, вони швидше передаються від мозку (чи де там вони зароджуються) до пальців, а від пальців до екрана, на якому їх одразу можна побачити — чіткі й виразні. Річ не у швидкості на секунду, річ у плині, річка слів, і якщо слова добрі, дозволь їм литися з легкістю. Більше не треба копірок, не треба передруковувати. Мені була потрібна одна ніч, щоб виконати роботу, і потім наступна ніч, щоб виправити помилки і неуважності попередньої ночі. Орфографічні помилки, провтики в часах і всяке таке — тепер же ж це все можна виправити в початковому примірнику, без передруку всього чи вписувань або викреслень. Нікому не подобається читати неоковирний варіант, навіть письменникові. Я знаю, що все це, напевно, звучить манірно і надто педантично, але насправді це не так, бо дозволяє виразно проявлятися будь-якій силі чи везінню, які ти міг би викликати. Все на краще, справді, і якщо саме так я гублю свою душу, я обома руками за.

Траплялися і прикрі випадки. Пам’ятаю, як однієї ночі, після того як я друкував чотири години чи близько того, я відчув, що мені якось дивовижно щастить, а потім я щось натис, спалахнуло синє світло, і багато написаних сторінок зникло. Я спробував усе, щоб їх відновити. Вони просто зникли. Так, у мене було встановлено функцію автозбереження, та все одно це не допомогло. Схоже траплялося й раніше, але не з такою купою сторінок. Дозвольте сказати, що це дуже хуйове відчуття, коли зникають сторінки. Лиш уявіть собі — другого разу я втратив три чи чотири сторінки свого роману. Цілий розділ. Тоді я просто наново переписав усю ту кляту фіґню. Коли таке робиш, то щось втрачаєш, маленькі фішки, які не повернеш, але також щось здобуваєш, бо коли переписуєш, то опускаєш деякі фраґменти, якими не цілком задоволений, і додаєш якісь вдаліші фраґменти. І що? Ну, тоді це довга ніч. Птахи прокинулися. Дружина і коти думають, що ти звихнувся.

Я консультувався щодо «синього спалаху» з кількома комп’ютерними експертами, але жоден з них нічого не зміг мені сказати. Я зрозумів, що більшість комп’ютерних експертів не такі вже й експерти. Трапляються бентежні речі, про які просто не пишуть у книжках. Тепер, коли я більше знаю про комп’ютери, мені здається, що я здогадуюся про одну штуку, яка могла б відновити роботу після «синього спалаху»…

Найгіршою була ніч, коли я сів за комп’ютер, а він повністю здурів, спалахував, видавав дивні гучні звуки, час від часу темнів, смертельно чорнів, я й далі працював, але не міг нічого вдіяти. Потім я помітив щось, що було схоже на рідину, яка засохла на екрані і навколо отвору біля «мізків», отвору, куди вставляють диски. Один з моїх котів обісцяв комп’ютер. Мені довелося повернути його до крамниці. Механіка не було, тож продавець зняв частину «мізків», жовта рідина бризнула на його білу сорочку, і він закричав: «Котячі сцяки!» Бідний хлопець. Бідний хлопець. Так чи інакше, я залишив їм комп’ютер. Ніщо в ґарантійному талоні не покривало котячих сцяк. Їм довелося витягнути практично всі нутрощі з «мізків». Ремонт зайняв вісім днів. На той час я повернувся до своєї друкарської машинки. Було так, ніби я намагався дробити каміння руками. Мені довелося наново вчитися друкувати. Мені довелося напрягатися і напиватися, щоб домогтися плину. І знову ж, першу ніч займало писання, а наступну ніч — доведення до ладу. Але я радів, що машинка поруч. Ми провели разом більш ніж п’ять десятиліть, і в нас бували й гарні часи. Коли я забрав комп’ютер, то з деяким смутком поставив стару машинку на її місце в куті. Але я повернувся до комп’ютера, і слова літали, як божевільні пташки. І більше не було жодних синіх спалахів і сторінок, що зникали. Все стало навіть краще. Котячі сцяки все виправили. Тільки тепер, коли я залишаю комп’ютер, то накриваю його великим пляжним рушником і зачиняю двері.

Так, це був найпродуктивніший рік. Вино стає кращим з часом.

Я ні з ким не змагаюся, не маю думок про безсмертя, срати я на це хотів. Усе зводиться до ДІЇ, поки ти живий. Ворота, що розчахуються в сонячному світлі, коні, що мчать крізь світло, всі жокеї, хоробрі чортенята в яскравих шовках, що рухаються вперед, досягають свого. Слава в русі і виклику. Нехай буде проклята смерть. Є тільки сьогодні, і сьогодні, і сьогодні. Так.

9 грудня 1991, 01:18

Відплив. Сиджу і п’ять хвилин втикаю на скріпку. Коли я вчора виїжджав на автостраду, вечір переходив у темряву. Стояв легкий туман. Різдво насувалося, як гарпун. Раптом я помітив, що їду майже сам. Тоді на дорозі я побачив великий бампер, з’єднаний зі шматком решітки радіатора. Я вчасно його оминув і подивився праворуч. Купа машин, чотири чи п’ять машин, але було тихо, жодного руху, нікого навколо, не було вогню, не було диму, фари не були ввімкнені. Я їхав надто швидко, щоб побачити, чи в машинах були люди. Потім вечір відразу перейшов у ніч. Іноді попередження немає. Все відбувається за секунди. Все змінюється. Ти живий. Ти мертвий. І все рухається далі.

Ми тонкі, як папір. Ми існуємо завдяки щасливій випадковості серед імовірностей, тимчасово. Найкраще і найгірше в цьому всьому — фактор тимчасовості. І ти нічого не можеш з ним вдіяти. Ти можеш десятиліттями сидіти на вершині гори і медитувати, але тимчасовість не зміниться. Ти можеш змінити себе так, щоб її прийняти, але, можливо, це теж неправильно. Може, ми забагато думаємо. Більше відчувайте, менше думайте.

Здавалося, що всі машини в тій купі були сірі. Дивно.

Мені подобається, як філософи розбивають концепції і теорії, які було придумано до них. Так триває століттями. Ні, мовляв, це не так. Це так. Воно все продовжується і здається дуже осмисленим, ця поступальність. Головним завданням філософів має бути олюднення їхньої мови, її потрібно зробити доступнішою, тоді думки спалахують яскравіше, стають, як-не-як, цікавіші. Думаю, вони цього вчаться. Простота — це ключ.

В письмі ти мусиш ковзати. Слова можуть бути понівечені й уривчасті, але якщо вони ковзають, то певна чарівність освітлює все. Ретельне письмо подібне смерті. Думаю, Шервуд Андерсон був одним з тих, хто найкраще грався словами, так ніби вони були льодом у склянці чи шматками їжі, готовими до споживання. Він МАЛЮВАВ свої слова на папері. І вони були такі прості, що ти відчував, як переливається світло, як відчиняються двері, як виблискують стіни. Ти міг бачити килими, і взуття, і пальці. В нього були потрібні слова. Чарівні. Хоча вони були ще й кулями. Вони могли тебе добити. Шервуд Андерсон щось знав, у нього був інстинкт. Гемінґвей надто старався. В його письмі можна відчути важку роботу. То були важкі блоки, скріплені між собою. А ще Андерсон вмів сміятися, коли розповідав щось серйозне. Гемінґвей ніколи не сміявся. Кожен, хто встає писати о шостій ранку, не має почуття гумору. Він хоче щось перемогти.

Сьогодні ввечері почуваюся втомленим. Блядь, я замало сплю. Я б хотів спати до полудня, але враховуючи те, що перший забіг розпочинається о 12:30, додайте сюди час на доїзд і ставки, я змушений виїжджати десь близько 11, перед приходом поштаря. А я рідко засинаю до другої ночі чи близько того. Встаю кілька разів, щоб відлити. Один з котів будить мене рівно о шостій, щоранку, він мусить погуляти. Потім, знову ж, самотні серця люблять телефонувати перед десятою. Я не відповідаю, автовідповідач приймає повідомлення. Маю на увазі, що мій сон все одно перерваний. Але якщо це єдине, на що я можу жалітися, тоді в мене все прекрасно.

Ніяких коней наступні два дні. Завтра я спатиму до полудня і відчую себе локомотивом, на десять років молодшим. Блядь, це ж просто смішно, на десять років молодшим — це ніби мені 61, і ви називаєте це проривом? Дозвольте поплакати, дозвольте поплакати.

Вже перша ночі. Чому б мені не зупинитися зараз і піти трохи поспати?

18 січня 1992, 23:59

Отже, я метаюся між романом, віршами та іподромом, і я все ще живий. На іподромі мало що відбувається, я просто загруз у людстві й не можу з нього вибратися. А ще є дорога, щоб добратися туди й назад. Дорога завжди нагадує тобі про те, ким є більшість людей. Це змагальне суспільство. Вони хочуть, щоб ти програв, і тоді вони виграють. Це природжена риса, і чи не найяскравіше вона проявляється на дорозі. Водії, які їдуть повільно, хочуть тебе заблокувати, водії, які їдуть швидко, хочуть тебе обігнати. Я тримаюся на швидкості 70, отже, я обганяю і мене обганяють. Я не маю нічого проти водіїв, які їдуть швидко. Я забираюся в них з дороги і дозволяю їм проїхати. А дратують мене водії, які їдуть повільно, на швидкості 55 у лівому ряду. І часом тебе можуть затиснути. А ти бачиш голову і шию водія попереду, і тобі цього досить, щоб прочитати людину. Ти прочитуєш, що ця людина спить душею і водночас озлоблена, груба, жорстока й тупа.

Я зараз чую голос, він каже мені: «Ти тупий, якщо так думаєш. Ти сам тупий».

В суспільстві завжди є ті, хто захищатиме недоумків, бо вони не усвідомлюють, що недоумки є недоумками. А причина, чому вони не усвідомлюють цього, це те, що вони самі недоумки. В нас суспільство недоумків, і саме тому вони поводяться так, як поводяться, і вчиняють одні з одними те, що вчиняють. Але це їхня справа, я не маю нічого проти, тільки мені доводиться з ними жити.

Пам’ятаю, якось я вечеряв з компанією. За сусіднім столиком сиділа друга компанія. Вони голосно розмовляли і сміялися. Але їхній сміх був повністю фальшивий, вимушений. Він не припинявся.

Нарешті я сказав людям за нашим столиком: «Це доволі погано, хіба ні?»

Одна людина за нашим столиком повернулася до мене, солодко всміхнулася і сказала: «Мені подобається, коли люди щасливі».

Я не відповів. Але відчув темне, чорне свердління в кишках. Ну блядь.

Ти читаєш людей на дорогах. Ти читаєш людей за обідніми столами. Ти читаєш людей по телевізору. Ти читаєш людей в супермаркетах, і т. д., і т. д. Висновки про всіх однакові. Що ти можеш вдіяти? Ухиляйся і тримайся. Випий ще. Мені теж подобається, коли люди щасливі. Я просто небагато таких бачив.

