ДЕТЕКТИВНИЙ ЦИКЛ

ДЖЕК ТЕЙЛОР

КНИГА 1

KEN BRUEN

THE GUARDS

КЕН БРУЕН
СТРАЖІ ПОРЯДКУ

Переклад з англійської МАРІЇ ЧАЙКОВСЬКОЇ
Обкладинка ЮЛІЇ КАЦЦ

Видавництво «Жорж» 2019

УДК 82-312.4

Б89

Бруен, Кен

Б89 Стражі порядку/Кен Бруен; пер. з англ. Марії Чайковської. — Харків: Вид-во «Жорж», 2019. — 360с.

ISBN 978-617-7579-82-2

Так і не оговтавшись після звільнення, Джек Тейлор воліє дивитися на світ крізь каламутне денце пивного кухля і не помічати відсутність жодних перспектив. У просвітах тверезості колишній ґард плекає мрію стати найкращим приватним детективом Ірландії. Він балансує на межі, натикаючись на найгостріші кути життя, скалічений минулим і позбавлений майбутнього. Принаймні так було до того дня, коли до бару ввійшла приголомшлива жінка, яку привели туди чутки про детективний талант Джека...

УДК 82-312.4

© Ken Bruen, 2001

©TOB «Видавництво «Жорж», переклад, 2018

Усі права застережено

ISBN 978-617-7579-82-2

ВІДГУКИ НА КНИЖКУ «СТРАЖІ ПОРЯДКУ» КЕНА БРУЕНА

Бруен — блискучий, ліричний, глибоко зворушливий письменник, який одним абзацом може змусити вас і плакати, і сміятися. Його герої зображені так пронизливо та реально, що здається, ніби вони справді існують. Якщо вам подобаються такі автори, як Ян Ренкін, Деніс Ліхейн, Джордж Пелеканос та інші, то Бруен — це той письменник, з яким вам варто познайомитися.

Denver Post

Бруен — оригінальний письменник, щирий ірландець, що похмуро посміхається у своїх творах. Чекаю на наступні пригоди невиправною Джека Тейлора.

Патрік Андерсон, Washington Post

Пронизлива проза та чорний гумор Бруена втримують цю книжку від падіння в пащу сентиментальності, а витончене полотно діалогів вишите справжньою поезією, схожу на ту, яку можна почути в промовах барних філософів, чиї голоси часом сповнені щирої люті.

Мерілін Стасіо, New York Times Book Review

Ця історія темна, елегантна та витончена, шовковиста, як найкраще старе ірландське віскі. Гостра, швидка та сповнена чорного гумору.

Portsmouth Herald

Похмурий, виразний стиль [Кена Бруена] ілюструє типовий мрійливий ірландській пейзаж краще, ніж стиль будь-якою іншою автора. Такою ми не бачили вже дуже давно.

Bookpage

Крута, як окріп, ексцентрична та сповнена чорного гумору історія. Бруен віддає належне, але не уподібнюється Джеймсу М. Кейну та іншим метрам жанру нуар в проривному романі, який просто не можна не прочитати.

Kirkus Reviews

Видатна історія. Стиль Бруена — соковитий та уїдливий, сповнений неординарного гумору. Він увіткнув свій стяг у новий піджанр роману ірландський нуар.

Publishers Weekly
(відгук номера)

«Стражі порядку» знесли мені дах! Це темна, але весела та мотивуюча історія — те, що потрібно для новачків. Гостра спостережливість та ліричний голос Кена Бруена затягують нас у яскраву одіссею суворими вулицями Ґолвея і ведуть просто в серце Ірландії. Історія Бруена — сильнодіюча суміш бажання та безнадії, визнання вини та відмови від боротьби, невимушеного героїзму та неочікуваної грації. Загадковий письменницький стиль найвищого ґатунку.

Т. Джефферсон Паркер,
автор бестселерів «Чорна вода»
та «Мовчазний Джо»

«Стражі порядку» — грубі, жорсткі, гіркі й дивні. У них є присмак прадавності, якоїсь первісної історії, яку зараз переказав цей прекрасний, недбалий ірландський нахаба. Таке враження, ніби Бруен вирішив розповісти цю історію, напевно, незважаючи на те, хочемо ми її чути, чи ні.

Джон Е. Джексон,
автор детективів

«Стражі порядку» — приголомшливий роман, поетична розповідь про розпач, глибокий і холодний, як Північне море, відплату та воскресіння. Книжка настільки вдала, що її не можна вважати звичайним кримінальним романом. Це просто гарна книжка, в якій є місце злочинам.

Джеймс Крамлі,
автор книжки «Остання країна»

«Стражі порядку» — це добряча кварта ідеального письменницького витвору. Фірмовий напій року!

Бостон Теран,
автор книжки «Принц смертоносної зброї»

Присвячується Дону Ноксу

Особлива подяка Віні Брауну, книжковій лавці Чарлі Вірна, а також Філу Кеннеді та Ноелю Мак-Гі

ВИЛЕТІТИ З ҐАРДИ ШИХАНИ¹ МАЙЖЕ НЕМОЖЛИВО. Для цього треба добряче постаратися. Поки ти публічно не осоромишся, вони пробачать тобі й стерплять усе.

Я висів на нитці. Отримував численні
попередження,
застереження,
останні шанси,
відстрочення.

І все одно не зміг отямитися. Або, точніше, протверезіти. Не зрозумійте неправильно. У ґарда й склянки тривалі, майже романтичні стосунки. Дійсно, на тверезого ґарда дивляться з підозрою, майже насмішкувато, як у відділку, так і за його межами. Мій начальник із тренувального відділу казав:

— Зрештою, ми всі тут любимо пиво.

На його слова стажери відповідали одностайними кивками та рохканням.

— Якщо ми любимо пиво — нас люблять і цивільні.

Що далі — то краще.

— А от кого вони не люблять, то це брудних поліціянтів-щурів.

Він витримав паузу, щоби посмакувати каламбур. Ще й вимовив це на свій лаутський² манер: «щурдєв».

Десять років по тому я отримав третє попередження. Мене викликали до інспектора з нагляду й запропонували звернутися по допомогу до спеціаліста.

— Часи змінилися, синку. Зараз є чимало програм лікування, центри з дванадцятьма кроками до здорового способу життя, інші всілякі підмоги. Звертатися по допомогу до всяких там божих людей — це вже не так соромно, як раніше. Там будуть і священники, і політики.

Я хотів щось сказати, мабуть, на кшталт. «Очманіти, як це надихає!» Але я погодився. Коли все це закінчилося, певний час я не пив, але потім мало-помалу запив знову.

Це вкрай рідкісний випадок, коли ґард отримує призначення на службу в рідних місцях, але я відчував, що робота в моєму місті піде тільки на користь.

І от нове завдання. Холодний і гіркий лютневий вечір. Темно до біса. Суть операції — контролювати швидкість на дорозі десь на околицях міста. Черговий сержант зауважив:

— Мені потрібен результат, і жодних пригод!

Мій напарник Кленсі, родом із Роскоммона³, був спокійним хлопцем, і, здається, йому було геть байдуже, що я прикладаюся до пляшки. Я мав термос із кавою, майже куленепробивний через бренді. Заходило як по маслу. Аж занадто.

Чергування плинуло повільно. Очевидно, звістка про те, що ми тут стоїмо, швидко розповсюджувалася поміж водіями, бо ті підозріло дотримувались обмежень швидкості.

— Уже знають про нас, — зітхнув Кленсі.

— Еге ж.

А потім з’явився той «мерс». Наш радар спалахнув.

— Господи! — вигукнув Кленсі.

Я був напоготові, машина також, тож ми рвонули.

— Джеку, повільніше! — просив Кленсі зі свого пасажирського сидіння. — Давай заб’ємо на цього гада.

— Що?

— Номери автомобіля... ти бачиш номери?

— Бачу, то й що з ними?

— Вони ж урядові!

— Хай йому біс! Оце так скандал!

Я врубив сирену, вона волала принаймні хвилин десять, перш ніж «мерс» зупинився. Коли я відчинив дверцята, Кленсі схопив мене за руку.

— Обачніше, Джеку.

— Добре, справедлива вимога.

Я постукав у скло водійського вікна. Воно не одразу опустилося, а коли водій побачив мене — лише посміхнувся й запитав:

— Ну, то де горить?

— Виходь з машини.

Перш ніж він устиг відповісти, чоловік, що сидів позаду, нахилився та запитав:

— Що відбувається?

Я впізнав його — чимала цяця.

— Ваш водій, схоже, трохи сказився.

— Ти хоч уявляєш, із ким розмовляєш? — обурився чоловік.

— Зі шматком лайна, що трахає медсестер.

Кленсі спробував втрутитися і прошипів:

— Господи, Джеку, заткни пельку!

Крутелик вийшов з машини та наблизився до мене. На його обличчі читалося неприховане обурення, він заволав:

— Нахабне щеня, ти хоч уявляєш, що я можу з тобою зробити?

Тоді я й відповів:

— Я точно знаю, що можу зробити я.

І зацідив йому в зуби.

ЗВІЛЬНЕННЯ

В ІРЛАНДІЇ НЕ БУВАЄ ПРИВАТНИХ ДЕТЕКТИВІВ. ІРЛАНДЦІ ТАКОГО НЕ СТЕРПЛЯТЬ.

Сама концепція роботи детективом небезпечно нагадує ненависних усім «інформаторів». Вам може зійти з рук що завгодно, все, окрім довгого язика.

Я почав з того, що допомагав людям знайти їхні зниклі речі. Це не дуже складно, достатньо лише мати терпіння та мулячу впертість. Останнє мені вдавалося найкраще. Я не взявся за розум одного ранку і не заволав:

— Боже, ти хочеш, щоб я був нишпоркою!

Богу було начхати на мене. Бог існує, але в Ірландії є своя версія Всевишнього. Ірландці дозволяють Йому бути певною мірою ледачим. Не те щоб Йому зовсім байдуже до всього, просто зайвий раз турбувати Його не варто.

Через мою попередню роботу люди вважали, що в мене є внутрішні зв’язки, завдяки яким я веду пошуки. Що я знаю, як працює цей механізм. І протягом довгого часу клієнти самі знаходили мене та просили допомоги.

Мені щастило. Я розкривав справи. У багатьох складалося хибне враження щодо мене, і завдяки цьому я примудрився вибудувати певну репутацію. Але, що найважливіше, я коштував украй недорого.

ПАБ «ҐРОҐАН» — ЦЕ НЕ НАЙСТАРІШИЙ ҐОЛВЕЙСЬКІЙ БАР. Це найстаріший ґолвейський бар, що не зазнав жодних змін.

Допоки всі шукають щось
унісексове,
з низьким вмістом жирів,
з караоке,
більш рейтингове,

він залишається вірним тому формату, що був популярним близько п’ятдесяти років тому. Тільки найважливіше. А саме: запльована брудна підлога, жорсткі стільці та відсутність понтів.

Це було місце, де про
фруктове пиво,
коктейлі,
«Брізер»⁴
ніхто не знав.

Це було серйозне місце для серйозного пияцтва. Жодних викидайл із раціями біля дверей. Знайти цей паб було не так уже й просто. Ідеш по Шоп-стріт, минаєш бар «Гараван», звертаєш у крихітний провулок — і ти на місці. Безкоштовно не наливають, але хоча б не виганяють.