Отже, сьогодні я добрався до іподрому і сів туди, де завжди сиджу. Там був тип в червоній кепці, надітій задом наперед. В одній з тих кепок, які дарують іподроми. В День розіграшу. В нього була Racing Form і губна гармоніка. Він дістав гармоніку і подув. Він не знав, як на ній грати. Він просто дув. І дув він не в діапазоні дванадцяти тонів Шенберґа. А всього лиш у двох чи трьох. Йому забракло повітря, і він взявся за свою Racing Form.

Переді мною сиділо троє тих самих типів, що й весь тиждень. Один близько 60 років, завжди в коричневому і з коричневим капелюхом. Біля нього сидів ще один старший тип, близько 65 років, його волосся було дуже сиве, сніжно-сиве, у нього була крива шия і сутулі плечі. Поруч з ним сидів азіат близько 45 років, який постійно курив сиґарети. Перед кожним забігом вони обговорювали, на якого коня збираються ставити. Це були дивовижні гравці, дуже схожі на Навіженого Крикуна, про якого я розповідав вам раніше. Поясню чому. Я сидів позаду них вже два тижні. І жоден з них ще не поставив на переможця. А вони ставили і при низьких ставках, маю на увазі, між 2 до 1 і 7 чи 8 до 1. Пройшло, мабуть, 45 забігів з трьома виборами в кожному. Це 135 виборів без переможця. Це справді дивовижна статистика. Подумайте про це. Скажімо, якби кожен з них обрав номер 1 чи 2, чи 3 і тримався б його, він би автоматично обрав переможця. Але, перестрибуючи, вони якось примудряються постійно промазувати, використовуючи всю силу свого інтелекту і суму знань. Навіщо вони й далі приходять на іподром? Невже їм не соромно за свою неспроможність? Ні, завжди є наступний забіг. Одного дня вони виграють. По-великому.

Тепер розумієте, чому цей комп’ютер здається мені таким привабливим, коли я повертаюся з іподрому та автостради? Чистий екран, щоб наносити на нього слова. Моя дружина і дев’ять моїх котів здаються геніями світового рівня. Такими вони і є.

8 лютого 1992, 01:16

Чим займаються письменники тоді, коли не пишуть? Я, наприклад, ходжу на іподром. А в старі часи я голодував або працював на нудотних роботах.

Тепер я тримаюся подалі від письменників чи людей, які називають себе письменниками. Але від 1970 до 1975 року, коли я тільки вирішив засісти на одному місці і писати чи померти, до мене заходили письменники, всі вони були поетами. ПОЕТАМИ. І я виявив одну цікаву річ: ніхто з них не мав жодних видимих засобів до існування. Якщо в них виходили книжки, то не продавалися. А якщо в них були поетичні читання, на них приходили одиниці, скажімо, від чотирьох до чотирнадцяти інших ПОЕТІВ. Але всі вони жили в доволі хороших квартирах, і здавалося, що в них є багато часу, щоб сидіти на моєму дивані і пити моє пиво. В місті я здобув репутацію дикого, того, в кого відбуваються вечірки, на яких твориться чортзна-що, навіжені жінки танцюють і трощать все або ж я викидаю людей зі свого ґанку, або ж до мене приїжджає поліція, і т. д., і т. д. Багато з цього було правдою. Але також я мусив щось писати для свого видавця і для журналів, щоб мати гроші на оренду і бухло, а це означало писання прози… Але ці… поети… писали тільки поезію… і, як на мене, писали вони убого та претензійно… але вони продовжували, вони одягалися доволі непогано, мали ситий вигляд і час на всі ці диванні посиденьки та розмови — про свою поезію і про себе. Я часто запитував: «Чуєш, скажи мені, як тобі це вдається?» Вони просто сиділи, і всміхалися мені, і пили моє пиво, і чекали, коли прийде якась з моїх навіжених жінок, сподіваючись, що їм трохи перепаде — сексу, захоплення, пригод чи ще якого біса.

Ставало зрозуміло, що мені доведеться позбутися цих придуркуватих нахлібників. І поступово я дізнався їхню таємницю, одного за одним. Найчастіше на задньому плані, добре прихована, була МАМА. Мама піклувалася про цих геніїв, платила оренду, купувала їжу та одяг.

Пам’ятаю один з тих рідкісних випадків, коли я не сидів у себе вдома, а був у гостях в одного ПОЕТА. Було доволі нудно, не було що пити. Він сидів і розповідав про те, як це несправедливо, що він не дуже широко відомий. Редактори і взагалі всі змовилися проти нього. Він тикнув на мене пальцем: «Ти теж, ти сказав Мартінові, щоб він не видавав мене!» Це була неправда. Далі він продовжив скиглити і розводитися про інші речі. Тоді задзвонив телефон. Він взяв трубку і говорив дуже стримано й тихо. Поклав трубку й обернувся до мене.

«Це моя мама, вона зараз загляне. Ти мусиш піти!»

«Все нормально, я б хотів познайомитися з твоєю мамою».

«Ні! Ні! Вона жахлива! Ти мусиш піти! Вже! Давай!»

Я спустився ліфтом і вийшов. І списав його з рахунку.

Був ще один. Мама забезпечувала його їжею, купила йому машину, оплачувала страховку, оренду і навіть писала дещо за нього. Неймовірно. І так тривало десятиліттями.

І ще один товариш, він завжди здавався дуже спокійним, ситим. Кожної неділі по обіді він вів поетичний гурток при церкві. В нього була гарна квартира. Він був членом Комуністичної партії. Назвімо його Фредом. Я запитав старшу даму, яка відвідувала його гурток і дуже ним захоплювалася: «Послухайте, як Фредові це вдається?» «О, — сказала вона, — Фред не хоче, щоб хтось це знав, бо він дуже потайний в цьому плані, але він заробляє на життя, чистячи фудтраки».

«Фудтраки?»

«Ага, знаєте, такі фургончики, які доставляють каву і сендвічі на робочі місця в обідню пору, ну, Фред чистить ті фудтраки».

Пройшло кілька років, і з’ясувалося, що Фред до того ж володіє кількома багатоквартирними будинками і живе переважно з орендної плати. Коли я про це дізнався, то в той же ж вечір напився і поїхав до квартири Фреда. Вона була розташована над маленьким театром. Дуже по-мистецьки. Я вискочив з машини і подзвонив у двері. Він не відчиняв. Я знав, що він нагорі. Я бачив, як його тінь рухається за шторами. Я повернувся до машини і почав сигналити та кричати: «Ей, Фреде, виходь!» Я запустив пляшкою від пива в одне з його вікон. Вона відскочила. Це спрацювало. Він вийшов на свій балкончик і витріщився на мене згори. «Буковскі, йди геть!»

«Фреде, спускайся сюди, і я тобі наваляю, ти комуніст-поміщик!»

Він забіг всередину. Я стояв і чекав на нього. Нічого. Потім я подумав, що він телефонує в поліцію. Я з нею доволі перетинався в житті. Я заліз в машину і поїхав назад до себе.

Ще один поет жив у будинку внизу, на набережній. В гарному будинку. Він ніколи ніде не працював. Я не давав йому спокою: «Як тобі це вдається? Як тобі це вдається?» Нарешті він зізнався. «Мої батьки володіють нерухомістю, і я збираю для них квартплату. Вони дають мені зарплату». Підозрюю, в нього була охуєнна зарплата. Так чи інакше, він мені принаймні сказав.

Деякі ніколи не казали. Як, наприклад, цей чувак. Він писав непогані вірші, але дуже мало. Він завжди жив у хорошій квартирі. Або літав на Гаваї чи ще кудись. Він був одним з найрозслабленіших серед них усіх. Завжди в новому і свіжовипрасуваному одязі, в новому взутті. Завжди гладко виголений, зачесаний; з почищеними сліпучими зубами. «Ну, малий, як тобі це вдається?» Він ніколи не коловся. Навіть не всміхався. Він просто мовчав.

Також є ще один тип поетів, вони живуть подачками. Я написав про одного з них вірша, але так ніколи його й не опублікував, бо врешті мені стало його шкода. Ось деякі його частини, зібрані докупи:

Джек з розпатланим волоссям, Джек, який вимагає грошей, Джек з великим пузом, Джек з гучним-гучним голосом, Джек, майстер на всі руки, Джек, який випендрюється перед дамами, Джек, який думає, що він геній, Джек, який блює, Джек, який злословить про тих, колу пощастило, Джек, який старіє, Джек, який все ще вимагає грошей, Джек, який спускається по бобовому стеблу, Джек, який розказує, але не робить, Джек, якому все сходить з рук, Джек, який краде, Джек, який розповідає про старі часи, Джек, який говорить і говорить, Джек з простягнутою рукою, Джек, який залякує слабких, Джек озлоблений, Джек із забігайлівок, Джек, який кричить, щоб його почули, Джек, який ніколи ніде не працював, Джек, який абсолютно переоцінює свій потенціал, Джек, який і далі кричить про свій невизнаний талант, Джек, який звинувачує всіх інших.

Ви знаєте, хто такий Джек, ви бачили його вчора, ви побачите його завтра, ви побачите його наступного тижня.

Хотіти, але не робити, хотіти задарма.

Хотіти слави, хотіти жінок, хотіти всього.

Світ повен Джеків, які спускаються по бобовому стеблу.

Я вже втомився писати про поетів. Але таки додам, що вони самі собі шкодять, живучи, як поети, замість того щоб робити щось інше. Я працював різноробом до 50 років. Я був затиснутий між людьми. Я ніколи не заявляв, що я поет. Тепер я не кажу, що заробляти на життя — це велично. В більшості випадків це огидно. І часто ти мусиш боротися, щоб втриматися на огидній роботі, бо позаду тебе стоять 25 чуваків, готових взятися за ту саму роботу. Звичайно, це безглуздо, звичайно, воно тебе розхитує. Але те, що я був у такому місиві, думаю, навчило мене відсікати хуйню, коли я таки писав. Думаю, ти маєш час від часу падати обличчям в бруд, думаю, ти маєш знати, що таке в’язниця, що таке лікарня. Думаю, ти маєш знати, як це — не їсти чотири чи п’ять днів. Думаю, що життя з ненормальними жінками зміцнює характер. Думаю, ти можеш писати з радістю і полегшенням після того, як побував в лещатах. Я кажу це лиш тому, що всі поети, які мені траплялися, були розмазнею, сраколизами. Вони не мали про що писати, окрім як про свою егоїстичну нетерплячість.

Так, я тримаюся подалі від ПОЕТІВ. Ви мене звинувачуєте?

16 березня 1992, 00:53

Не маю поняття, що його викликає. Воно просто є: певне уявлення про письменників минулого. І це уявлення не достовірне, воно просто моє, майже повністю вигадане. Наприклад, я уявляю собі Шервуда Андерсона маленьким чоловічком, трохи сутулим. Можливо, він був стрункий і високий. Неважливо. Я бачу його по-своєму. (Я ніколи не бачив його фотографії). Достоєвського я уявляю бородатим масивним типом з темно-зеленими каламутними очима. Спочатку він був затовстий, потім захудий, потім затовстий. Маячня, звичайно ж, але мені подобається моя маячня. Я навіть уявляю собі Достоєвського, спраглого маленьких дівчаток. Фолкнера я бачу в доволі тьмяному світлі як дивака з поганим запахом з рота. Я думаю, що Горький пив на ничку. Толстого я бачу чоловіком, який лютує з приводу чи без. Я уявляю, як Гемінґвей танцює балет за зачиненими дверима. Мені здається, що Селін мав проблеми зі сном. Я думаю, що е. е. каммінґс дуже добре грав у більярд. Я можу так продовжувати безкінечно.

Переважно ці видіння виникали в мене тоді, коли я був письменником, що голодує, напівбожевільним і нездатним вписатися в суспільство. В мене було дуже мало їжі, але дуже багато часу. Хоч ким були б письменники, для мене вони уособлювали магію. Вони по-різному відчиняли двері. Їм потрібно було випити чогось міцного з самого ранку. Це кляте життя виявилося їм не під силу. Кожен день був ніби прогулянкою по мокрому бетону. Я зробив з них своїх героїв. Я харчувався ними. Мої уявлення про них підтримували мене в моєму ніде. Думати про них було значно ліпше, ніж читати їх. Як Д. Г. Лоуренса. Який злий чоловічок. Він знав так багато, що постійно був зайобаний. Гарно, гарно. Чи Олдос Гакслі… сила розуму в надлишку. Він знав так багато, що його боліла від того голова.

Я розтягувався на своєму ліжку голоду і думав про цих хлопців.

Література була такою… романтичною. Ага.

Але композитори й художники теж хороші, завжди божеволіють, вчиняють самогубства, роблять дивні та огидні речі. Самогубство здавалося такою привабливою ідеєю. Я навіть кілька разів і собі пробував, мені не вдалося, але підходив близько, мав непогані спроби. Тепер мені майже 72. Мої герої відійшли дуже давно, і мені доводиться жити з іншими. Деякими новими творцями, деякими з тих, хто нещодавно прославився. Вони для мене не ті самі. Я дивлюся на них, слухаю їх і думаю, невже це все? Маю на увазі, схоже, що їм комфортно… вони огризаються… але схоже, що їм КОМФОРТНО. Немає дикості. Єдині, хто здається диким, це ті, хто не досяг успіху як митці і вірить, що в їхньому провалі винні зовнішні сили. А самі творять погано, жахливо.

Я більше не маю на кого спрямовувати увагу. Я навіть на себе не можу її спрямувати. Я потрапляв у в’язниці і виходив з них, я виламував двері, розбивав вікна, пив 29 днів на місяць. Тепер я сиджу перед цим комп’ютером, радіо ввімкнено, і я слухаю класичну музику. Я навіть не п’ю сьогодні ввечері. Я розраховую свої сили. Заради чого? Чи хочу я прожити до 80,90? Я не маю нічого проти смерті… але не цього року, добре?

Не знаю, просто тоді було по-іншому. Письменники здавалися більше… письменниками. Щось відбувалося. The Black Sun Press. Сім’я Кросбі. І будь я проклятий, якщо більше ніколи не повернуся до того часу. Каресс Кросбі опублікувала одне з моїх оповідань у своєму журналі Portfolio разом із Сартром, і, здається, Генрі Міллером, і, мабуть, Камю. Тепер я не маю цього журналу. Люди в мене крадуть. Вони забирають мої речі, коли п’ють зі мною. Саме тому я дедалі частіше сам. Так чи інакше, мусить же ж бути ще хтось, хто скучає за «буремними двадцятими», і Ґертрудою Стайн, і Пікассо… Джеймсом Джойсом, Лоуренсом і рештою банди.

Мені здається, що ми не справляємося так, як раніше. Ніби ми вичерпали всі варіанти, ніби більше не можемо продовжувати.

Я сиджу тут, закурюю сиґарету, слухаю музику. З моїм здоров’ям все гаразд, і я сподіваюся, що пишу так само добре, як завжди, або навіть краще. Але все інше, що я читаю, здається таким… вправним… ніби добре завчений стиль. Може, я забагато читав, може, я задовго читав. А ще після десятиліть і десятиліть писання (а я заповнив цілі трюми своєю писаниною), коли я читаю іншого письменника, то знаю, що можу точно сказати, де він фальшивить, брехня впадає в очі, від лиску і пригладженості верне… Я вгадую, яким буде наступний рядок, наступний абзац… Немає спалаху, немає натиску, немає ризику. Це робота, яку вони навчились робити, як ремонтувати кран, що протікає.

Мені було краще, коли я міг бачити велич в інших, навіть якщо вона не завжди в них була.

У своїй уяві я бачив, як у російській нічліжці Горький просить тютюну в сусіда. Я бачив, як Робінсон Джефферс говорить до коня. Я бачив, як Фолкнер допиває пляшку. Звичайно, звичайно, я дуркував. Молоді дуркують, а старі просто дурні.

Мені довелося пристосовуватися. Але на всіх нас, навіть тепер, завжди чекає наступний рядок, і він може стати тим рядком, який нарешті прорветься, нарешті висловить все. Неспішними ночами ми можемо його обдумувати і сподіватися на краще.

Можливо, ми такі ж хороші тепер, як ті виродки тоді. І дехто з молодих думає про мене так, як я думав про них. Я знаю, я отримую листи. Я їх читаю і викидаю. Це «дев’яності, що здіймаються». Наступний рядок. І рядок після нього. Поки не закінчаться.

Ага. Ще одна сиґарета. Потім, думаю, я прийму ванну і піду спати.

16 квітня 1992, 00:39

Поганий день на іподромі. Під’їжджаючи, я завжди обдумую, яку систему обрати. В мене їх, напевно, шість чи сім. І, звичайно ж, я обрав неправильну. Хай там як, у мене ніколи не поїде дах через перегони. Я просто не ставлю так багато. Роки бідності зробили мене обачним. І навіть мої перемоги навряд чи можна назвати приголомшливими. Проте я волію мати рацію, а не помилятися, особливо коли віддаю години свого життя. Тут справді можна відчути, як вбивають час. Наприклад, сьогодні, коли коні та наїзники наближалися до воріт перед другим забігом. Залишалося ще три хвилини, і вони наближалися повільно. З якоїсь причини мені воно тяглося болісно довго. Коли тобі за 70, а хтось кладе на твій час, це зачіпає глибше. Звичайно, я розумію, я сам поставив себе в таку ситуацію, що на мене кладуть.

Колись я їздив на нічні собачі перегони в Аризоні. Там вони знають, що роблять. Просто обертаєшся взяти собі щось випити, а наступний забіг вже почався. Жодних 30-хвилинних чекань. Хоп, хоп, вони їх проводять один за одним. Це освіжає. Нічне повітря холодне, а дійство безперервне. Ти не думаєш, що між забігами хтось намагається відірвати тобі яйця. А коли все закінчується, ти не виснажений. Ти можеш пити решту ночі і битися зі своєю дівчиною.

Але на кінних перегонах я ніби в пеклі. Я ізолююся. Я ні з ким не розмовляю. Це допомагає. Добре, мене знають касири. Мені доводиться підходити до віконечок, користуватися голосом. За роки вони мене вивчили. І більшість з них доволі непогані люди. Думаю, роки спілкування з людством наділили їх певною проникливістю. Наприклад, вони знають, що більшість людського роду — це один великий кусок гівна. Проте я все одно тримаюся на відстані від касирів. Я отримую перевагу, держачи язик за зубами. Я міг би залишитися вдома і чимось зайнятися. Я міг би замкнути двері і возитися з фарбами чи щось таке. Але чомусь я мушу виходити і переконуватися, що майже все людство все ще залишається великим куском гівна. Так ніби воно могло змінитися! Привіт, мала, я мушу бути божевільним. Хоча там щось є, маю на увазі, що, наприклад, там я не думаю про смерть, там я почуваюся надто тупим, щоб могти думати. Я брав з собою записник, міркував, гаразд, запишу щось між забігами. Неможливо. Повітря неживе і важке, всі ми добровільні жителі концентраційного табору. Коли я повертаюся додому, то можу замислитися про смерть. Зовсім трохи. Небагато. Мені не шкода вмирати, і я не хвилююся через смерть. Вона просто здається паршивою справою. Коли? Наступної середи ввечері? Чи вві сні? Чи від чергового жахливого похмілля? Автокатастрофа? Це тягар, щось таке, що треба зробити. Я згасну, не повіривши в Бога. І це добре, я зіткнуся зі смертю віч-на-віч, без посередників. Це щось таке, що ти мусиш зробити, як взутися вранці. Думаю, мені не вистачатиме писання. Писати краще, ніж пити. А коли пишеш і п’єш водночас, то стіни танцюють. Можливо, існує пекло, і що? Якщо й так, то я там буду, і знаєте що? І всі поети там будуть і читатимуть свої вірші, а мені доведеться слухати. Я потону в їхньому самовдоволеному марнославстві, їхній захмарній самооцінці. Якщо пекло існує, то моє буде таким: поет за поетом читає і читає…

Так чи інакше, сьогодні видався особливо поганий день. Система, яка зазвичай працювала, не спрацювала. Боги перетасували колоду. Час змарновано, а ти пошився в дурні. Але час для того і є, щоб його витрачати. Що ти збираєшся з ним робити? Ти ж не можеш завжди мчати на всіх парах. Ти зупиняєшся і ти йдеш. Ти підіймаєшся до найвищої позначки, а потім падаєш в чорну яму. Маєш кота? Чи котів? Вони сплять, мала. Вони можуть спати по 20 годин на добу — і мають прекрасний вигляд. Вони знають, що немає чим перейматися. Наступне прийняття їжі. І ще щось незначне, щоб перебути. Коли мене розриває, я просто дивлюсь на одного чи кількох своїх котів. У мене їх дев’ять. Я просто дивлюся, як один з них спить чи напівспить, і мене попускає. Писання — це також мій кіт. Писання дозволяє мені змиритися. Воно мене заспокоює. Хоча б на деякий час. Потім мій розум затьмарюється і я мушу починати все заново. Я не розумію письменників, які вирішують перестати писати. Як вони заспокоюються?

Отже, на іподромі сьогодні було смертельно нудно, я вже вдома, але я буду там завтра, найімовірніше. Як мені це вдається?

Частково це сила рутини, сила, яка утримує більшість з нас. Місце, куди треба піти, справа, яку треба зробити. Нас цього навчили з самого початку. Вийди, ув’яжися у щось. Можливо, там є щось цікаве? Що за дурнувата мрія. Це так, як тоді, коли я знімав жінок у барах. Я думав, може, це саме та. Ще одна рутина. І навіть під час статевого акту я думав, що це ще одна рутина. Я роблю те, чого від мене очікують. Я відчував себе сміховинно, але якось продовжував. Що ще я міг вдіяти? Гаразд, мені варто було зупинитися. Мені варто було відповзти і сказати: «Дивись, мала, ми зараз поводимося дуже тупо. Ми просто інструменти природи».