Я люблю цей паб, бо це єдине місце, в якому зроду перед моїм носом не зачинялися двері. Жодного разу. Ніколи. Тут немає якогось особливого дизайну чи оздоблення. Дві ключки для герлінгу⁵ висять хрест-навхрест над тьмяним дзеркалом. Над ними — триптих із зображенням Папи Римського, святого Патріка та Джона Ф. Кеннеді. Останній був по центру.

Такі вони, ірландські святі.

Колись Папа Римський був по центру, але після Ватиканського собору його понизили, тепер чіпляється ліворуч. Сумнівна позиція.

Я не знаю, котрий це з-поміж Пап: вони всі на одне обличчя. Але навряд чи він повернеться в центр найближчим часом.

Шон, власник пабу, що бачив іще молодою Кліфа Річарда⁶, якось сказав мені:

— Кліф був англійським Елвісом!

Жахлива концепція.

Паб «Ґроґан» я вважав офісом. Сидів там майже щоранку й чекав, коли зовнішній світ постукає до мене. Шон приносив мені каву. Про всяк випадок наливав туди бренді.

— Щоб перебити гіркоту, — так він мені казав.

Іноді він здавався мені вкрай старим та кволим, тож я побоювався, що йому не стане сил дійти до мого столика. Помітивши, як чашка тремтить і торохкотить на блюдці, я зауважував:

— Скористався б кухлем.

А він жахався та наголошував:

— Існують правила!

Одного разу, побачивши, як він труситься в унісон із чашкою, я запитав:

— Ти коли-небудь підеш на пенсію?

— А ти коли-небудь кинеш пити?

Що ж, цілком слушно.

ЗА КІЛЬКА ДНІВ, ПОВЕРНУВШИСЬ ІЗ ЧЕЛТНЕМА⁷, Я СИДІВ ЗА СВОЇМ ЗВИЧНИМ СТОЛИКОМ. Я виграв декілька фунтів на перегонах і ще не встиг їх розтринькати. Читав «Time Out». Я купую його майже щотижня. Лондонський путівник публікує інформацію про всі заходи в столиці. А в мене був план.

О так, ще й який. П’яниця з планами — одне з найнебезпечніших створінь у світі. І ось про що я мріяв: зібрати все до копійки, всі збереження, які тільки мав, трохи позичити й поїхати до Лондона. Орендувати гарну квартиру в Бейсвотері⁸ й чекати. От і все. Просто чекати.

Думки про це допомогли мені пережити не один жахливий понеділок.

Шон причалапав до мене, поставив переді мною каву й запитав:

— Є ознаки того, що ти йдеш?

— Вже скоро.

Він прохарамаркав щось — напевно, благословив.

Я ковтнув кави — вона обпекла мені піднебіння. Те, що треба. Присмак бренді зігрів ясна та зайшов у зуби. О, ці хвилини перед падінням в алкогольну безодню! Наче порція раю в пігулці.

Дж. М. О’Ніл написав у «Дафі мертвий», що бренді спочатку надихає тебе, а потім відбирає здатність дихати. Ба більше, щодень тобі потрібно прокидатися якомога раніше, щоб встигнути достатньо випити та зустріти новий день у формі. Людині, яка не страждає від такої пристрасті, не зрозуміти.

До пабу зайшла жінка — роззирнулася довкола, а потім пішла до барної стійки. Я глипнув на неї і пожалкував, що маю такий кепський вигляд. Я опустив голову та перевірив свої навички детектива. А радше — уміння спостерігати. Я лише ковзнув по ній очима. Що ж мені вдалося запам’ятати?

Палеве пальто середньої довжини, добре скроєне. Каштанове волосся до плечей. Макіяж є, але без помади. Глибоко посаджені очі, ніс ґудзиком, строгі губи. Гарна, проте не красуня. Зручне взуття з добротної коричневої шкіри.

Висновок: не моя аудиторія. Але потім вона перемовилася із Шоном, і він тицьнув пальцем у моєму напрямку. Я підвів очі, коли вона підійшла до мене й запитала:

— Містере Тейлор?

— Так.

— Ми можемо поговорити?

— Так, прошу.

Зблизька вона була симпатичнішою, ніж мені здалося спочатку. Навколо очей я побачив кілька зморщок. Імовірно, їй уже близько сорока.

— Я можу замовити вам напій? — запитав я.

— Я вже замовила, мені варять каву.

Поки ми чекали, вона вивчала мене поглядом. Не стримано, не з-під вій, а відверто. До нас підійшов Шон із кавою та (ви тільки погляньте!) тарілкою печива. Я глипнув на нього.

— За собою дивися, — відрізав він.

— Він такий старий і кволий, — зауважила вона, після того як Шон пішов.

Не подумавши, я бовкнув найгірше, що спало на думку:

— Він? Та він іще нас обох переживе.

Вона здригнулася, ніби від пострілу. Я вирішив запитати відверто:

— Що вам потрібно?

— Ваша допомога, — відповіла вона зосереджено.

— Яка саме?

— Мені сказали, що ви підсобляєте людям.

— Якщо це мені під силу.

— Моя донька.. Сара.. вона... вона наклала на себе руки.

У січні. Їй було всього шістнадцять років.

Я видав відповідні звуки співчуття. Вона продовжила:

— Я не вірю, що вона це зробила, що вона... вбила себе. Вона... вона б не змогла.

Мені хотілося зітхнути, але я стримався. Вона це зауважила та коротко й гірко посміхнулася.

— Так, ви скажете, що саме це сказала б кожна мати... еге ж? Але згодом дещо сталося.

— Згодом?

— Так, нам зателефонував якийсь чоловік і повідомив: «Її втопили».

Мене підкинуло. Я запитав, намагаючись не заводитися:

— Що?

— Це все, що він сказав. Більше нічого, тільки ці два слова.

Я зрозумів, що досі не знаю її імені.

— Енн... Енн Гендерсон.

Щось я повільно мізкував. Час вмикатися. Я налив собі ще кави, змішаної з бренді.

— Місіс Гендерсон... я...

— Міс. Я незаміжня. Батько Сари покинув нас уже дуже давно. Ми були тільки вдвох... саме тому я знаю, що вона б ніколи... не покинула мене... на самоті.

— Енні, коли трапляється така біда, збоченці та психи вилазять звідусіль. Для них це як червона шмата, вони впиваються болем, наче упирі.

Вона прикусила нижню губу, підняла голову й промовила:

— Він напевно знав, — покопирсавшись у сумці, вона дістала звідти товстий конверт. — Сподіваюся, цього вистачить. Ми відкладали на поїздку до Америки. Туди хотіла поїхати Сара, вона все спланувала.

Жінка поклала світлину поруч із конвертом. Я зробив вигляд, що дивлюся.

— Ви спробуєте? — запитала вона.

— Не можу нічого обіцяти.

Я знаю, що мав, що міг їй сказати. Але не сказав нічого.

— Чому ви п’єте? — раптом запитала вона, і це захопило мене зненацька.

— А чому ви вважаєте, що в мене є вибір?

— Це ж безглуздо.

Я вже майже розлютився, але все ж таки запитав:

— Чому ж ви хочете... щоб пияк... вам допомагав?

Вона підвелася, кинула на мене важкий погляд і промовила:

— Кажуть, що ви — дуже гарний детектив, тому що нічого іншого у вашому житті не залишилося.

А потім вона пішла.

... Швидко реагує
на поставлене завдання.
Цитата з рапорту

Я ЖИВУ БІЛЯ КАНАЛУ. ВІД МОГО БУДИНКУ РУКОЮ ПОДАТИ ДО УНІВЕРСИТЕТУ. Мені подобається просто сидіти вночі та прислухатися до галасу студентів.

А шумлять вони добряче.

У мене невеличкий будинок, усього на два поверхи. Власник розбив його на дві квартири. Моя — на першому поверсі. Наді мною живе банківська клеркиня на ім’я Лінда. Сільська дівчина. У місті вона вже встигла зазнати, почім ківш лиха. Таке знання робить людину сильнішою.

Вона красуня, їй трохи за двадцять. Одного разу, коли вона забула ключ, я допоміг їй відімкнути замок. Набравшись сміливості, запитав:

— Не хочеш десь посидіти?

— О, ні, я ніколи не порушую свого золотого правила.

— І що ж то за правило?

— Не спати з алкоголіками.

Певний час по тому вона пробила колесо. Я його замінив.

— Слухай-но, того останнього разу, коли ми бачилися, я, здається, трішки перегнула палицю.

Перегнула палицю! Всі тепер висловлюються по-американськи — у найгіршому сенсі цього слова. Я випростався й глипнув на неї, руки мої були в мастилі, а я просто стояв і дивився. Вона продовжила:

— Мені не треба було казати... ну, ти розумієш, ті бридкі слова.

— Та забудь про все.

Мить, коли просять пробачення, нагадує алкогольне сп’яніння. Теж починаєш скидатися на ідіота. Тому я сказав:

— Ну, то що, може, сходимо кудись попоїсти?

— Ні, я не можу.

— Чому?

— Просто ти застарий для мене.

Того ж дня ввечері я прокрався в темряві до її машини й знову проколов шину.

Я ЧИТАЮ. ЧИТАЮ НЕЙМОВІРНО БАГАТО. ЗАВЖДИ, КОЛИ НЕ П'Ю. Здебільшого щось кримінальне, про злочини. Нещодавно закінчив автобіографію Дерека Реймонда⁹ «Приховані файли». Класна річ. Він — справжній чолов’яга.

Я зацікавився ще й тому, що він полюбляв зазирнути до пляшки. Над люстром у ванній кімнаті я написав слова з його книжки:

«Життя — це те, що артилерійський спостерігач бачить крізь бінокль у тилу ворога. Його тривожний погляд несподівано вловлює здалеку безліч непристойних подробиць».

Саме ці подробиці я й намагався викоренити з життя щоразу, коли перехиляв склянку. Але не зміг, бо це карби на самісінькій моїй душі, смердючі та огидні. Їх неможливо позбавитися. Бог знає, що я намагався. Після смерті батька я зациклився на кирпатій. Майже ні про що більше не міг думати. Думка про неї пульсувала в моєму розумі, наче уривок якоїсь пісні, яку я ледь пам'ятав. Один філософ, Ларошфуко, писав, що смерть подібна до сонця. Ніхто не може довго дивитися на неї. Я перечитав добрячий стос книжок про смерть: Шервіна Нуланда¹⁰ — «Як ми помираємо», Берта Кейзера¹¹ — «Танці з містером С», Томаса Лінча¹² — «Зобов’язання».

Не знаю, що саме я шукав.

Відповіді.

Розраду.

Розуміння.

Усього цього я так і не знайшов. Здавалося, що рана, яка розверзлася в моїх грудях, ніколи не загоїться. Під час похорону священник сказав:

— Біль мине.

Мені хотілося заричати йому: «Поцілуй собаку в сраку. Я не хочу, щоб біль минав! Я хочу пірнути в нього, адже що довше я страждатиму, то довше пам’ятатиму батька!»

Тато був чудовою людиною. Пригадую, коли я був малим, він несподівано вирішив відмити всі поверхні на кухні. Стільці, столи — все було відсунуто до стіни. А потім він узяв матусю за руки й вони почали танцювати. У неї в грудях клекотів сміх, вона верещала:

— Yah eejit!¹³

Що б не відбувалося, мій батько завжди казав:

— Поки можеш танцювати — ти завжди попереду.

Він танцював до кінця.

А я — ніколи.

Померлі діти не заминають спогадів,
вони залишають мрії.
Томас Лінч, «Зобов’язання»

Я НАВІДАВСЯ ДО МОГИЛИ ТІЄЇ ПОМЕРЛОЇ ДІВЧИНКИ. Її поховали на цвинтарі раун.

Цвинтар. Місце, де лежить мертвий коханець Нори Барнакл¹⁴.

Я сам не можу пояснити, чому мене так тягнуло туди. Мій батько спочивав на невеликому пагорбі. Але я почувався занадто виснаженим, щоб привітатися. У мене взагалі було таке враження, ніби я просто випадково проходжу повз. Бувають дні, коли відчуття втрати загострюється настільки, що я не можу вичавити із себе й простого «привіт».

Сара Гендерсон була похована біля східної стіни. Це майже єдине місце, куди досягало сонячне проміння.

На тимчасовому, нашвидкуруч збитому хресті було написано:

САРА ГЕНДЕРСОН

І більше нічого.

— Capo, — промовив я, — обіцяю, я зроблю все, що зможу.

За ворітьми я знайшов телефонну будку та зателефонував Кеті Б. Вона відповіла після дев’ятого гудка:

— Що?

— Bay, Кеті... ти завжди так ввічливо відповідаєш на дзвінок?

— Джеку?

— Так, це я.

— Як ти? Де ти?

— Я поблизу кладовища.

— Ну, добре, що не в могилі.

— Ти могла б виконати невеличку роботу?

— Звісно. Взагалі-то мені ж потрібно за щось жити.

Я розповів їй передісторію та подробиці. А потім додав:

— Поговори з її шкільними друзями, хлопцем.

— Не вказуй мені, як я маю виконувати мою роботу.

— Ну вибач.

— Усе як завжди. Я передзвоню за декілька днів.

І вона поклала слухавку.

ДЕСЬ РІК ТОМУ ПІЗНО ВВЕЧЕРІ Я ЙШОВ ДОДОМУ ПОНАД КАНАЛОМ. Це місце після опівночі перетворювалося на клоаку. П’яні студенти, наркомани, захисники навколишнього середовища, качки й тихі божевільні. Я почувався своїм поміж ними. Якщо не зважати на те, що якийсь мігрант намагався продати мені своє пальто, то в цілому вечір минув без пригод. Діставшись кінця каналу, я вгледів дівчину на колінах перед чоловіком. На одну безглузду мить мені здалося, що вона робить йому мінет. Аж поки я не побачив, як його рука піднялася й важко опустилася їй на голову. Я підійшов ззаду та врізав покидьку ліктем по шиї.

Він упав на поручні. Обличчя дівчини було закривавлене, на щоці виднілися синці. Я допоміг їй підвестися.

— Він уб’є мене, — промовила вона.

Я вдарив його ще раз, він захарчав.

— Ні, я так не думаю, — заперечив я, а потім запитав: — Іти зможеш?

— Спробую.

Я схопив того чоловіка за сорочку.

Підняв —

один,

два —

і відпустав.

Дозволив йому хитнутися й шубовснути у воду. Коли я відчиняв двері до свого помешкання, до нас долинули якісь дикі звуки від каналу.

— Мені здається, він не вміє плавати.

— Кого це цікавить?

— Мене — точно ні.

Я ЗРОБИВ ВЕЛИЧЕЗНУ ПОРЦІЮ ГАРЯЧОГО ВІСКІ: всипав туди тонну цукру, додав гвоздику, влив майже літр «Джеймсона»¹⁵.

Вклав келих у її руки і промовив:

— Пий залпом.

Вона послухалася.

Я врубив «LoneStar»¹⁶, почавши з пісні «Amazed».

— Це що, кантрі-енд-вестерн? — запитала дівчина.

— Атож.

— Це таке лайно.

— Пий, і стане байдуже.

Я роздивився її як слід. Настовбурчене волосся, брови з пірсингом, щедра кількість темного макіяжу. Десь під усім цим ховалася гарна дівчина. Визначити вік було важко, їй могло бути і шістнадцять, і тридцять шість. У неї був лондонський акцент, трохи приглушений ірландськими модуляціями. Звучало так, ніби вона щосили намагалася опанувати те, що, на думку англійців, є ірландським акцентом. Дякувати Богу, в неї не дуже виходило.

Не дивно, що вона мені сподобалася. На її лівому зап’ястку красувалася ціла купа срібних браслетів. Але навіть вони не прикривали старі шрами. Я запитав:

— Намагалася звести рахунки з життям?

— А ти що, ґард?

— Був раніше.

— Що-що?

— Колись був ґардом.

— От дупа.

Ось так я і познайомився з Кетрін Беллінгем. Її занесло до Ґолвея разом із рок-гуртом «Black Box». Потім гурт розпався, але вона залишилася.

— Я співачка, — пояснила вона.

І без жодної передмови затягнула «Troy». Зважаючи на те, що акомпанементу в неї не було, це був не найкращий вибір. Я ніколи не вважав себе затятим шанувальником Шинейд О’Коннор¹⁷, але, почувши цей спів, змінив свої переконання. Кеті співала пісню, як панахиду — безрадісно, але красиво. Я був здивований, навіть салютував їй своїм напоєм.

— Потужно.

Вона відразу ж продовжила «Only a Woman’s Heart». Так, Мері Блек¹⁸ також потребувала переоцінки з мого боку. У мене складалося таке враження, ніби я до сьогодні жодного разу не чув цих пісень. Коли вона закінчила, я промовив:

— Господи, а ти нічого.

— Справді?

Я налив нам іще й виголосив тост:

— За красу.

— Я ніколи не співаю три пісні поспіль, але я така п’яна, отже... — зауважила вона, хоча навіть не торкнулася своєї склянки. Наступною піснею стала «No Woman, No Cry»¹⁹.

Такі пияки, як я, народжуються заради отаких сентиментів. Поки я слухав, жалкував, що в мене немає найміцнішого колумбійського рому. І водночас я почувався так, наче вже перехилив добрячу кварту. Але чого саме — не знав.

— Ну все, шоу скінчилося, — урвала Кеті несподівано.

— Ніхто не співає так по-янгольськи, як ті, хто живе в пеклі, — не роздумуючи, сказав я.

— Кафка, — кивнула вона.

— Хто?

— Це його слова.

— Знаєшся на Кафці?

— Знаюся на пеклі.

ЖАЛОБА

В ІРЛАНДІЇ КАЖУТЬ: «ЯКЩО ТОБІ ПОТРІБНА ДОПОМОГА — ІДИ ДО ҐАРДІВ. Якщо не потрібна — все одно йди до ґардів».

Я так і зробив.

Після звільнення кожні декілька місяців отримував такого листа:

МІНІСТЕРСТВО ЮСТИЦІЇ

Шановний!

Згідно з умовами розірвання контракту, ви зобов’язані здати все державне майно. Див. статтю № 59341А «Про уніформу та спорядження». До нашого відома дійшло, що ви не здали майно з артикулом 8234 — формене демісезонне пальто ґарда. Ми сподіваємося, що найближчим часом ви повернете зазначену річ.

З повагою
Б. Фіннертон

Я зім’яв останній лист і жбурнув його через усю кімнату. У смітник не влучив.

Прислухався до того, як дужчає дощ на вулиці, та щільніше загорнувся в майно з артикулом вісім-два-три-чотири. Службове пальто пасувало мені ідеально, я почувався в ньому неймовірно затишно. Це була єдина річ, що пов’язувала мене з попереднім місцем роботи.

Чи збираюся я його повертати? Дідька лисого.

МІЙ КОЛИШНІЙ КОЛЕГА, КЛЕНСІ З РОСКОММОНА, ОТРИМАВ ПІДВИЩЕННЯ. Я стояв за межами відділку ґардів і запитував себе, коли ж мене запросять усередину. Глибоко вдихнувши, я зайшов до відділку. Ґарденя, років дванадцяти, промовило:

— Слухаю вас, сер.

Господи, який же я старий.

— Чи можу я побачити ґарда Кленсі? — запитав я. — Не впевнений, яке в нього зараз звання.

Очі хлопчиська замало не випали з очниць.

— Ви маєте на увазі суперінтенданта Кленсі?

— Напевно.

Його обличчя стало підозріливим.

— А вам призначено?

— Скажіть йому, що прийшов Джек Тейлор.

Малий задумався і відповів:

— Я запитаю. Чекайте тут.

Я так і зробив. Поки чекав, читав дошку оголошень. Дивлячись на неї, можна було уявити, що всі ґарди — приязні служаки в простій уніформі. Я знав правду. Юнак повернувся і повідомив:

— Суперінтендант зустрінеться з вами в кімнаті для допитів Б. Я вас пропущу.

І пропустив.

Кімната була пофарбована в яскраво-жовтий колір. Самотній стіл, два стільці. Я присів на той, куди зазвичай саджають усіх підозрюваних. Задумався, чи не варто зняти й повісити пальто, але ж вони можуть його забрати. Вирішив не знімати.

Двері відчинилися, до кімнати зайшов Кленсі. Він неабияк змінився, якщо порівнювати з тим Кленсі, якого я пам’ятав. Як то кажуть, став міцнішим. Точніше, вгодованим, занадто вгодованим. Напевно, щоб відповідати посаді суперінтенданта. Обличчя в нього стало рум’яним, щокатим, драглистим.

— Святий Боже! — промовив він, побачивши мене

— Суперінтенданте — Я підвівся.

Йому це сподобалося.

— Сідай уже, старий, — озвався він.

Я сів. Певний час ми просиділи в тиші, приглядалися один до одного, оцінювали. Жоден із нас не палав бажанням ділитися останніми новинами. Врешті-решт він запитав мене:

— Чим я можу тобі допомогти?

— Мені потрібна інформація.

— Он як.

Я розповів йому про дівчину та прохання її матері.

— Так, я чув, що ти став кимось на кшталт приватного детектива, — промовив Кленсі. — Я нічого не відповів, просто кивнув. А він продовжив: — Я чекав від тебе більшого, Джеку.

— Ніж?..

— Ніж наживи на горі бідолашної жінки.

Його слова боляче вдарили по моєму самолюбству, бо були близькими до правди. Він хитнув головою і додав:

— Я пам’ятаю цю справу. То було самогубство.

Я нагадав про телефонний дзвінок, він зітхнув з огидою.

— Невже це стало твоїм покликанням?

Остання спроба.

— Я можу побачити файли справи?

— Не клей із себе дурня... і прохмелися.

— Це означає «ні»?

Кленсі підвівся, відчинив двері. Я спробував вигадати якийсь геніальний вихід із ситуації, але дива не сталося. Ще я очікував, що мене викинуть із відділку, але він просто сказав:

— Не перетворюйся на проблему, Джеку.

— Вже перетворився.

Я ПІШОВ ДО «ҐРОҐАНА», УТІШАЮЧИ СЕБЕ ТИМ, ЩО ПРИНАЙМНІ ВОНИ НЕ ЗАБРАЛИ МОЄ ПАЛЬТО. Шон привітав мене з-за стійки:

— Ти вже наче мила з’їв!