«Ти про що?»

«Я про те, мала, чи ти коли-небудь бачила, як їбуться дві мухи чи щось таке?»

«ТИ ХВОРИЙ! Я ЗАБИРАЮСЯ ЗВІДСИ!»

Ми не можемо вивчати себе надто прискіпливо, інакше ми перестанемо жити, перестанемо що-небудь робити. Як ті мудреці, що просто сидять собі на скелі і не рухаються. Хоч я не знаю, чи це аж так вже й мудро. Вони відкидають очевидне, але щось їх змушує його відкидати. В певному сенсі вони як їбля однієї мухи. Немає втечі, дії чи бездіяльності. Ми просто мусимо списати себе як втрату: будь-який рух на дошці веде до шаху й мату.

Отже, сьогодні був поганий день на іподромі, у глибині душі в мене поганий присмак. Але я поїду завтра. Я боюся не поїхати. Бо коли я повертаюся, слова, що переповзають на екран цього комп’ютера, по-справжньому зачаровують мою стару задницю. Я зупиняюся, щоб могти повернутися. Звичайно, звичайно. Саме так. Хіба ні?

23 червня 1992, 00:34

Напевно, за останні два роки я писав більше і краще, ніж у будь-який інший період свого життя. Так ніби за п’ять з лишком десятиліть практики я наблизився до того, що в мене справді почало виходити. Хоча останні два місяці я став відчувати втому. Ця втома більше фізична, хоча з домішкою духовної. Може, я й готовий здатися. Звичайно, це жахлива думка. Ідеально було б продовжувати до смерті, не виходити з гри. 1989 року я вилікувався від туберкульозу. Цього року переніс операцію на око, від якої ще не цілком оговтався. І болі в правій гомілці, щиколотці, стопі. Дрібниці. Ділянки раку шкіри. Смерть наступає мені на п’яти, дає про себе знати. Я старий пердун, ось і все. Що ж, я не зміг напитися до смерті. Я підходив близько, але не зміг. Тепер я заслуговую жити з тим, що від мене лишилося.

Отже, я не писав три ночі. Чи маю я збожеволіти? Навіть у свої найгірші часи я відчуваю, як слова клекочуть в мені, готові вийти. Я не змагаюся. Я ніколи не хотів слави чи грошей. Я хотів записати слово так, як хотів, це все. І я мусив записувати слова, інакше б мене здолало щось гірше за смерть. Слова не як розкіш, а як потреба.

Все-таки коли я починаю сумніватися у своїй здатності працювати зі словом, я просто читаю іншого письменника і тоді переконуюся, що мені немає за що хвилюватися. Я змагаюся тільки з собою: щоб зробити все правильно, з енергією, і силою, і захопленням, й азартом. Інакше навіть не варто починати.

Я доволі мудрий, щоб залишатися ізольованим. Гості в цьому домі — рідкість. Мої дев’ять котів бігають, як божевільні, коли хтось приходить. І моя дружина також стає дедалі більше схожа на мене. Я не хочу такого для неї. Для мене це природно. Але не для Лінди, ні. Я радію, коли вона бере машину і їде на якусь зустріч. Врешті-решт, я ж маю свій клятий іподром. Я завжди можу писати про іподром, цю велику порожню діру невідомо де. Я їжджу туди, щоб приносити себе в жертву, щоб змарнувати години, вбити їх. Години потрібно вбивати. Поки чекаєш. Ідеальні години — це години за цим комп’ютером. Але ти мусиш прожити неідеальні години, щоб мати ідеальні. Мусиш вбити десять годин, щоб оживити дві. Хвилюватися треба лиш за те, щоб не вбити ВСІ години, ВСІ роки.

Ти підлаштовуєшся, щоб бути письменником, роблячи інстинктивні речі, які годують тебе і слово, які захищають тебе від смерті за життя. Для кожного це відбувається по-різному. І для кожного все змінюється. Колись я потребував пияцтва, пияцтва до межі божевілля. Воно загострювало для мене слово, вивільняло його. І мені потрібна була небезпека. Я мусив заганяти себе в небезпечні ситуації. З чоловіками. З жінками. З автомобілями. З азартними іграми. З голодуванням. З будь-чим. Я годував слово. Я робив це десятиліттями. Тепер усе змінилося. Тепер мені потрібно щось тонкіше і невидиміше. Це відчуття в повітрі. Слова сказані, слова почуті. Речі побачені. Мені все ще потрібно трохи випивки. Але тепер я кохаюся в напівтонах і тінях. Я підживлюю слова речами, про які ледь здогадуюся. Це добре. Тепер я пишу інший вид гівна. Дехто помітив.

«Ти прорвався», — ось що вони мені зазвичай кажуть.

Я в курсі того, що вони відчувають. Я теж це відчуваю. Слова стали простіші, але й тепліші, темніші. Я живлюся з нових джерел. Наближення до смерті додає енергії. В мене є всі переваги. Я можу бачити і відчувати речі, заховані від молодих. Я пройшов шлях від сили молодості до сили старості. Не буде занепаду. Ах, ах. Тепер, пробачте мені, я мушу йти спати, вже 00:55. Заговорити ніч. Посмійтеся, поки ще можете…

24 серпня 1992, 00:28

Що ж, вже вісім днів, як мені 72 роки, і я більше ніколи не зможу так сказати.

Це були погані кілька місяців. Виснажливі. Фізично і духовно. Смерть нічого не означає. Смерть — це коли ти ледве волочиш свою задницю, це коли слова не вилітають з комп’ютера, ось де найобка.

Тепер на моїй нижній губі і під нижньою губою великий набряк. І я не маю енергії. Я не поїхав сьогодні на іподром. Я просто залишився в ліжку. Втомлений, втомлений. Найгірше — це недільні натовпи на іподромі. В мене проблеми з людським обличчям. Мені дуже важко на нього дивитися. Я бачу написаний на ньому сумарний підсумок життя кожної людини, і це огидне видовище. Коли ти бачиш тисячі облич протягом дня, це виснажує тебе з голови до ніг. Наскрізь. Неділі такі багатолюдні. Це день аматорів. Вони кричать і матюкаються. Вони скаженіють. Потім вони обм’якають і йдуть геть, розорені. Чого вони очікували?

Кілька місяців тому я переніс операцію на катаракту на правому оці. Сама операція і близько не така проста, як мене про неї дезінформували люди, котрі стверджували, що перенесли операцію на оці. Я чув, як моя дружина розмовляла по телефону зі своєю матір’ю: «Ти кажеш, що все зайняло кілька хвилин? І потім ти сама поїхала за кермом додому?» Ще один старий сказав мені: «О, це дрібниця, все закінчиться миттєво, і ти займешся своїми справами, як звично». Інші говорили про операцію недбало. Це простіше простого. Так-от, я не просив інформації про операцію в жодного з них, вони просто об’явилися з нею. І за деякий час я почав їй вірити. Хоча й дивувався, як до такої делікатної речі, як око, можна ставитися приблизно так само, як до обстригання нігтя на нозі.

Під час мого першого візиту до лікаря він оглянув око і сказав, що мені потрібна операція.

«Добре, — сказав я, — робіть».

«Тобто?» — запитав він.

«Робіть її, вже. Нехай буде рок-н-рол!»

«Зачекайте, — сказав він, — спершу нам треба домовитися з лікарнею. Крім цього, є й інші приготування. Спершу ми хочемо показати вам фільм про операцію. Триває всього лиш 15 хвилин».

«Операція?»

«Ні, фільм».

Вони виймають з ока весь кришталик і заміняють його штучним. Кришталик вшивають, а око мусить пристосуватися і відновитися. Десь за три тижні шви знімають. Це не простіше простого, й операція займає значно більше, ніж «кілька хвилин».

Так чи інакше, коли все закінчилося, мати моєї дружини сказала, що, мабуть, вона мала на увазі післяопераційну процедуру. А той старий? Я запитав його: «Як довго тобі зайняло, щоб зір справді поліпшився після операції?» «Я не впевнений, що переніс операцію», — відповів він.

Можливо, в мене напухла губа через те, що я пив з котячої миски?

Сьогодні ввечері почуваюся трохи краще. Шість днів на тиждень на іподромі можуть випалити будь-кого. Спробуйте якось. Тоді поверніться і працюйте над своїм романом.

Чи, може, смерть подає мені якісь знаки?

Днями я думав про світ без мене. Світ, який існує далі і продовжує робити те, що робив. А мене тут нема. Дуже дивно. Думаю про сміттєвоз, який приїжджає і забирає сміття, а мене нема. Або газета лежить на доріжці, а мене нема, щоб її підібрати. Неможливо. А ще гірше те, що за деякий час після моєї смерті мене по-справжньому відкриють. Всі ті, хто мене боявся чи ненавидів, коли я був живий, раптом сприймуть мене. Мої слова будуть всюди. Утворяться клуби і товариства. Це буде нудотно. Про моє життя знімуть фільм. Мене зроблять значно відважнішим і талановитішим, ніж я був. Значно. Цього буде досить, щоб навіть боги блювали. Людський рід перебільшує все: своїх героїв, своїх ворогів, свою важливість.

Їбанати. Ну ось, почуваюся краще. Блядський людський рід. Ну ось, почуваюся краще.

Ніч вистигає. Можливо, я оплачу рахунок за газ. Я пам’ятаю, як в південно-центральному районі Лос-Анджелеса застрелили жінку на ім’я Лав за те, що вона не оплатила рахунок за газ. Компанія хотіла його відключити. Вона відбивалася від них. Забув чим. Можливо, лопатою. Приїхали копи. Не пам’ятаю, як все сталося. Думаю, вона полізла за чимось до свого фартуха. Вони вистрелили і вбили її.

Гаразд, гаразд. Я оплачу рахунок за газ.

Я хвилююся за свій роман. Він про детектива. Але я й далі поміщаю його в ці майже неможливі ситуації, а потім маю витягувати його з них. Інколи на іподромі я думаю, як це зробити. І я знаю, що моєму редакторові-видавцю це теж цікаво. Можливо, він думає, що цей роман — не література. Я ж кажу: все, що я роблю, — література, навіть якщо я стараюся зробити так, щоб це була не література. Йому вже варто довіряти мені. Ну, якщо він не захоче видати цей роман, я прилаштую його деінде. Він продаватиметься так само, як і будь-що інше, що я написав, не тому, що він кращий, а тому, що він такий же ж добрий, і мої божевільні читачі готові до нього.

Подивимося, можливо, я добре висплюся сьогодні вночі, а вранці прокинуся без набряку на губі. Можете уявити, як я нахиляюся до касира з цією великою губою і кажу: «Двадцять на перемогу шостого коня»? Звичайно. Я знаю. Він навіть не помітить. Моя дружина запитала мене: «Хіба вона не була в тебе такою завжди?»

Господи боже.

Ви знаєте, що коти сплять 20 годин з 24? Не дивно, що вони мають кращий вигляд, ніж я.

28 серпня 1992. 00:40

В житті є тисячі пасток, і більшість з нас потрапляє в багато з них. Суть у тому, щоб уникнути якнайбільшої їхньої кількості. Це допомагає залишатися таким живим, яким лиш можеш, поки не помреш.

Прийшов лист з офісу одного великого телеканалу. Лист був доволі простий, у ньому йшлося про те, що цей товариш, назвімо його Джо Сінґер, хоче зайти. Щоб поговорити про певні можливості. На першій сторінці листа було прикріплено дві стодоларові купюри. На другій сторінці була ще сотня. Я якраз їхав на іподром. Я переконався, що стодоларові купюри легко відриваються від сторінок і не пошкоджуються. Було вказано номер телефону. Я вирішив зателефонувати Джо Сінґеру того ж вечора після перегонів.

Що я й зробив. Джо говорив невимушено, спокійно. Ідея, сказав він, полягає у тому, щоб зняти телесеріал про такого письменника, як я. Старий, що все ще пише, п’є, грає на кінних перегонах.

«Чому б нам не зустрітися і не поговорити про це?» — запитав він.

«Тобі доведеться прийти до мене додому, — сказав я, — ввечері».

«Гаразд, — відповів він, — коли?»

«Післязавтра ввечері».

«Чудово. Знаєте, кого я б хотів на роль вас?»

«Кого?»

Він згадав актора, назвімо його Геррі Дейн. Мені завжди подобався Геррі Дейн.

«Прекрасно, — сказав я, — і дякую за трьохсотку».

«Ми хотіли привернути вашу увагу».

«Вам це вдалося».

Отже, настав той вечір, і ось Джо Сінґер. Він здавався доволі приємним, розумним, спокійним. Ми пили і розмовляли, про коней і різні речі. Зовсім трохи про телевізійний серіал. З нами була Лінда, моя дружина.

«Але розкажи нам більше про серіал», — сказала вона.

«Все нормально, Ліндо, — сказав я, — ми просто розслабляємося…»

Я відчув, що Джо Сінґер, більшою чи меншою мірою, зайшов, щоб подивитися, чи я не божевільний.

«Гаразд, — сказав він, тягнучись до свого портфеля, — це ідея в загальних рисах…»

Він вручив мені чотири чи п’ять аркушів паперу. Здебільшого там був опис головного героя, і я подумав, що вони доволі добре мене схопили. Старий письменник живе з молодою дівчиною, яка тільки-но закінчила коледж, вона робить за нього всю брудну роботу, організовує йому читання, і всяка така фіґня.

«Канал хоче, щоб була ця молода дівчина, розумієте», — сказав Джо.

«Ага», — відповів я.

Лінда нічого не сказала.

«Гаразд, — сказав Джо, — ви прогляньте ще раз. Є також певні ідеї щодо сюжету, кожна серія матиме інший ухил, розумієте, але все це буде вибудувано довкола вашого персонажа».

«Ага», — відповів я. Але вже почав трохи напрягатися.

Ми пили ще кілька годин. Я не пам’ятаю багато з цієї розмови. Порожня балаканина. І вечір закінчився.

Наступного дня, після іподрому, я взяв сторінку з ідеями серій.

1. Палкому бажанню Генка скуштувати на вечерю лобстера перешкоджають активісти за права тварин.

2. Секретарка обламує Генкові плани на фанатку його поезії.

3. Щоб вшанувати Гемінґвея, Генк трахає таку собі Міллі, чий чоловік, жокей, хоче заплатити Генкові, щоб той і далі її трахав. Тут якась пастка.

4. Генк дозволяє молодому художникові намалювати свій портрет і заганяє себе в кут, виявляючи свій гомосексуальний досвід.

5. Друг Генка хоче, щоб Генк вклав гроші в його найновішу схему. Промислове використання переробленої блювоти.

Я набрав Джо.

«Господи, чувак, що це таке про гомосексуальний досвід? В мене його ніколи не було».

«Ну, нам зовсім не обов’язково використовувати цей сюжет».

«Давай не будемо. Слухай, я наберу тебе пізніше, Джо».

Я поклав трубку. Ситуація ставала дивною.

Я зателефонував Геррі Дейну, акторові. Він заходив до нас двічі чи тричі. Він мав прекрасне загартоване обличчя і був прямолінійний. У ньому було мало манірності. Він мені подобався.

«Геррі, — сказав я, — ця телекомпанія, канал, вони хочуть робити серіал про мене, і вони хочуть, щоб ти зіграв мене. Вони з тобою зв’язувалися?»

«Ні».

«Думаю, я б міг звести вас з цим типом, і подивимось, що з цього вийде».

«Який канал?»

Я назвав йому канал.

«Але ж це комерційне телебачення, цензура, реклама, закадровий сміх».

«Цей тип, Джо Сінґер, заявляє, що вони мають багато свободи робити те, що хочуть».

«Там є цензура, ти не можеш ображати рекламодавців».

«Мені найбільше сподобалося те, що він хотів тебе на головну роль. Чому б тобі не приїхати до мене і не зустрітися з ним?»

«Мені подобається те, що ти пишеш, Генку, якби ми переконали НВО, можливо, нам би вдалося зробити щось цікаве».

«Ну так. Але чому б тобі не зайти і не послухати, що він хоче розповісти? Я давно тебе не бачив».

«Це правда. Добре, я прийду, але тільки заради того, щоб зустрітися з тобою і Ліндою».

«Домовилися. Післязавтра ввечері? Я все влаштую».

«Гаразд», — сказав він.

Я зателефонував Джо Сінґеру.

«Джо. Післязавтра ввечері, дев’ята година. Я переконав Геррі Дейна прийти».

«Гаразд, чудово. Ми можемо відправити за ним лімузин».

«Він буде сам в лімузині?»

«Можливо. Або, можливо, хтось з наших людей буде там».

«Ну, я не знаю. Давай я тобі перетелефоную…»

«Геррі, вони намагаються тебе втягнути, вони хочуть відправити за тобою лімузин».

«Тільки для мене?»

«Він був не цілком впевнений».

«Можна мені його номер?»

«Звичайно».

І так воно було.

Коли наступного дня я повернувся з іподрому, Лінда сказала: «Телефонував Геррі Дейн. Ми розмовляли про ту телевізійну штуку. Він запитав, чи нам потрібні гроші. Я сказала, що ні».

«Він все ще планує прийти?»

«Так».

Наступного дня я повернувся з іподрому трохи раніше. Вирішив залізти в джакузі. Лінди вдома не було, напевно, поїхала купити випивки на вечір. Мені починало ставати трохи стрьомно через той телесеріал. Вони могли по-справжньому мене наїбати. Старий письменник робить те. Старий письменник робить се. Закадровий сміх. Старий письменник напивається, пропускає поетичні читання. Ну, це не так вже й погано. Але я б не хотів писати таке гівно, тож сценарій буде не такий вже й добрий. Десятиліттями я писав у маленьких кімнатах, спав на лавках у парках, сидів у барах, працював на всіх тих дурних роботах, але, незважаючи на те все, писав, і писав саме так, як хотів і відчував, що маю писати. Мою працю нарешті почали визнавати. І я все ще пишу так, як хочу і відчуваю. Я все ще пишу, щоб не збожеволіти, я все ще пишу, намагаючись пояснити собі це кляте життя. І ось мене намагаються вламати на телесеріал на комерційному телебаченні. Над усім, за що я так важко боровся, зможуть посміятися всі, кому не лінь, в якомусь ситкомі з закадровим сміхом. Боже, боже.

Я роздягнувся і ступив у джакузі. Я думав про телесеріал, про своє минуле життя, про теперішнє і про все решта. Я був не надто уважний. Я ступив у джакузі не з того боку.

Я усвідомив це в ту мить, коли ступив. На цьому боці не було жодних сходинок. Все трапилося швидко. Трохи далі було вбудовано підвищення для сидіння. Моя права нога перечепилася за нього, зіслизнула, і я втратив рівновагу.

Ти вдаришся головою об борт джакузі, промайнуло у мене в голові.

Я зосередився на тому, щоб витягнути голову вперед, коли падатиму, забиваючи на все інше. Права нога прийняла удар від падіння на себе, я її вивихнув, але зміг вберегти голову від удару об борт. Потім я занурився в киплячу воду, відчуваючи уколи болю у правій нозі. Мене і так боліла ця нога, тепер вона була справді покалічена. Я почувався тупо через це все. Я міг вирубатися. Я міг потонути. Прийшла б Лінда і побачила, що я плаваю мертвий.

ЗНАМЕНИТОГО ПИСЬМЕННИКА,

КОЛИШНЬОГО ПОЕТА ДНА І П’ЯНИЦЮ,

ЗНАЙДЕНО МЕРТВИМ У СВОЄМУ ДЖАКУЗІ.

НЕЩОДАВНО ВІН ПІДПИСАВ КОНТРАКТ

НА СИТКОМ ПРО СВОЄ ЖИТТЯ.

Це навіть не підлий кінець. Це ніби боги обісрали мене з голови до ніг.

Я спромігся вилізти з джакузі і пройти до будинку. Я ледве міг іти. Кожен крок правою ногою віддавав нестерпним болем вгору від щиколотки до коліна. Я дошкутильгав до холодильника і дістав пиво…

Геррі Дейн приїхав перший. Він приїхав своєю власною машиною. Ми виставили вино, і я почав їм наливати. До того часу, як приїхав Джо Сінґер, ми вже кілька разів випили. Я всіх відрекомендував. Джо виклав Геррі загальний формат запропонованого серіалу. Геррі курив і доволі швидко пив своє вино.

«Ага, ага, — казав він, — а звуковий ряд? І ще ми з Генком мусимо мати повний контроль над матеріалом. Ну, я не знаю. Там цензура…»

«Цензура? Яка цензура?» — запитав Джо.

«Спонсори, ви мусите догоджати спонсорам. Є межа того, як далеко ви можете зайти з матеріалом».

«Ми матимемо повну свободу», — сказав Джо.

«Ви не можете її мати», — сказав Геррі.

«Закадровий сміх — це жахливо», — сказала Лінда.

«Ага», — сказав я.

«І ще, — сказав Геррі, — я знімався в телесеріалах. Це тяганина, це триває годинами, це гірше, ніж зніматися у фільмі. Це важка робота».

Джо не відповів.

Всі ми й далі пили. Пройшло кілька годин. Здавалося, що знову і знову повторюють те саме. Геррі казав, що, можливо, нам треба звернутися до НВО. І що закадровий сміх — це жахливо. А Джо казав, що все буде нормально, що на комерційному телебаченні є багато свободи, що часи змінилися. Було справді нудно, справді жахливо. Завдяки Геррі вино справді лилося рікою. Потім він перейшов до того, що не так з цим світом і які головні причини цього. Він доволі часто повторював одну фразу. Це була влучна фраза. На жаль, вона була така влучна, що я її забув. Але Геррі продовжував.