— Відчепись.

Я пробрався до свого столика, сів на стілець. За декілька хвилин Шон приніс мені келих пива та склянку віскі, кивнувши:

— Щось мені підказує, що ти хочеш випити.

— Я працював над справою, зрозуміло?

— Над справою?

— А що?

— Господи, допоможи тій бідній жіночці.

Пізніше, п’яний як чіп, я белькотів Шону:

— Вибач, я був дещо дратівливий.

— Дещо?

— Напруження, це все напруження, я просто не справляюся.

Він перехрестився.

— Господи, і це що, все?

Коли було таке, щоб приватний
детектив розкрив справу? Ніколи!
Ед Мак-Бейн²⁰

ДЕЯКІ ЛЮДИ ЖИВУТЬ ТАК, НІБИ БУТТЯ — ЦЕ КІНО. Саттон жив так, ніби потрапив у вкрай кепське кіно. Кажуть, різниця між одним другом і його відсутністю величезна. Або, якщо в людини є друг, її вже не можна вважати невдахою. Мушу в це повірити.

Саттон — мій друг. Коли я був іще зеленим ґардом, мене відрядили патрулювати на кордоні. Таке призначення означає, що ти будеш постійно стояти або під дощем, або під дуже сильним дощем. Ти молодий, ти жадаєш перестрілок. А замість цього жуєш холодні сосиски та чипси в кабіні «ніссана».

Я відводив душу в пабі з дуже винахідливою назвою «Трактир на кордоні». Коли я прийшов туди вперше, бармен сказав мені:

— Хто тут гарячий чолов’яга з пушкою?

Я розреготався, бо тієї миті вже був близький до обмороження.

— Я — Саттон, — назвався бармен.

Він був схожий на Алекса Ферґюсона²¹, не на молодшу його версію, а на галасливого шоумена на вершині слави.

— Нащо ти пішов у ґарди? — запитав він.

— Щоб насолити батькові.

— То ти ненавидиш свого старого, чи що?

— Ні, я люблю його.

— Просто збився зі шляху, заплутався?

— Хотів перевірити, чи не спробує він мене зупинити.

— І що, зупинив?

—Ні.

— Ну то й вали звідти, пакуй речі.

— Одначе зараз мені це полюбилося. У певному сенсі.

Протягом декількох місяців моєї служби на кордоні я добряче випивав у Саттона. Одного разу, коли ми мали поїхати на танцювальний вечір у Південну Арму²², я запитав приятеля:

— Що мені взяти туди?

— Армалітку²³.

Коли ми мали їхати туди, на мені знову було моє майно під артикулом вісім-два-три-чотири.

— Скажи, ти хоч заради танців знімеш це пальто? — запитав мене Саттон.

— Можливо.

— О, іще дещо. Краще ні з ким не розмовляй.

— Чого це?

— Це бандитський край. Твоя м’яка вимова вилізе назовні — і поховає нас усіх...

— Ну то як мені запрошувати на танець, листа відправляти, чи що?

— Господи, Тейлоре, це ж дискотека. Ми їдемо туди бухати.

— Ну, зрештою я можу махнути дівкам жезлом.

Вечір виявився цілковитою катастрофою. Танцювальний зал був напхом напханий парами. Жодної вільної дівчини.

— Вони ж усі з хлопцями! — зауважив я, звертаючись до Саттона.

— Певна річ, ми ж на Півночі, тут завбачливість зайвою не буває.

— Хіба не можна було просто піти в паб?

— І не відчути цієї атмосфери?

Гурт музикантів для цього вечора витягли з якоїсь доісторичної епохи. Дев’ятеро хлопців у синіх піджаках та білих штанях з більшою, ніж у військовому оркестрі, кількістю труб. Ніж у будь-якому військовому оркестрі. Їхній репертуар варіювався від Хаклбака²⁴ до фаворитів Євробачення та нестримних «Beach Boys»²⁵. Тільки стоячи посеред вологого танцювального залу в Південній Армі, серед натовпу, що гуртом підспівує «Surfing Safari», можна пізнати пекло.

На зворотному шляху, допоки Саттон намагався кермувати на непевній дорозі, я раптом побачив фари в дзеркалі.

— Ем-м-м... — сказав я.

Автомобіль всіляко намагався нас обігнати, але Саттона це не влаштовувало. Біля кордону ми нарешті скинули переслідувачів з хвоста.

— Як ти вважаєш, це був жарт?

— Кепський жарт.

— Чому?

— Бо жартома люди не переслідуватимуть тебе о четвертій ранку.

Те, що залишилося,
не завжди гірше за те, що втрачено.

САТТОН ПЕРЕБРАВСЯ ДО ҐОЛВЕЯ.

— Ти мене переслідуєш? — поцікавився я.

— Навіть не сумнівайся.

А ще він вирішив стати художником.

— Ти більше схожий на художника, що дзюрить пивом.

Насправді талант у нього був. Не знаю, чи захоплювався я ним, чи просто заздрив йому. Мабуть, і те й інше. Мої почуття живилися одне одним — це типово для ірландців. Його картини потроху почали купувати, отже, він вирішив і поводитись як художник. Придбав котедж у Кліфдені²⁶. Чесно кажучи, мені здавалося, що він перетворився на цілковитого засранця.

Я так йому і сказав. Він розреготався у відповідь:

— Це всього-на-всього напускний дурман. І він, як саме почуття щастя, довго не триватиме.

Так і вийшло.

Він став самим собою вже за декілька місяців. Ґолвейські дощі змивають більшість амбіцій та претензій. Саттон навіть у найгірших своїх проявах усе одно був кращим, ніж переважна більшість людей — у найкращих. Після зустрічі з Кленсі я зателефонував Саттону й сказав лише одне слово:

— Допоможи.

— Що трапилося, старий?

— Ґарди!

— Ого, усі? І що ж вони зробили?

— Вони відмовилися мені допомагати.

— То стань на коліна та подякуй Усевишньому.

Ми домовилися зустрітися в пабі «Ґроґан». Коли я приїхав, вони з Шоном уже захоплено про щось розмовляли.

— Гей, хлопці, — покликав я їх. Шон випростався. Важко. Я аж почув, як його хребці болісно скреготнули від напруження.

— Тобі потрібен Radox²⁷, — порадив я.

— Та краще вже Боже диво.

А потім вони обидва подивилися просто на мене.

— Що? — запитав я.

— Нічого не помітив? — в один голос запитали вони натомість.

Я роззирнувся довкола. Той самий старий паб, та сама вервечка похмурих затятих пиворізів біля стійки, прикутих до власних келихів мріями про нездійсненне. Я стенув плечима. Наголошую, що для чоловіка сорока п’яти років такі різкі рухи — це вкрай нелегко.

— От сліпа тетеря, подивися туди, де раніше були ключки.

Там висіла Саттонова картина. Коли я підійшов ближче, то розгледів на ній білявку на пустельній вулиці. Це могла бути Ґолвей-Бей²⁸. Один із пияків проказав:

— Мені здається, з ключками було краще.

— Талановито, еге ж? — зауважив Шон.

А потім він кинувся готувати нам каву

з алкоголем

та

без алкоголю.

— У мене буде виставка в «Кенні»²⁹. Ось цю оцінили в п’ятсот гіней.

— Гіней!

— Так, проти розкоші не попреш. Подобається?

— Це Ґолвейська затока?

— Це «Білявка на розі вулиці».

— А...

— У Девіда Ґудіса³⁰ є детектив із такою назвою. Він написав його тисяча дев’ятсот п’ятдесят четвертого року.

— Облишмо майстер-клас на потім, — підійняв я долоню.

Він посміхнувся і промовив:

— Неук ти дрімучий.

Я розповів йому про нову справу. Він зауважив:

— Останнім часом рівень самогубств серед ірландських підлітків значно зріс.

— Я знаю, знаю, але в цьому дзвінку до матері дівчинки щось є.

— Просто черговий псих.

— Можливо, ти й маєш рацію...

Пізніше ми прогулювалися вулицею Шоп-стріт. Перед книжковим магазином «Ісонс» якась румунка грала щось на олов’яному свистунці. Ну, точніше, просто дмухала в нього з деякими проміжками. Я підійшов і дав їй пару шилінгів.

— Господи, ти ще й заохочуєш її! — вигукнув Саттон.

— Я заплатив, щоб вона припинила.

Але вона цього так і не зробила.

Біля магазину одягу «Ентоні Раян» якийсь захисник природи жонглював палаючими смолоскипами. Один упав додолу, але чоловік навіть оком не змигнув. До нас наближався ґард. Саттон кивнув йому, той привітав нас, салютувавши.

— Панове.

— Сумуєш за цим? — Саттон кинув на мене допитливий погляд.

Я знав, про що він говорить, але все одно запитав:

— За чим — «цим»?

— За ґардами.

Я не знав, що відповісти, тому так і сказав:

— Не знаю.

Ми дісталися будівлі «Кенні» саме тоді, коли якийсь недолугий магазинний злодій намагався вкрасти книжку Патріка Каванаха³¹. Власник, однак, побачив це і, непомітно наблизившись, наказав:

— Ану поклади на місце!

Злодій послухався.

Ми проминули перший поверх і увійшли в галерею. Я побачив на виставці два полотна Саттона, поруч із ними були приклеєні стікери «Продано».

— Ти підносишся на гребінь слави, — зауважив Том Кенні.

Ціни теж були на гребені. Я звернувся до Саттона:

— Думаю, ти можеш покинути свою основну роботу.

— У мене немає основної роботи.

Важко сказати, кому з нас більше сподобалася ця відповідь.

Кілька наступних днів ми витратили на розслідування справи. Шукали будь-яких свідків «самогубства». Але не знайшли жодного. Поговорили з учителем дівчинки, з її шкільними друзями, але зібрали тільки крихти інформації. Якщо Кеті Б. не знайде жодних приголомшливих доказів, справу буде закрито.

У п’ятницю ввечері я зібрався трішки відпочити. Вирішив узяти додому літр пива та чипси. Але, на жаль, пиво довелося скасувати: я був на страшенній мілині. «Блек Буш»³² було занадто навіть згадувати. Мені лишилися чипси. На додачу купив тріску, аби вечеря була поживнішою.

Не знаю, чи може бути щось більш утішне, ніж змочені в оцті чипси. Їхній запах нагадує дитинство, якого в тебе ніколи не було. Наближаючись до своєї квартири, я намагався переконати себе, що задоволений. Перший удар припав на шию — коли я повернувся до дверей. А потім мене наздогнав копняк у пах. Немов божевільний, я щосили вчепився в пакетик із чипсами. Мене били двоє, двоє кремезних чолов’яг. Маю сказати, що віддухопелили вони мене неабияк — достобіса високопрофесійно. На мене посипалася злива ударів і копняків — усі точні, усі ритмічні. Без злого наміру, але з повною самовіддачею. Я відчув, як у мене зламався ніс. Можу заприсягнутися, що чув хрускіт. А потім один з них промовив:

— Візьми його руку та розчепір йому пальці.

Я боровся, як міг. А потім мої пальці розпластали на підлозі. Вона була холодною та вогкою. Чобіт пройшовся по моїй долоні двічі. Я заревів, немов востаннє.

Після цього все скінчилося. Другий додав:

— Дрочити певний час не зможе.