Раптом Джо Сінґер зірвався. «Ну нахуй, ви, чуваки, зробили багато паршивих фільмів! Телебачення зробило дещо хороше! Не все, що ми робимо, гниле! Ви, чуваки, і далі випускайте гівняні фільми!»

Після цього він побіг до туалету.

Геррі подивився на мене з іронічною посмішкою. «Ей, він що, здурів?»

«Ага, Геррі».

Я налив ще трохи вина. Ми сиділи й чекали. Джо Сінґер був у туалеті довго. Коли він вийшов, Геррі стояв там і розмовляв з ним. Я не міг чути, про що йшлося. Думаю, Геррі стало його шкода. Невдовзі після цього Сінґер почав збирати свої манатки в портфель. Він попрямував до дверей, тоді оглянувся на мене: «Я тобі зателефоную», — сказав він.

«Гаразд, Джо».

Потім він пішов.

Лінда, я і Геррі продовжували пити. Геррі далі вів про те, що не так з цим світом, повторював свою влучну фразу, яку я не можу згадати. Ми мало говорили про запропонований телесеріал. Коли Геррі поїхав, ми хвилювалися, як він доїде. Ми казали, що він може заночувати в нас. Він відмовився. Сказав, що впорається. На щастя, так і сталося.

Джо Сінґер зателефонував наступного вечора.

«Слухай, нам не потрібен той тип. Він не хоче працювати. Ми можемо взяти когось іншого».

«Але ж, Джо, однією з головних причин, чому я спочатку зацікавився, була можливість участі Геррі Дейна».

«Ми можемо взяти когось іншого. Я напишу тобі, я пришлю тобі список, я попрацюю над цим».

«Я не знаю, Джо…»

«Я напишу тобі. І слухай, я говорив з потрібними людьми, і вони сказали — добре, без закадрового сміху. І вони навіть сказали, що ми можемо звернутися до НВО. Це мене здивувало, бо я працюю на них, я не працюю на НВО. Так чи інакше, я пришлю тобі список акторів…»

«Гаразд, Джо…»

Я все ще плутався в павутинні. Тепер я хотів вибратися, але не дуже знав, як йому сказати. Це здивувало мене, зазвичай я міг легко здихатися людей. Я відчував провину, бо він, напевно, вклав багато зусиль в цю справу. І спочатку, у першому пориві, ідея серіалу головно про мене, напевно, зіграла на моєму марнославстві. Але тепер вона не здавалася вартісна. Я почувався гівняно через всю цю фіґню.

За кілька днів я отримав фотографії акторів, купу фотографій, і бажаних кандидатів було обведено. Номер телефону агента був під фото кожного актора. Мене знудило від розглядання тих облич, більшість з них були усміхнені. Лиця були улесливі, порожні, дуже голлівудські, доволі-таки страхітливі.

Разом з фотографіями я отримав коротку записку:

«…їду в тритижневу відпустку. Коли повернуся, то збираюся по-справжньому запустити цю справу…»

Обличчя мене добили. Я більше не міг цього витримувати. Я сів за комп’ютер і відпустив себе.

«Я справді думав про твій проєкт(и), і, щиро кажучи, я не можу на нього погодитися. Він означав би кінець того життя, яке я прожив і хотів прожити. Це просто занадто велике втручання в моє існування. Воно зробить мене дуже нещасним, пригніченим. Це відчуття поступово мною опановувало, але я просто не зовсім знав, як тобі його пояснити. Коли того вечора ви з Геррі Дейном сварилися, я відчув себе чудово, я відчув, що тепер з цим всім покінчено. Але ти одразу ж оговтався й запропонував новий список акторів. Я хочу вийти, Джо, я не можу з цим впоратися. Я відчував це з початку, і по ходу це відчуття ставало дедалі сильніше. Я нічого проти тебе особисто не маю, ти розумний молодий чоловік, який хоче закачати трохи свіжої крові в телевізійну картинку, але нехай це буде не моя кров. Ти можеш не розуміти моєї стурбованості, але повір мені, вона справжня, збіса справжня. Мені варто було б вважати за честь, що ти хочеш показати моє життя масам, але насправді ця думка не те що лякає мене, я відчуваю, ніби цьому моєму життю загрожують. Я мушу вийти. Я не можу спати ночами, я не можу думати, я нічого не можу робити.

Будь ласка, ніяких телефонних дзвінків, ніяких листів. Вони нічого не змінять».

Наступного дня дорогою до іподрому я вкинув листа до скриньки. Я відчув себе народженим заново. Можливо, мені ще доведеться поборотися, щоб звільнитися. Але я піду до суду. Зроблю будь-що. Чомусь мені було шкода Джо Сінґера. Але нахуй це все, я знову вільний.

На автостраді я ввімкнув радіо, і мені пощастило натрапити на Моцарта. Часом життя може бути хороше, але іноді дещо залежить від нас.

30 серпня 1992. 01:30

Після шостого забігу я спускався ескалатором, мене побачив офіціант. «Вже йдете додому?» — запитав він.

«Я б так не повівся з тобою, аміґо», — відповів я йому.

Бідолахи мусять доставляти їжу з іподромної кухні на верхні поверхи, несучи величезну її кількість на тацях. Коли клієнти їх кидають, їм доводиться оплачувати рахунок. Деякі гравці сидять по четверо за столиком. Офіціанти можуть пропрацювати цілий день і все одно будуть винні іподрому гроші. А найгіршими є багатолюдні дні, офіціанти не можуть встежити за кожним. А коли їм таки платять, то публіка на іподромі залишає маленькі чайові.

Я спустився вниз, на перший поверх, і вийшов надвір, постояв на сонці. Там було чудово. Може, мені варто просто приходити на іподром і стояти на сонці. Тут я рідко думаю про писання, але цього разу думав. Я думав про те, що нещодавно прочитав, ніби я найпродаваніший поет в Америці, і найвпливовіший, і мене найчастіше наслідують. Дуже дивно. Ну нафіґ це все. Має значення лиш те, коли я наступного разу сідаю за комп’ютер. Якщо я все ще можу писати, я живий; якщо не можу, то все, що було до цього, мало для мене важить. Але що я робив, думаючи про писання? Я тріщав. Я навіть не думав про писання, коли писав. Потім я почув дзвінок про початок забігу, повернувся, зайшов і добрався до ескалатора. Підіймаючись, я проїхав мимо чоловіка, який винен мені гроші. Він пригнув голову. Я вдав, що не бачу його. Якби він віддав мені борг, це нічого б не змінило, він лиш би знову позичив. Один старий підійшов до мене перед цим того ж дня: «Дай мені 60 центів!» Цього йому мало вистачити для дводоларової ставки, ще одного шансу помріяти. Це було сумне, прокляте Богом місце, але таким було майже кожне місце. Не було куди піти. Добре, було, ти міг повернутися до своєї кімнати й зачинитися, але тоді твоя дружина засмутиться. Ще одна засмучена. Америка — Країна Засмучених Дружин. І це провина чоловіків. Аякже. Хто ще буває поблизу? Ти ж не можеш звинувачувати птахів, собак, котів, хробаків, мишей, павуків, риб і т. д. Тільки чоловіків. А чоловіки не можуть дозволити собі засмучуватися, інакше весь корабель піде на дно. Ну блядь.

Я повернувся за свій столик. За сусіднім столиком сиділо троє чоловіків, з ними був хлопчик. На кожному столі стояв маленький телевізор, але тільки їхній працював ГУЧНО. Малий ввімкнув якийсь ситком, з боку чоловіків було мило дозволити малому дивитися свою програму. Але він не звертав на неї жодної уваги, він не слухав, він сидів і грався скрученим шматком паперу. Він кидав ним об чашки, потім брав його і вкидав то в одну чашку, то в другу. В деяких чашках була кава. Але чоловіки просто далі розмовляли про коней. О боже, той телевізор працював ГУЧНО. Я думав щось сказати чоловікам, попросити трохи скрутити звук. Але вони були чорні і могли подумати, що я расист. Я залишив свій столик і пішов до віконечок, де приймали ставки. Мені не пощастило, я став у повільну чергу. Спереду був старий, і в нього ніяк не виходило зробити ставку. Він розгорнув перед віконечком свою Form, а також програмку і дуже вагався, що хоче зробити. Напевно, він жив у будинку для престарілих чи схожому закладі, але його випустили на день на перегони. Ну, проти цього не було закону, і жодного закону проти того, що він розгублений. Але чомусь це зачіпало. Господи, я не повинен цього терпіти, подумав я. Я вивчив його потилицю, його вуха, його одяг, його зігнуту спину. Коні наближалися до воріт. Всі на нього кричали. Він їх не помічав. Потім ми з болем спостерігали, як він повільно потягнувся за своїм гаманцем. Сповільнена, сповільнена зйомка. Розкрив його і заглянув всередину. Потім він засунув у нього пальці. Я навіть не хочу продовжувати. Нарешті він заплатив, і касир повільно вручив йому його гроші. Потім він стояв там і дивився на свої гроші й свої бланки, тоді обернувся до касира і сказав: «Ні, я хотів 6 і 4 на переможця і на друге місце, не це…» Хтось голосно матюкнувся. Я відійшов. Коні вистрибнули з воріт, а я пішов у туалет відлити.

Коли я повернувся, офіціант приніс мені рахунок. Я заплатив, залишив 20 % чайових і подякував йому.

«Побачимося завтра, аміґо», — сказав він.

«Можливо», — відповів я.

«Ви будете тут», — сказав він.

Забіги невпинно тривали. Я рано поставив на дев’ятого і пішов. Пішов за десять хвилин до початку. Я сів у свою машину і виїхав. У кінці паркінґу на бульварі Сенчурі біля світлофора стояла швидка, пожежна і дві поліційні машини. Дві машини зіткнулися лобом в лоб. Всюди було скло, машини були серйозно побиті. Хтось спішив заїхати, а хтось спішив виїхати. Іподромна публіка.

Я об’їхав аварію і взяв ліворуч на Сенчурі.

Просто ще один просаджений та угроблений день. Це був полудень суботи в пеклі. Я їхав разом з іншими.

15 вересня 1992, 01:06

Поговорімо про застій в писанні. Здається, мене вкусив павук. Тричі. Я помітив три великі червоні пухирці на лівій руці 8 вересня 1992 року. Близько дев’ятої вечора. Коли торкався, трохи боліли. Я вирішив не звертати на них уваги. Але пройшло 15 хвилин, і я показав знаки Лінді. Вона була в пункті невідкладної допомоги вдень. Щось залишило жало в її спині. Вже було по дев’ятій, все зачинено, окрім відділення невідкладної допомоги місцевої лікарні. Я був там раніше: коли п’яним впав на гарячий камін. Я впав не прямо у вогонь, а на гарячу поверхню, бувши у самих шортах. Тепер це. Три пухирці.