А потім один з них прошипів мені на вухо:

— Не пхай носа до чужих справ.

Мені кортіло заволати: «Зателефонуйте в поліцію!» А коли вони вже йшли, я намагався крикнути їм услід: «Краще власних чипсів купіть!» Але в роті булькала кров.

О, ці хвилини перед кінцем...

ЧОТИРИ ДНІ Я ПРОЛЕЖАВ У ВІДКЛЮЧЦІ В ЛІКАРНІ УНІВЕРСИТЕТСЬКОГО КОЛЕДЖУ. Місцеві називають цю лікарню «регіональною». Колись вважали, що потрапити сюди — це побувати у повній дупі. Тепер вважається, якщо ти потрапив сюди, значить, тобі пощастило.

Одна жінка зі старого району сказала:

— Колись у нас були шлунки, але не було їжі. Тепер у нас є їжа, але немає шлунків.

Або:

— Любі, немає жодної кризи. Одяг же досі є.

Спробуй посперечайся із цим.

Коли я опритомнів, побачив, що якийсь лікар-єгиптянин перевіряє мою медичну картку. Я запитав:

— З Каїра?

Він сухо посміхнувся та сказав:

— З поверненням, містере Тейлор.

— Я це не навмисно.

Я чув лікарняне радіо. Лунала пісня «Rise» від Ґабріель. Я б із задоволенням наспівав «Knockin’ On Heaven’s Door»³³ з її бек-вокалістками, але мій рот геть розпух. Я читав, що, коли співачка знову повернулася до музики, голову вітчима її колишнього хлопця знайшли на сміттєзвалищі в Брікстоні³⁴.

Я б охоче поговорив про це з лікарем, але він уже пішов геть. Натомість прийшла медсестра та почала енергійно збивати мені подушки. Вони роблять так завжди, коли бачать, що тобі хоча б трохи покращало. Моя ліва рука була міцно перебинтована.

— Скільки всього зламано? — запитав я.

— Три пальці.

— А ніс?

Вона кивнула, а потім повідомила:

— До вас відвідувач. Як ви почуваєтеся? Приймете?

— Так, звісно.

Я очікував, що то буде Саттон або Шон, але це була Енн Гендерсон. Побачивши моє знівечене обличчя, вона нажахано зойкнула.

— Обрали б тут когось симпатичнішого за мене, — запропонував я.

Але вона не посміхнулася у відповідь. Підійшла ближче й промовила:

— Це все через мене?

— Що-що?

— Це через Сару?

— Ні... ні... звісно, ні.

— Я принесла вам виноград. — Вона поклала паперовий пакунок на тумбочку.

— Є хоча б мізерний шанс випросити у вас віскі?

— Мені здається, зараз це потрібно вам найменше.

Біля дверей з’явився Шон та увійшов до палати.

— Дякувати Богу.

Енн Гендерсон нахилилася, поцілувала мене в щоку і прошепотіла:

— Тільки не пийте.

І пішла.

Шон непевно підійшов до мене і стиха промовив:

— Схоже, ти когось добряче розлютив.

— Робота така.

— Хтось подзвонив ґардам?

— Це й були ґарди.

— Брешеш!

— Я бачив їхнє взуття навіть ближче, ніж хотілося б.

Це були ґарди, стовідсотково.

— Господи.

Він сів. Шон мав гірший вигляд, ніж я почувався. Він поклав пакет із «Даннес»³⁵ на ліжко.

— Там речі, які можуть тобі знадобитися.

— А пійло є?

Я почувався божевільним священником із «Батька Теда»³⁶. Покопирсався в сумці і знайшов:

шість апельсинів,

«Люкозейд»³⁷,

коробку шоколадних цукерок «Мілк Трей»,

дезодорант,

піжаму,

чотки.

Я взяв чотки та запитав у Шона:

— По-твоєму, мені настільки кепсько?

Він поліз до внутрішньої кишені пальта й дістав напівпорожню пляшку «Джеймсона».

— Благослови тебе Боже, — сказав я.

Я ковтнув із пляшки й відчув, як алкоголь ударив мені в зламаного носа. А потім дістався до мого серця і забився хвилями об потовчені ребра.

— Міцно, — видихнув я. Шон кивнув.

— До справи! — вигукнув я.

Він аж підстрибнув, і мене неприємно здивувало те, яким розгубленим і, що найгірше, старим скидався він цієї миті.

— Ох і пекло, Господи Боже... Чому саме в таких місцях завжди спекотно, як у печі? — пробелькотів Шон.

Мабуть, в усьому винні знеболювальні, але я майже одразу сп’янів як чіп.

— А де Саттон? — запитав я.

Шон відвернувся, але я наполягав:

— Що? Кажи!

Він схилив голову й пробурмотів щось.

— Та кажи вже... Ненавиджу, коли ти так робиш.

— Зчинилася пожежа...

— О Господи!

— З ним усе гаразд, але котеджу більше немає. І всіх його картин теж.

— Коли?

— Тоді ж. Тієї ж ночі, коли напали на тебе.

Я похитав головою. І одразу ж пожалкував про цей порух, бо відчув, як віскі хлюпоче десь у моїй голові.

— Що за чортівня відбувається, — прохарамаркав я.

До палати повернувся лікар.

— Містере Тейлор, вам треба відпочивати.

Шон підвівся й поклав долоню мені на плече.

— Я повернуся сьогодні ввечері.

— Сьогодні ввечері мене вже тут не буде.

Я спустив ноги з ліжка. Лікар одразу ж стривожено зауважив:

— Містере Тейлор, я наполягаю, щоб ви повернулися до ліжка!

— Я йду... ПВВ... так, здається? Під власну відповідальність... Господи, ви що, не дивилися «Швидку»³⁸?

На мить у мене запаморочилося в голові, але алкоголь вистрелив дуплетом. Моя кров жадала пінти «Гіннесу»³⁹. Цілого ящика. Шон теж розхвилювався:

— Джеку, будь розсудливим!

— Розсудливим? Ніколи таким не був.

Я погодився на таксі. І коли мене відвезли на інвалідному візку до виходу з лікарні, я почув, як медсестра сказала:

— Yah big ееjit⁴⁰.

ЧЕРНИЦЯ ЧИТАЛА ПАТРИЦІЮ КОРНВЕЛЛ⁴¹. Побачивши, що я дивлюся на обкладинку, сказала:

— Віддаю перевагу Кеті Райкс⁴².

Я не знав, як на це відповідати, хоча, мабуть, відповіді не існувало. Ввічливої принаймні.

— Я прийшов зарано? — запитав я.

Вона неохоче відклала книжку й відповіла:

— Ще пів години. Можете поки що прогулятися в саду.

Що ж, я так і зробив.

Жіночий монастир Святої Клари розташовувався в центрі міста. Щонеділі о пів на шосту там відбувалася латинська меса. Це наче повернення в часі, років на п’ятдесят. Справжнє Середньовіччя. Обряди, запах ладану, латина — невимовна благодать.

Не знаю, чому я ходжу туди. Запитайте в мене про віру, і я розгорну розклад кінних перегонів. Одного разу я легковажно сказав про це Кеті Б. Відтоді вона мене переслідувала. Я постійно запитував:

— Навіщо ти це робиш? Ти якийсь англійський язичник.

— Я буддистка.

— Господи, ти ж розумієш, що я маю на увазі? Навіщо тобі туди ходити?

— Передам привіт від «Брайдсхеду»⁴³.

— Що?

— В Англії найвищий католицизм для обраних. Івлін Во⁴⁴, Ґрем Ґрін⁴⁵ — усі вони були навернуті до віри.

Тоді вона мене просто виснажила. А зараз я вгледів, як вона прямує до монастиря. Напередодні я застеріг:

— Одягнися пристойно. Не так, наче ти вирішила потусуватися з готами.

І от вона стояла переді мною у довгій сукні. Це вбрання мало б гарний вигляд на якомусь заході в Банку Ірландії, але меса! А потім на додачу я побачив чоботи-мартенси.

— Доки!

— Я їх відполірувала!

— Але ж вони блакитні!

— Чорниці носять блакитне.

— Звідки тобі знати?

— Я дивилася «Агнесу Божу»⁴⁶.

Цієї миті вона побачила мій ніс, загіпсовані пальці й вигнула брови.

— Ого, нічого собі.

— Що таке?

— А до мене вони не прийдуть?

— Немає жодних «їх»... то просто збіг.

— Ага... ну звісно.

Теленькнув дзвін.

— Як я дізнаюся, що повинна робити на месі? — запитала Кеті.

— Повторюй за мною.

— Тоді нас викинуть на вулицю.

Усередині маленької церкви було тепло та затишно. Кеті вхопила папірець зі словами церковного гімну та пискнула:

— Тут співають!

— Тобі не можна.

Виявилося, можна. Парафіяни також долучилися до виконання пісні. Кеті співала голосніше за всіх. Черниця підійшла до нас привітатися і запитала:

— Ви не хочете співати тут щонеділі?

— Вона не з нашої парафії, — негайно втрутився я.

Кет і черниця зиркнули на мене з однаковим презирством. Я вирішив вийти на свіже повітря. Під’їхав отець Малахія. Щойно він зліз із велосипеда, одразу закурив цигарку.

— Запізнюєтеся, отче, — зауважив я.

— А що за подія? — посміхнувся він.

Малахія був викапаний Шон Коннері, за винятком засмаги.

Засмаги.

Та гольфа.

Я не можу назвати його своїм другом. У священників зазвичай інші улюбленці. Я знаю його змалечку. Він поглянув на мої травми і підсумував:

— Ти досі пиячиш.

— Це не пов’язано між собою.

Він дістав сигарети. «Мейджор». У зелено-білій пачці. Міцні, як удар копитом мула, удвічі смертельніші за будь-які інші.

— А ви досі палите, — зауважив я.

— Так, я та Бетті Девіс⁴⁷.

— Вона ж померла.

— Саме так.

Від кинув погляд на двох черниць.

— Вони як величезні синці.

— Що?

— Не можна торкатися, такі вразливі.

Я озирнувся та запитав:

— Як зараз церква ставиться до самогубців?

— Маєш намір залишити нас, are yah⁴⁸?

— Я кажу серйозно. Досі не можна ховати самогубців «у святій землі»?

— Ти зовсім відстав від життя, Джеку.

— То це відповідь?

— Ні, це — сумний факт.

ФАКТИ

МИ З КЕТІ Б. ВЛАШТУВАЛИ ПІКНІК. БУКВАЛЬНО. Сиділи біля Іспанської арки з китайською їжею на винос, їли та дивилися на воду.

— Я вже можу рапортувати! — зауважила вона.

— Давай спочатку доїмо.

— Так, авжеж.

Я кинув трохи їжі лебедям. Схоже, їм не дуже сподобалося. До нас підійшов пияк.

— Gis a fiver⁴⁹.

— Я дам тобі фунт.

— Гаразд, що завгодно, аби не євро.

Потім його погляд упав на нашу їжу — я простягнув йому свою порцію.

— Іноземна, чи що? — запитав він, узявши з величезною неохотою.

— Китайська.

— За годину знову буду голодний.

— Але ж у тебе є цілий фунт.

— Еге ж, здоров’я теж є.

Він пішов дратувати якихось німців. Вони його сфотографували.

— Перед тим як звітувати, я можу розповісти тобі історію? — запитала Кеті.

— Історії я полюбляю.

— Мій батько був посереднім бухгалтером, — почала вона. — Знаєш, старий жарт... «Як розпізнати бухгалтера-екстраверта? Йому вистачає мужності подивитися на твої черевики». Коротше, він до п’ятдесяти працював без жодного підвищення. Мати гризла його, як іржа залізо. Що я дійсно добре пам’ятаю, то це те, що в нього було десять костюмів. Усі однакові, мати їх ненавиділа. Про таких, як вона, ірландці кажуть «святий жах».

Батько завжди ставився до мене з добротою та щедрістю. Але, коли мені виповнилося дев’ять, він утратив роботу через пияцтво. Мати його вигнала. Він узяв свої десять костюмів і переїхав жити в тунель поблизу станції Ватерлоо. Коли один костюм забруднився, він надягнув наступний. В останньому ж кинувся під потяг із Саутгемптона⁵⁰, що приходив рівно о п’ятій хвилині по дев’ятій.

— Це не потяг, це експрес.

— Я ненавиділа батька, тому що його ненавиділа мати. Але потім, коли я усвідомила, яка вона, я почала розуміти тата. Колись я читала про матір Гемінґвея. Вона надіслала синові рушницю, з якої застрелився його батько. Моя мати ніколи не була внутрішньо виснаженою через удавану злість. Після її смерті я розбирала речі й знайшла розклад потягів Ватерлоо. Напевно, вона здогадувалася, що він урешті скоїть.

Сльози котилися її обличчям та падали в локшину з карі — м’яко, наче дощові краплі, що стікають по шибці. Я відкоркував пляшку вина та простягнув її Кеті. Дівчина відмахнулася, буркнувши:

— Зі мною все гаразд. Отже, ти досі в техніці нуль?

— Абсолютний.

— Тоді скажу просто: я зґвалтувала інтернет, пошукала інформацію щодо кількості підліткових самогубств за останні шість місяців і серед інших знайшла два посилання. Колись чув про «Плантерз»?

— Вони виготовляють арахісове масло?

— Ні, це величезний магазин «зроби сам» на задвірках площі Едварда.

— Це там, де новий магазин «Даннес»?

— Так.

— Господи. Площа Едварда! Я хочу сказати... та ну. У центрі Ґолвея, як це по-ірлдандськи.

Вона зиркнула на мене і продовжила:

— З трьох самогубців усі три дівчини працювали там неповний робочий день.

— То й що?

— Це дивно. Його власник, Бартолом’ю Плантер, переїхав сюди з Шотландії. Такий багатий, ніби виграв у лотерею.

— Оце так успіх, Кеті.

— Є ще дещо. Вгадай, хто охороняє приміщення? — продовжила вона.

— І гадки не маю.

— «Зелені Ґарди».

— То й що?

— Вони наймають ґардів за сумісництвом.

— Он як...

— Саме так.

Вона взяла в мене вино, зробила ковток і запитала:

— Що тепер, розумнику?

— Можливо, мені варто познайомитися з містером Плантером.

— Містером Фордом.

— Фордом?

— Він управляє тим місцем.

— Добре, тоді з ним.

Певний час вона просто дивилася на воду.

— Потрахатися не хочеш?

— Що-що?

— Ти мене чув.

— Господи, та тобі ж усього... дев’ятнадцять?

— Ти взагалі плануєш платити мені за роботу?

— Ем... так, невдовзі.

— Тоді принаймні трахни мене.

— Є щось іще? — я підвівся.

— Ну звісно ж.

— І?

— Містер Плантер полюбляє гольф.

— Мені здається, це не свідчить про підозрілу поведінку.

— Свідчить, якщо знаєш, із ким саме він грає в гольф.

— То з ким?

— Із суперінтендантом Кленсі, ось із ким.

Після цього я пішов.

ЗРОБИ САМ

ХОТІВ БИ Я СКАЗАТИ, ЩО НАДЯГНУВ СВІЙ НАЙКРАЩИЙ КОСТЮМ, АЛЕ В МЕНЕ БУВ ЛИШЕ ОДИН. Я купив його в «Оксфемі»⁵¹ два роки тому. Він темно-синій з вузькими лацканами. У ньому я здаюся повнішим. Пам’ятаєте кліп Філа Коллінза, де він у трьох іпостасях? Ось такий костюм. Сподіваюся, в ньому я не схожий на Філа Коллінза. Якщо я скажу, що цей костюм коштував трохи менше десятки, тоді ви точно все зрозумієте.

Це було ще до того, як в «Оксфемі» з’явилися кращі ідеї. У мене ще була біла сорочка, яку я, на жаль, виправ із темно-синьою футболкою. Я дещо доповнив своє вбрання послабленою краваткою (вона мала створювати ефект, ніби я «містер, якому на все начхати»), а ще блискучими коричневими броґами⁵². Взуття — то обличчя людини. Я плював на броґи і полірував їх, аж доки вони не заблищали так, що я зміг розгледіти в них власне обличчя.

Я глипнув на себе в дзеркало. Запитав самого себе:

— Ти купив би авто в цього хлопця?

Ні, не купив би.

Я набрав номер Саттона.

Послухав автовідповідач і залишив йому повідомлення. Потім трішки прогулявся містом, намагаючись почуватися громадянином Не впорався. Опинившись біля монастиря, я зайшов усередину та поставив свічку святому Антонію, покровителю всіх утрачених речей. Мені спало на думку попросити його допомогти мені знайти самого себе, але це здалося вкрай театральним. Люди збиралися на сповідь. Як я жадав такого ж очищення.

На вулиці якийсь францисканець побажав мені доброго ранку. Він був справжньою ілюстрацією людини з міцним здоров’ям. Мого віку, але на обличчі — жодної зморшки.

— Вам подобається ваша робота? — запитав його я.

— Це Божа робота.

Ну що ж, я сам напросився. Я прогулявся площею Едварда. Пройшовся магазином «Даннес», побачив принаймні шість сорочок, які я все одно не міг собі дозволити. Потім пішов до «Плантерз». Він виявився великим. Займав усю місцину, що раніше була зоною паркування. На рецепції я запитав, чи можу зустрітися з містером Фордом. Дівчина одразу ж поцікавилася:

— Вам призначено?

— Ні.

— Так, зрозуміло.

Але вона все ж зателефонувала до кабінету, і Форд погодився зі мною зустрітися. Я піднявся ліфтом на п’ятий поверх. Кабінет був невибагливий, сам Форд розмовляв по телефону. Жестом він запросив мене сісти. Містер Форд виявився маленьким енергійним чолов’ягою, лисим, у костюмі від Armani. Коли він поклав слухавку, я звернувся до нього:

— Дякую, що погодилися прийняти. Мене звуть Джек Тейлор.

Він коротко посміхнувся. Зуби в нього були дрібні та жовті. Гарний костюм і бридкі зуби. У його посмішці не було ані краплини привітності.

— Ви кажете так, ніби я мушу знати ваше ім’я. Мені воно нічого не говорить.

Я теж умів посміхатися. Показавши йому досягнення від використання пасти для відбілювання зубів, я промовив:

— Я розслідую смерть Сари Гендерсон.

— Ви з поліції?

— Ні.

— Чи є у вас ліцензія?

— Нічого.

Приємно було відповісти йому його ж словом.

— Отже, я не зобов’язаний розмовляти з вами?

— Хіба що заради елементарної ввічливості.

Він підвівся, поправивши гострі складки на брюках, обійшов своє робоче місце і присів на край столу. Його ноги були такі короткі, що не діставали підлоги. Він носив черевики Bally⁵³. Я знаю, тому що сам не можу дозволити собі такі. А ще — шкарпетки з елегантним візерунком «арґайл»⁵⁴.

— Не бачу жодних підстав, чому я маю стриматися від того, аби викинути звідси вашу жалюгідну дупу.

Було очевидно, що цей хлопець полюбляє теревенити, адже для нього немає звуку солодшого, ніж звук його власного голосу.

— Ви здивуєтеся, якщо почуєте, що три дівчини, які працювали тут, мертві?

Він ляснув себе по коліну.

— Ви уявляєте собі, скільки співробітників проходять крізь наші двері? Їх сотні. Буде дивно, якщо всі вони будуть жити вічно.

— Ви знали цю дівчину?

Не думаю, що я сповна розумів значення слова «сардонічний», допоки не почув його сміху.

— Дуже в цьому сумніваюся.

— Ви не могли б перевірити? Цього хотіла мати тієї дівчини.

Він зіскочив зі столу та натиснув кнопку інтеркому.

— Міс Лі, принесіть мені, будь ласка, досьє на Сару Гендерсон.

Він сів на місце, усім своїм виглядом виказуючи повний спокій.

— Це було приголомшливо, — зауважив я.

— Що саме? Інтерком?

— Ні, те, що ви навіть на мить не замислилися, як звали дівчину.

— Саме тому я сиджу в цьому кріслі та на мені костюм вартістю три штуки, а ви в цей час одягнені... ну, скажімо так... у торішнє дрантя.

Увійшла секретарка з тоненькою папкою. Форд потягнувся по окуляри, точніше по пенсне. Видав декілька «м-м-м». Потім «гм-м». А ще «ага...». А потім захлопнув папку і підсумував:

— Та дівчина прогулювала роботу.

— Що?

— Була ледащем. Ми були вимушені її звільнити.

— І все?

— Так. На жаль, вона була визнана «непридатною». Людиною без майбутнього.

— Ви не помилилися. — Я підвівся. — Майбутнього в неї дійсно не стало.

... як це самовпевнено — вважати,
що межі відчаю вже наскрізь досліджені...

САТТОН ПЕРЕЇХАВ ДО ГОТЕЛЮ «СКЕФФ». Як і будь-який інший будинок у Ґолвеї, його нещодавно відремонтували. Майже кожний готель тепер називався «розкішними апартаментами».

Я знайшов Саттона в барі, він пестив у руках кухоль «Гіннесу».

— Привіт, — піднесено промовив я.

Він нічого не відповів, лише глипнув на мої рани — загоювалися вони кепсько — і кивнув. Я сів на високий стілець поруч із ним, подав знак бармену, щоб приніс два кухлі пива, та знову звернувся до Саттона:

— Пам’ятаєш Кору?

Він похитав головою.

— Я ж нетутешній, забув?

Прибули два кухлі. Я потягнувся по гроші, але Саттон мене зупинив.

— Запишіть це на мій рахунок.

— У тебе є рахунок?

— Таке трапляється, коли ти художник. Точніше, погорілий художник.

Мені здавалося, що буде краще, якщо я скажу в лоб:

— Слухай-но, моє побиття, твоя пожежа. Я не вірив, що вони якось пов’язані. Або взагалі пов’язані з чимось.

— І тепер не віриш?

— Тепер мені здається, що це все було навмисним. Мені... шкода.

— Мені теж.

Деякий час ми помовчали, а потім він сказав:

— Розкажи мені все.

І я розповів.

Це зайняло в мене більше часу, ніж я думав. Стійка перед нами заповнювалася порожніми кухлями, і борг, записаний на рахунок, теж. Коли я закінчив, Саттон буркнув:

— Виродки.

— М’яко сказано.

— Ти можеш якось це довести?

— Аж ніяк.

Я розповів йому про «Зелених Ґардів», охоронну фірму, пояснивши:

— Вони винаймають ґардів.