«Думаю, я почуватимуся йолопом, якщо піду туди тільки з цими трьома пухирцями. Там люди, закривавлені після автомобільних аварій, різанини, перестрілок, спроб самогубства, а в мене всього лиш три червоні пухирці».

«Я не хочу прокинутися вранці поряд з мертвим чоловіком», — сказала Лінда.

Я подумав про це 15 хвилин і тоді сказав: «Гаразд, їдьмо».

Там було спокійно. Жінка на рецепції говорила по телефону. Вона говорила деякий час. Тоді закінчила.

«Так?» — запитала вона.

«Думаю, мене щось вкусило, — сказав я. — Можливо, мене треба оглянути».

Я продиктував їй своє ім’я. Воно було занесено в комп’ютерну базу даних. Останній візит: з туберкульозом.

Мене провели до палати. Медсестра зробила звичні процедури. Поміряла тиск. Температуру.

Потім лікар. Він оглянув пухирці.

«Схоже, це павук, — сказав він, — вони зазвичай кусають тричі».

Мені вкололи вакцину від правця, дали рецепт на якісь антибіотики і якийсь Бенадрил.

Ми поїхали до цілодобової аптеки Sav-on, щоб все це купити.

Кожні 12 годин треба приймати одну 500-міліграмову капсулу Дурисефа. Один Бенадрил кожні 4–6 годин.

Я почав. І в цьому суть. За день чи близько того я почувався як тоді, коли приймав антибіотики від туберкульозу. Лиш тоді, через мій ослаблений стан, я ледве міг підійматися і спускатися сходами, був змушений тягти себе вздовж поручнів. Тепер же просто було відчуття нудоти, затуманеність в голові. Слабкість у тілі, туман в голові. Десь на третій день я сів за комп’ютер подивитися, чи щось з цього вийде. Я просто сидів. Я подумав, що, напевно, так почуваєшся, коли вона тебе нарешті покидає. І ти нічого не можеш вдіяти. У 72-річному віці завжди може статись таке, що вона мене покине. Здатність писати. Це мій страх. Я не боюся за славу. Чи гроші. Я боюся за себе. Я розбещений. Мені потрібна віддушина, розрада, визволення через письмо. Безпека письма. Його клята робота. Все минуле нічого не означає. Репутація нічого не означає. Все, що має значення, — це наступний рядок. І якщо наступний рядок не прийде, я буду мертвий, навіть якщо технічно я буду живий.

Я не приймав антибіотиків вже 24 години, але все ще почувався млявим, трохи хворим. Письму тут бракує іскри й азарту. Надто погано, дитинко.

Так-от, завтра я мушу піти до свого лікаря, щоб дізнатися, чи треба мені ще антибіотиків або чогось іншого. Пухирці досі не зникли, щоправда, стали менші. Хто знає, що то за фіґня?

О так, приємна жінка за стійкою рецепції почала говорити про укуси павуків якраз тоді, коли я виходив. «Так, той хлопець за двадцять. Його вкусив павук, тепер він паралізований вище пояса».

«Невже?» — запитав я.

«Так, — відповіла вона, — був ще один випадок. Той хлопець…»

«Немає значення, — сказав я їй, — нам треба йти».

«Що ж, — сказала вона, — гарного вечора».

«Вам теж», — відповів я.

6 листопада 1992, 00:08

Сьогодні ввечері почуваюся отруєним, зайобаним, використаним, повністю зношеним. Це не тільки через старість, але може бути якось з нею пов’язано. Я думаю, що натовп, той натовп, Людство, з яким мені завжди було складно, той натовп нарешті перемагає. Думаю, великою проблемою є те, що для них спектакль завжди повторюється. В них немає свіжості. Навіть найкрихітнішого дива. Вони просто перемелюють мене. Якби одного дня я зміг побачити ОДНУ людину, яка робить чи каже щось незвичне, це допомогло б мені жити далі. Але вони затхлі, покриті сажею. Немає піднесення. Очі, вуха, ноги, голоси, але… нічого. Вони застигли в собі, дурять себе, вдаючи, що живуть.

Замолоду було краще, я все ще шукав. Я прочісував вулиці ночі, шукаючи, шукаючи… вплутуючись, борючись, вишукуючи… Я нічого не знайшов. Але загальна картинка, ніщо, ще не цілком запанувала. Я так і не знайшов друга. Щодо жінок, то надія була з кожною новою, але тільки на початку. Навіть на ранній стадії я це вловлював, я перестав шукати Дівчину Мрії; я просто хотів, щоб вона була не кошмарна.

Щодо людей, то живих я знайшов тільки серед вже покійних — у книжках, у класичній музиці. Проте це допомагало, на деякий час. Спершу було так багато живих і чарівних книжок, а потім їх не стало. Класична музика була моєю твердинею. Більшість її я чув по радіо, я досі її так слухаю. І я завжди дивуюся, навіть тепер, коли чую щось сильне, і нове, і нечуте перед тим, і таке трапляється доволі часто. Зараз, пишучи це, я слухаю по радіо щось, чого ніколи раніше не чув. Я смакую кожною нотою, як людина, що вмирала від нестачі свіжої крові і сенсу, але отримала їх. Я абсолютно приголомшений безліччю великої музики, століть і століть великої музики. Напевно, колись жило багато великих душ. Я не можу цього пояснити, але моєю великою удачею в житті є мати її, відчувати її, живитися нею і прославляти її. Я ніколи нічого не пишу без радіо, увімкненого на класичну музику, слухати цю музику, пишучи, завжди було частиною моєї роботи. Може, одного дня хтось пояснить мені, чому так багато енергії Дива міститься в класичній музиці? Сумніваюся, що це колись мені відкриється. Мені залишається тільки дивуватися. Чому, чому, чому немає більше книжок такої сили? Що не так з письменниками? Чому так мало добрих письменників?

Рок-музика мені цього не дає. Я сходив на рок-концерт, здебільшого заради своєї дружини, Лінди. Звичайно ж, я хороший хлопець, хіба ні? Ні? Так чи інакше, квитки нам дісталися безплатно — люб’язність рок-музиканта, який читає мої книжки. Ми мали бути у спеціальному секторі зі всілякими шишками. Режисер, колишній актор, заїхав забрати нас на своїй спортивній тачці. З ним був ще один актор. Вони талановиті, по-своєму, і непогані люди. Ми поїхали до режисера, там була його подруга, ми побачили їхню дитину, а потім всі разом поїхали в лімузині. Напої, розмови. Концерт мав бути на Dodger Stadium. Ми запізнилися. Рок-група вже грала, вибуховий, ґрандіозний звук. 25 тисяч людей. Там відчувалася вібрація, але недовго. Все було доволі спрощено. Думаю, тексти були непогані, якщо їх можна було розібрати. Напевно, вони співали про Причини, Порядність, Любов, знайдену і втрачену, і т. д. Людям таке потрібно — протест проти істеблішменту, проти батьків, проти ще чогось. Але успішна група мільйонерів, як ця, незалежно від того, про що вона співала, ТЕПЕР САМА БУЛА ІСТЕБЛІШМЕНТОМ.

Потім, за деякий час, фронтмен сказав: «Цей концерт присвячується Лінді і Чарльзу Буковскі!» 25 тисяч людей вищали так, ніби знали, хто ми такі. Сміх та й годі.

Навколо крутилися шишки-кінозірки. Я зустрічався з ними раніше. Мене це турбувало. Я хвилювався через те, що до нас приходили режисери й актори. Мені не подобався Голлівуд, мене рідко чіпляли фільми. Що я робив з цими людьми? Чи мене втягнули? 72 роки хорошого бою, щоб потім мене висмоктали насухо?

Концерт майже закінчився, і ми пішли за режисером до VIP-бару. Серед обраних. Bay!

Там були столики, барна стійка. І знаменитості. Я попрямував до барної стійки. Випивка на халяву. За стійкою стояв здоровенний чорний бармен. Я замовив собі випити і сказав йому: «Після того, як я це вип’ю, ми вийдемо і помахаємо кулаками».

Бармен засміявся.

«Буковскі!»

«Ти мене знаєш?»

«Я читав ваші Записки старого козла в газетах L.A. Free Press та Open City».

«Ну, будь я проклятий…»

Ми потисли руки. Бій закінчився.

Ми з Ліндою розмовляли з різними людьми, не знаю, про що. Я все підходив до бару за своєю Водкою-7. Бармен наливав мені по вінця. Я також заправився в лімузині дорогою сюди. Вечір став для мене простіший, фішка була в тому, щоб пити одним духом, багато, швидко і часто.

Коли зайшла рок-зірка, я вже досить далеко просунувся, але все ще був там. Він підсів, і ми розмовляли, але не знаю, про що. Потім провал у пам’яті. Очевидно, ми пішли. Я знаю лиш те, що почув пізніше. Лімузин відвіз нас додому, але коли я дістався сходів будинку, то впав і розбив голову об плитку. Нам тільки поклали плитку. Правий бік моєї голови був закривавлений, і ще я пошкодив праву руку і спину.

Я виявив більшість з цього вранці, коли встав відлити. Перед дзеркалом. Я мав такий вигляд, як у старі часи після бійок у барах. Господи. Я трохи змив кров, погодував дев’ятьох наших котів і вернувся до ліжка. Лінда теж почувалася не найкраще. Але вона побачила своє рок-шоу.

Я знав, що не зможу писати три-чотири дні і пройде кілька днів, поки я знову поїду на іподром.

Я повернувся до класичної музики. Мене вшанували і все таке. Чудово, що рок-зірки читають мої книжки, але я чув, що їх також читають у в’язницях і психлікарнях. Я ніяк не можу вплинути на те, хто читає мої книжки. Проїхали.

Добре сидіти тут сьогодні ввечері, у цій маленькій кімнатці на другому поверсі, слухаючи радіо, старе тіло, старий розум оклигують. Тут моє місце, ось тут. Ось тут. Ось тут.

21 лютого 1993, 00:33

Приїхав сьогодні на іподром у дощ, щоб подивитися, як фаворити виграють в семи забігах з дев’яти. Коли таке стається, я ніяк не можу з цим змиритися. Я спостерігав за тим, як розстрілюють години, і дивився на людей, які вивчали інформаційні буклети, газети і Racing Forms. Багато з них ішло рано, спускалося ескалатором і виходило геть. (Коли я це пишу, знадвору чути стрілянину, життя повернулося в нормальне русло). Після чотирьох чи п’яти забігів я залишив клубну трибуну і спустився до загальної. Різниця відчутна. Менше білих, звичайно ж, більше бідних, звичайно ж. Там, унизу, я був меншістю. Я пройшовся і відчув у повітрі розпач. Там були ті, хто робив дводоларові ставки. Вони не ставили на фаворитів. Вони ставили на прориви, одночасно на переможця і друге місце, на переможців двох послідовних забігів. Вони хотіли виграти багато грошей, поставивши мало, і вони тонули. Тонули в дощі. Там було похмуро. Мені потрібне нове хобі.