— Так... і про що ти думаєш?

— Хочу дізнатися, чи працюють там мої нападники.

— А потім?

— Потім поверну їм борг.

— Мені це подобається. Візьми мене з собою.

— З містером Плантером я також хотів би зустрітися. Або він, або Форд убили цю дівчинку. Я хочу дізнатися, як і чому.

— Плантер — багатий покидьок.

— Атож.

— І в тебе вже є ідеї.

— Аякже.

Саттон зробив великий ковток. У нього залишилися білі пінні вуса.

— Як вважаєш, йому подобається живопис? — запитав він.

— О так.

— Ага. А залишно це мені.

— Чудово.

— Хочеш перехопити трохи їдла чи просто напитися до бісиків?

— Напитися до бісиків.

— Бармене!

... удень страхи стають...
реальними,
стрілки годинника
залишають шрами.

А НАСТУПНОГО ДНЯ Я ПОМИРАВ. Це було не просто пересічне похмілля, ні, це була справжня енчилада⁵⁵. Одне з тих похміллів, від якого буквально волаєш: ПРИСТРЕЛЬ МЕНЕ!

Я страждав майже пів дня. Учорашні події, що сталися до четвертої, почали відновлюватися. Подальші — ніби напалмом випалило. Я пам'ятав, як сидів із Саттоном, а потім опинився в пабі «О’Нічтейн».

У мене перед очима замерехтіли окремі спогади.

Як ми танцювали кантрі з норвежцями.

Як ми займалися армрестлінгом з викидайлами.

Потім подвійний «Джек Деніелз».

Мій одяг валявся зім’ятий біля вікна. З-під стільця виглядали залишки їжі, що я приніс із собою додому: розчавлені чипси й те, що скидалося на зелене куряче крильце. Господи!

Мене важко знудило на підлогу. Це — моя ранкова молитва. Давній ритуал — відмолитися таким чином на колінах перед унітазом.

Кляті «Твайфорд»⁵⁶!

Знають, як робити унітази, щоб вони витримали все що завгодно.

Згодом, звільнивши шлунок, я почав блювати лише періодично і спазмоподібно. Так, нібито намагався виштовхати крізь глотку весь вміст свого кишківника. Глотка. Яке ж гарне слово. Є в ньому щось суто медичне.

Я потребував випити хоча б чарку. Краще пляшку. Але це призвело б до нового забуття. А на мене чекали помста та пошук злодіїв. Тремтячими руками я спробував забити косяк. Саттон дав мені трохи травички, сказавши при цьому.

— Просто з блакитних Атлаських гір. Міцненьке лайно. Будь обережним.

Я ніяк не міг скрутити косяк. Підійшов до шафи, знайшов там черствий вишневий мафін, вигріб з нього вміст, підігрів гашиш у фользі, а потім обережно засипав у залишки кексу. Засунув це лайно в мікрохвильовку й підігрів.

Боже, виглядало воно вкрай жалюгідно. Щойно «страва» охолола, я відкусив шматок.

Гм, а непогано вийшло. Я проковтнув мафін, запиваючи маленькими ковтками води.

А потім сів і став чекати, коли подіє.

Мене наче на орбіту викинуло.

Мафіни з травою здатні відправити людину в космос, я можу це засвідчити. Мене огорнула глибока м’якість. Розум наче навшпиньки ходив між тюльпанами. Я сказав це вголос... чи ні?

— Люблю своє життя!

Це найкраща ілюстрація мого стану. Певний час по тому я страшенно зголоднів і почав шукати поглядом ті самі курячі крильця. На щастя, заморожена піца якимось чином пережила мої останні пригоди, я вирішив зупинитися на ній. На половині піци я відключився й заснув. І проспав шість годин поспіль. Мені снилося щось на кшталт «Hotel California».

Коли я знову отямився, похмілля закінчилося. Не повністю, звісно, але, безумовно, уже не виносило мені мізки. Прийнявши душ і надзвичайно обережно поголившись, я підійшов до полиці з відеозаписами. Фільмів у мене було небагато, але це був концентрат першокласного кіно:

«Париж, Техас»,

«Одного разу на Дикому Заході»,

«Бульвар Сансет»,

«Подвійна страховка»,

«Шлях Каттера»,

«Пси-воїни».

У сімдесят шостому Ньютон Торнберг написав роман «Каттер і Боун». Троє занапащених людей, чиє життя розбилося в шістдесятих, живуть під одним дахом. Каттер — психічно хворий та скалічений ветеран В’єтнаму. Боун — хлопець, який покинув навчання та ухилився від призову. Мо — мати-алкоголічка, що страждає на агорафобію⁵⁷. Разом вони розслідують вбивство молодої повії. Їхні дії роздратовують не тих людей, і Мо разом із немовлям убивають.

Каттер і Боун знаходять того, кого вони вважають винним у цьому злочині. Якщо вірити словам Боуна,

Каттер у відчаї стає надзвичайно жорстоким. Хай там як, у будь-якій ситуації від нього можна чекати всього — окрім хіба що сміху. Його розум — будинок дзеркал, де одне спотворення відображає інше спотворення.

Каттером керують дві речі:

відчай,

цинізм.

Роберт Стоун написав «Псів-воїнів» у сімдесят третьому. Карел Рейш створив за ними фільм у сімдесят восьмому.

І знову це історія про трьох людей, викинутих на узбіччя життя.

Мардж сидить на пігулках, її чоловік, Джон Конверс — військовий кореспондент, а Хікс завозить наркотики до Штатів. Джон Конверс здає свого друга окружному прокурору й несподівано розуміє, що страх відіграє найважливішу роль у його житті. Мені страшно — отже, я існую. Хікс, переслідуваний лиходіями та агентами, помирає в старій печері хіпі. Причому на стіні там знаходять напис:

ТУТ НЕМАЄ ЖОДНИХ МЕТАФОР.

Я дивився ці фільми один за одним, багато разів, і щоразу було відчуття, яке переслідувало мене все життя... до біса все це.

Біля дверей, повз які я проходив, стояв чоловік
у стародавньому костюмі та білому ковбойському
капелюсі. Коли я пройшов, ми подивилися один на одного, наче дві
обережні ящірки, що ковзнули по одному й тому ж безплідному каменю.
Волтер Мослі, «Білий метелик»

ОДИНАДЦЯТА РАНКУ. Я СИДІВ НА ЛАВЦІ НА ПЛОЩІ ЕЙР. Сміття, що лишилося з недільної ночі, поволі шурхотіло. Найгарячіше тут бувало десь о четвертій ранку — ці години до світанку завжди нагадували бойові дії. З клубів та забігайлівок з фастфудом вихлюпувалися на вулиці орди люду. Починалися бійки та звірства Вінцем площі була статуя Патріка О’Коннора⁵⁸. Але її обезглавили. На Різдво два роки тому якийсь поганець спалив тут дитячий візок. А трохи далі було вбито молодого хлопця поряд із громадським туалетом. Це хиже місто.

Прогрес, матері його ковінька!

Зі мною була пошарпана книжка Річарда Фаріньї⁵⁹ «Якщо дуже довго падати, можна вибратися вгору». Та, що з вицвілою зеленою обкладинкою. Вона аж палала в моїй кишені, тож я нагадував собі Роберта Гінті з «Месника»⁶⁰. Річард Фарінья був швагером Джоан Баез⁶¹. Мабуть, він написав би ще багато гарних книжок, але його згубило зілля. Я пригадував подумки всіх:

Джаррелла⁶²,

Павезе⁶³,

Плат⁶⁴.

Джаррелл кинувся з Карибського лайнера,

і

Густав Флобер (1849).

Поки моє тіло продовжує пересуватися
в реальності,
мої думки обертаються
в далекому минулому.

—Och, ochon⁶⁵, — вголос пробурмотів я по-ірландськи.

До мене наблизилася якась молода туристка, сіла на іншому кінці лавки. Я пив капучино із пластикового стаканчика. Без жодної шоколадної крихти. Ненавиджу це лайно.

Туристці на вигляд було років двадцять із хвостиком, уся в браслетах.

— Кофеїн уб’є тебе, чуваче, — сказала вона мені. Я подумав, що не мав щось відповідати на це. — Ти мене чув, старий? — наполягала вона.

— Чув, то й що?

Вона підсіла трохи ближче, запитала:

— І звідки стільки негативу, га?

Мене огорнула хмара з ароматом пачулі. Я вирішив здихатися цієї хіпі.

— Котися до біса.

— Агов, дядьку, ти серйозно неприязний.

Капучино в мене вже прохололо, і я опустив його на землю.

— Коли ти був малим, у тебе вдома були червоні килими?

— Що?

— За фен-шуєм, це робить дитину агресивною.

— У нас був лінолеум. Коричневий із блювотним відтінком. Він уже був у тому будинку, коли ми заселилися.

— О-о.

Я підвівся.

— А де ти був, коли помер Джон? — несподівано крикнула вона.

— У ліжку.

— Морж⁶⁶ніколи не помре!

— Боже збав.

Краще піти звідси. Озирнувшись, я побачив, що вона схопила моє капучино та жадібно смокче. Мені пекельно хотілося відлити — ще трішки, і я ризикнув би своєю репутацією привселюдно. Неподалік компанія пияк знайшла тимчасовий прихисток. Це місце було сумнозвісне, оскільки тут певний час полювали педофіли. Верховода пиворізів крикнув мені:

— Хочете випити?

Я коли-небудь не хотів? Натомість відповів йому:

— Ні, красно дякую.

Моя співбесіда в «Зелених Ґардів» мала відбутися о дванадцятій тридцять, отже, я ще мусив згаяти трохи часу. Побачивши мимохідь відображення у дзеркалі, я звернув увагу на своє скуйовджене волосся. Віддаляючись, гукнув студентам:

— Бережіть себе.

— Господь із вами, сер, — хором заволали вони мені у відповідь.

Неподалік, на розі Квей-стріт, я помітив стару перукарню. Перевірив годинник... вирішив все ж таки зайти.

Жодних клієнтів. Якийсь чолов’яга років тридцяти відклав свій номер «The Sun» і звернувся до мене:

— Як ваші справи?

— Дуже добре, дякую.

Я одразу ж відчув англійський акцент.

— Хіба це місце не належало раніше Хейлі?

— Ви в курсі?

Він не додав «дядьку», але було очевидно, що це слово ледь не зірвалося з його язика. А я тим часом обирав зачіску в каталозі.

— Я забув нумерацію насадок, але, найімовірніше, мені потрібна номер три.

— Упевнені?

— Ну, Бекхем користується номером один. Тож мені щось, що лишає трохи довше волосся.

Перукар жестом запросив мене сісти. Щосили ігноруючи своє відображення в дзеркалі, я запитав:

— Лондон?

— Гайбері⁶⁷.

Як же мені хотілося кинути: «Гайберці завжди верзуть якесь лайно собаче», — але замість цього я сказав:

— Гарна сьогодні погода, еге ж?

У перукарні гучно грала музика.

— Це «Joy Division», — сказав хлопець. — Альбом сімдесят дев’ятого, «Unknown Pleasures».

Мені начебто сподобалося. Така собі збочена суміш грації та дикості трохи зачепила моє черстве чуття.

— Добре, — відгукнувся я.