Іподром змінився. Сорок років тому було трохи радості, навіть серед невдах. Бари були заповнені. Інший натовп, інше місто, інший світ. Не було грошей, щоб пускати на вітер, грошей ну-їх-нафіґ чи грошей ми-повернемося-завтра. Це був кінець світу. Старий одяг. Скривлені й озлоблені лиця. Гроші за оренду. Гроші п’ять-доларів-за-годину. Гроші безробітних, нелегальних мігрантів. Гроші злодюжок, зломників, гроші тих, кого позбавили спадщини. Повітря було темне. Черги — довгі. Бідних змушували вистоювати в довгих чергах. Бідні звикли до довгих черг. І вони стояли в них лиш для того, щоб їхні маленькі мрії розчавили.

То був Hollywood Park, розташований в чорному районі, в районі центральноамериканців та інших національних меншин.

Я знову піднявся на клубну трибуну, до коротших черг. Став в одну з них, поставив двадцятку на перемогу другого фаворита.

«Коли збираєтеся це зробити?» — запитав мене касир.

«Зробити що?» — запитав я.

«Отримати готівку за бланками».

«Будь-коли», — відповів я йому.

Я повернувся і пішов геть. Я чув, що він ще щось казав. Згорблений сивий старий. У нього був поганий день. Багато касирів роблять ставки. Коли я ставив, то намагався підходити щоразу до іншого касира, я не хотів брататися. Той уїбан перегнув палицю. Це не його справа, чи я коли-небудь отримаю готівку за виграшну ставку. Касири дражнять тебе, коли ти гарячкуєш. Вони запитують один одного: «На кого він поставив?» Але з ними треба поводитись холодно, і вони від’їбуться. Їм варто самим думати. Тільки те, що я тут кожного дня, не означає, що я професійний гравець. Я професійний письменник. Іноді.

Я йшов і побачив, як якийсь малий кинувся до мене. Я знав, у чому річ. Він перегородив мені дорогу.

«Даруйте, — сказав він, — ви Чарльз Буковскі?»

«Чарльз Дарвін», — відповів я й обійшов його.

Я не хотів чути, що він має мені сказати, хай що б це було.

Я дивився забіг, і мій кінь прийшов другим, його обійшов ще один фаворит. Під час позадоріжкових забігів чи на вологих доріжках часто виграють фаворити. Я не знаю чому, але так є. Я звалив з іподрому і погнав додому.

Приїхав, привітався з Ліндою. Перевірив пошту.

Лист з відмовою від Oxford American. Я перечитав вірші. Непогані, добрі, але не виняткові. Просто програшний день. Але я все ще живий. Тепер майже двотисячний рік, а я все ще живий, хай що б це означало.

Ми поїхали поїсти в одне мексиканське місце. Багато розмов про вечірній бій. Чавез і Гауґен перед 130-тисячним натовпом в Мехіко. Я не давав Гауґенові жодного шансу. Він має яйця, але не має удару, рухливості, і вже три роки, як він не у своїй піковій формі. Чавез міг називати раунд.

Того вечора все було так, як і мало бути. Чавез навіть не сідав між раундами. Він майже не мав задишки. Тут все одразу було ясно, зрозуміло і брутально. Від ударів у корпус, які завдавав Чавез, я здригався. Було так, ніби людину б’ють кувалдою по ребрах. Чавезові нарешті стало нудно тягатися зі своїм суперником і він його вирубав.

«Ну блядь, — сказав я дружині, — ми заплатили, щоб побачити саме те, що й очікували побачити».

Телевізор вимкнули.

Завтра мають зайти японці, щоб взяти у мене інтерв’ю. Одну з моїх книжок тепер перекладено японською і ще одну готують. Що я їм розповім? Про коней? Про задушливе життя у темряві загальної трибуни? Може, вони просто ставитимуть запитання. Їм варто. Я ж письменник, хіба ні? Хоч як би дивно це звучало, але кожен мусить кимось бути, хіба ні? Бездомним, знаменитим, ґеєм, божевільним, будь-ким. Якщо хоча б ще раз сім фаворитів виграють в дев’яти забігах, я почну робити щось інше. Бігати. Чи ходити по музеях. Чи малювати пальцями. Чи грати в шахи. Я веду до того, що це, блядь, так само тупо.

27 лютого 1993, 00:56

Капітан пішов на обід, корабель захопили матроси.

Чому так мало цікавих людей? З мільйонів, чому так мало? Чи маємо ми і далі жити з цим одноманітним і нудним видом? Здається, що єдиною їхньою дією є Насильство. Вони у ньому вправні. Розцвітають по-справжньому. Гівно квітне, засмерджуючи наше щастя. Проблема у тому, що я мушу і далі взаємодіяти з ними. Тобто, коли я хочу проїхати на світлофорі чи щоб цей комп’ютер перемонтували, чи коли хочу спустити воду в унітазі, купити нову шину, щоб мені вирвали зуб чи розпороли живіт, я мушу і далі взаємодіяти. Мені потрібні ці уїбани для короткочасних потреб, навіть якщо самі по собі вони мене жахають. І жахають — це ще м’яко сказано.

Але вони виносять мені мозок своїми провтиками в життєво важливих питаннях. Наприклад, кожного дня, коли я їду на іподром, я постійно перемикаю радіо на різні станції, шукаючи музики, пристойної музики. Вона вся погана, плоска, позбавлена життя, немелодійна, млява. Хоч деякі з цих композицій розходяться мільйонними накладами, а їхні творці вважають себе справжніми Митцями. Це жахливо, жахлива маячня проникає в молоді уми. І вона їм подобається. Господи, дайте їм гівно, і вони його зжеруть. Невже вони не розрізняють? Невже не чують? Невже не відчувають розводу, черствості?

Я не можу повірити, що нічого немає. Я далі перемикаю станції. Ця машина у мене менш як рік, але з кнопки, яку я натискаю, повністю стерлася чорна фарба. Тепер вона біла, кольору слонової кістки, витріщається на мене.

Ну так, є класична музика. Врешті я маю нею вдовольнитися. Але я знаю, що вона мене завжди чекає. Я слухаю її три-чотири години на ніч. Але я все ще шукаю іншої музики. Її просто немає. Вона мусить бути. Це мене турбує. Нас позбавили цілої сфери. Подумайте про всіх тих людей, які тепер живуть і ніколи не чули пристойної музики. Не дивно, що їхні лиця осуваються, не дивно, що вони вбивають бездумно, не дивно, що їм бракує серця.

Добре, що я можу зробити? Нічого.

Фільми такі ж погані. Я слухаю або читаю критиків. Великий фільм, кажуть вони. І я йду на цей фільм. І сиджу там, почуваючись йобаним придурком, почуваючись обікраденим, обманутим. Я вгадую кожен епізод перед його появою. І банальні мотиви персонажів, що ними рухає, чого вони прагнуть, що для них важливе — все це для мене таке юнацьке і пафосне, таке занудно вульґарне. Любовні сцени — принизлива, заяложена, відбірна маячня.

Я вважаю, що більшість людей дивиться забагато фільмів. І, звичайно ж, критики теж. Коли вони кажуть, що фільм великий, вони мають на увазі, що він великий порівняно з іншими фільмами, які вони бачили. Вони втратили цілісну картину. На них навалюється дедалі більше фільмів. Вони просто перестали розрізняти, вони загубилися в усьому цьому. Вони забули, що по-справжньому смердить, а смердить майже все, що вони переглядають.

Не кажучи вже про телебачення.

І як письменникові… я письменник? Ну добре. Як письменникові мені важко читати те, що пишуть інші. Воно просто порожнє для мене. Для початку вони не знають, як викласти рядок, абзац. Просто подивившись на друковану сторінку з відстані, розумієш, що вона нудна. А коли справді починаєш читати, виявляється, що написана вона навіть гірше, ніж просто нудно. Немає темпу. Немає нічого приголомшливого чи свіжого. Немає азарту, вогню, заряду. Що вони роблять? Здається, ніби це важка робота. Не дивно, що більшість письменників кажуть, що писання для них болісне. Я можу це зрозуміти.

Часом, коли те, що я написав, не гриміло, я багато що пробував. Я виливав на сторінки вино, я тримав сторінки біля сірника і пропалював у них дірки. «Що ти там РОБИШ? Я чую дим!»

«Ні, все нормально, мала, все нормально…»

Якось мій смітник підхопив вогонь, і я викинув його на свій маленький балкон, залив його пивом.

Заради свого письма мені подобається дивитись боксерські поєдинки, дивитись, як застосовують лівий джеб, правий овергенд, лівий гук, аперкот, контрудар. Мені подобається дивитись, як вони накидаються один на одного, вилітають з рингу. Там є чого повчитися, що застосувати в мистецтві письма, манері письма. У тебе лиш один шанс, а потім і він зникає. Залишаються тільки сторінки, але і їх можна спалити.

Класична музика, сиґари, комп’ютер роблять так, що написане танцює, кричить, сміється. Кошмарне життя теж допомагає.

Кожного разу, коли я їду на іподром, я знаю, що просираю свій час. Але в мене все ще є ніч. Чим займаються інші письменники? Стоять перед дзеркалом і вивчають мочки своїх вух? А потім пишуть про них. Чи про своїх матерів. Або як Врятувати Світ. Ну, вони можуть його врятувати для мене, переставши писати ту безтолкову фіґню. Немічна і блякла маячня. Зупиніться! Зупиніться! Зупиніться! Мені потрібно щось читати. Невже немає нічого почитати? Не думаю. Якщо знайдете, дайте мені знати. Ні, не треба. Я знаю: це написали ви. Забудьте. Підіть посріть.

Пам’ятаю, якось я отримав довгого листа від якогось розлюченого чоловіка, який писав, що я не маю права казати, що не люблю Шекспіра. Надто багато молоді повірить мені і просто не заморочуватиметься тим, щоб прочитати Шекспіра. Я не мав права займати таку позицію. Ну і далі в такому ж дусі. Я не відповів йому. Але я відповім йому тут.

Йди нахуй, чувак. І Толстого я теж не люблю!

Інформація видавця

Літературно-художнє видання

Чарльз Буковскі

Капітан пішов на обід, корабель захопили матроси

Переклад з англійської Христина Михайлюк

Художнє оформлення Євген Самборський

Головний редактор Мірек Боднар

Редактор перекладу Мірек Боднар

Редактор Меланія Франк

Коректор Алла Журава

Дизайн і верстка Ігор Дунець

Підписано до друку 09.03.2019

Видавництво «П’яний корабель»

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців

ДК Ns 5028 від 21.12.2015

Віддруковано ПП «Коло»

вул. Індустріальна, 8, м. Дрогобич, 82100

Свідоцтво ДК № 498 від 20.06.2001

Примітка до електронної версії

Помилка набору, виявлена та виправлена верстальником

с. 109: <…> почуваючись [обікраним] => обікраденим <…>