— Еге ж, чуваче, вони просто бомба. Ти знаєш, двадцять років уже минуло відтоді, як їхній вокаліст Ян Кертіс випив пляшку скотчу, подивився по телику фільм Вернера Герцога⁶⁸, а потім врубив альбом «The Stooges» і...

Він раптом замовк. Розв’язка була близькою і не віщувала нічого доброго. Граючи й далі роль слухача, я запитав:

— І що сталося потім?

— Він пішов до кухні й повісився на вішаку для одягу.

— Господи.

Хлопець перестав мене стригти та понурив голову. Мить по тому я запитав:

— А що з ним сталося, чому він це зробив?

— Не знаю. Він розривався між невдалим шлюбом і коханкою. Зі здоров’ям усе було кепсько, до того ж він не витримав тиску, що звалився на нього разом із величезною популярністю гурту... Гель?

— А ти сам як вважаєш?

— Якби я був тобою, я погодився б.

— Тоді нанось.

Він наніс.

Перш ніж піти, я залишив йому щедрі чайові.

— Ого, красно дякую, — промовив він.

— Ні, це тобі дякую.

Я ЗАТЕЛЕФОНУВАВ ДО ОХОРОННОЇ ФІРМИ ЩЕ РАНО-ВРАНЦІ. Використавши вигадане ім’я, сказав, що шукаю роботу.

— Є досвід? — запитали вони.

— Я колишній ґард.

— Чудово.

Мені було цікаво, чи упізнає мене хтось із їхніх співробітників? Саме це я й збирався з’ясувати, йдучи туди. У найгіршому разі я просто отримав би роботу.

Дорогою я зайшов до музичного магазину «Живаго Рекордз». Менеджер, Деклан, був музейною рідкістю — корінним мешканцем Ґолвея.

— Як ся маєш? — запитав він.

— Непогано.

— Господи, що трапилося з твоїм волоссям?

— Це номер три.

— Страшенне неподобство. А в чому це воно?

— Це гель.

— Пришестя Господнє!

— Я хотів придбати дещо, може, перейдемо до справи?

— Та ти запальний. Ну, добре, що шукаєш?

— «Joy Division».

Він голосно розреготався:

— Ти?..

— Господи, ти хочеш продати мені запис чи ні?

— Ну, збірник альбомів... збірник є. Але це все.

— Добре.

Він скинув декілька фунтів, отже, мав право трішки познущатися.

Вийшовши на вулицю, я глибоко зітхнув і сказав:

— Шоу починається.

Лінда поклала долоню на його плече.
— Ти знаєш, що не повинен цього робити.
Він повернувся до неї, здивований.
— Хіба ми не хочемо з'ясувати, що трапилося?
— Я забула, — сказала Лінда. — Ти мене викорис-
товуєш. Я для тебе просто ідея для кіно.
— Ми обоє використовуємо одне одного, — відгукнувся Чилі.
Елмор Леонард, «Будь крутішим»⁶⁹

ОФІС ОХОРОННОЇ КОМПАНІЇ РОЗТАШОВУВАВСЯ НА ЛОУВЕР-ЕББІҐЕЙТ-СТРІТ. Дівчина на рецепції відвела мене до порожньої маленької кімнати та попросила почекати, додавши:

— Містер Рейнолдз невдовзі вас прийме.

Не встиг я присісти, як мене вже покликали. Коли я увійшов, чоловік за столом поспіхом глипнув на мене, а потім, упізнавши, знову підвів погляд. Я втупився в його руки. Суглоби пальців містера Рейнолдза були в синцях і порізах. Ми стояли та дивилися один на одного.

— Сюрприз! — вигукнув я.

Він стояв наче суцільна гора м’язів.

— У нас немає вакансій для вас.

— Вкрай прикро. Але я міг би виконувати якусь «особливу» роботу. За сумісництвом, звісно.

— Не розумію, про що ви говорите.

Я підняв загіпсовану руку й додав:

— Таку, як ось ця ваша робота.

Він смикнувся, наче хотів вийти з-за столу, але я сказав:

— Я піду сам.

Дівчина на рецепції зустріла мене посмішкою.

— Вдалося отримати роботу?

— Я вже виконав свою роботу.

Вийшовши на вулицю, я глибоко зітхнув. Так, підтвердилося те, про що я здогадувався, але що це мені дало? Я зателефонував Саттону і все розповів.

— Отже, ми рухаємося у правильному напрямку, — зауважив він.

— Але куди саме?

— Чортові на роги, як на мене.

— Ну, те місце я добре знаю.

ПОВЕРНУВШИСЬ ДОДОМУ ВВЕЧЕРІ, Я ПОВІЛЬНО РОЗДАВИВ ШІСТЬ ПЛЯШОК ПИВА. Хтось подзвонив у двері. Це була Лінда, вона працювала в банку й орендувала житло нагорі.

Вона увійшла.

— Господи, що з тобою сталося?

— Бандитська куля.

— Ти п’яний, чи що?

— Ти щось хотіла?

— Сьогодні в мене буде вечірка, завітають декілька моїх друзів.

— Ти запрошуєш мене?

— Ну, так, але ти мусиш дотримуватися певних правил.

— Гаразд, я прийду.

І я зачинив двері. Тільки-но встиг відкрити свіжу пляшку пива, як знову пролунав дзвінок. «Час на вечірку», — подумав я і відчинив двері. Це була Енн Гендерсон,

— Ох...

— Ви, вочевидь, чекали на когось іншого, — зауважила вона.

— Ні, я хотів сказати... проходьте, — запросив я.

У неї було із собою кілька пакетів з їжею.

— Я подумала, що вам не завадить попоїсти як слід. Упевнена, що це буде доречно. Але спочатку я б не відмовилася від колади.

— Піна-колади?

Вона подивилася на мене майже презирливо і додала:

— У ній найбільша доза кофеїну та цукру на маленьку чарку.

— Хіба від скотчу не було б того ж ефекту?

Знову цей погляд.

Вона відшукала кухню. Це було не складно, адже в моєму помешканні всього дві кімнати. Я почув, як вона зітхнула:

— Боже... милий...

— Даруйте, у мене не було часу прибрати.

— Приєднуйтеся. Я відкоркую вино.

Я увійшов до кухні. Енн уже розбирала свої пакети, розставляла каструльки.

— Ви полюбляєте спагеті?

— Хто ж їх не любить.

— Добре, отже, їх і зготуємо на вечерю.

— Було б чудово.

Наливши вина, вона наказала мені піти. Я сидів у вітальні, допивав пиво. Насправді я не хотів полірувати пиво вином, але потім подумав: «А до біса все». Найкоротша молитва за упокій.

За пів години ми сиділи за столом, перед нами стояли цілі гори наїдків.

— Не проти молитви перед їжею?

— Не зашкодить.

— Дякую тобі, Господи, за цю їжу та напої.

Я кивнув.

Я намагався їсти акуратно. Вона тільки головою похитала.

— Джеку, неможливо їсти спагеті та виглядати круто. Нехай крапає, їж, як італієць.

Не хочу визнавати, але мені сподобалося те, що вона промовила моє ім’я. Забувши правила пристойності, я накинувся на спагеті, наче демон.

— Я вже й забула, як приємно дивитися на чоловіка, що їсть, — зауважила вона, споглядаючи мене.

Навіть вино виявилося непоганим.

— Хочете на вечірку? — запитав я.

— Перепрошую?

— Нагорі... моя сусідка... я їй не подобаюсь, але, думаю, ваша поява її неабияк здивує.

— Чому?

— Ну, бо ви дивовижна.

— Хочете десерт? — запитала вона, підвівшись з-за столу.

— Ні... я наївся під зав’язку.

Я був одягнутий у сіру футболку з написом AYLON. Але сам напис уже давно вилиняв. Окрім того, на мені були чорні штани, які я не прав цілу вічність, і мокасини Dubarry. Я був схожий на ходяче рекламне оголошення для ретро-колекції GAP.

Енн була в червоному светрі, Жодних тобі логотипів. Вицвілі сині джинси та бліді кросівки Reebok.

«З нас вийшла б дійсно непогана реклама про іпотеку», — подумав я, але не промовив уголос.

— Ми не вдягнені для вечірки, чи не так? — зауважила вона.

— Байдуже, нам же добре. Усі будуть думати, що ми просто якісь давні знайомі, що вирішили розслабитися.

Це чомусь її засмутило. Я не знаю, що робити в таких випадках.

— Ще вина? — запитав я.

— Навіщо ви стільки п’єте, Джеку?

Я відчув, як гарний вечір одразу зблід. Я підвівся, підійшов до книжкової шафи. Дістав одну книжку, погортав, знайшов потрібну мені, зачитану до дір сторінку та передав книжку Енн.

— Прочитаєте?

Вона не відмовилася.

Завжди одне й те саме. Коли дивишся довкола й усвідомлюєш, як зранив людей, що люблять тебе, то страждаєш більше, ніж від ран, що наніс собі. Хоча я не жалкую про пережите і не картаюся через скоєне, але, якщо в моєму серці й залишилося місце для цих почуттів, то воно існує завдяки саме цьому усвідомленню. Його має бути достатньо, щоб зупинити мене й завадити моєму падінню, але іноді крах неминучий.

Ентоні Лойд⁷⁰ «Моя війна закінчилася, я сумую за нею»

Я пішов до ванної кімнати оглянути мій «номер три». Гель уже застиг. Я подумав, чи не вимити голову нашвидкуруч, але потім вирішив — до біса це. Коли я повернувся, Енн уже відклала книжку.

— Це так сумно, — промовила вона.

— Щось прояснилося?

— Не знаю.

Я не хотів заглиблюватися в цю тему.

— Ходімо на вечірку.

— Хіба ми не маємо щось із собою принести?

— Залишилося вино.

— О, так.

Нагору ми піднімалися в незручній тиші. Підійшовши до дверей Лінди, почули музику. Скидалося на Джеймса Тейлора⁷¹. Господи, кепська прикмета. Я постукав, Лінда відчинила двері. Вона була одягнена в довгу легку сукню.

— Я привів із собою подругу, — сказав я.

Лінда секунду вагалася, потім відповіла:

— Дуже мило. Заходьте.

Ми зайшли. Усі були одягнені по-святковому. Жінки в довгих сукнях, чоловіки в костюмах. Ми виглядали як обслуга.

— Ой-йой, — видала Енн.

Я познайомив її з Ліндою. Вони перезирнулися, холодно оцінюючи одна одну.

— Чим займаєшся, Енн? — запитала Лінда.

— Прибираю в офісах.

— Зрозуміло.

Але їй було невтямки.

Бар тягнувся вздовж стіни. Там працював бармен. Навіть він був одягнений у жилет і краватку-метелик. Я взяв Енн за руку і кинув Лінді:

— Потім поговорите.

Бармен привітав нас:

— Добрий вечір, друзі. Що я можу вам запропонувати?

Енн замовила біле вино. Я зробив вигляд, що ще не визначився, а потім сказав:

— Дайте мені подвійну текілу.

Енн зітхнула. Мені здалося, що й бармен теж, але непомітно.

— Лимон, сіль? — запитав він.

— Ні, без цього лайна.

Склянка була з важкого товстого скла. Я з радісним подивом побачив на денці стікер, один із тих, що годі зняти. Там була ціна — чотири євро дев’яносто дев’ять центів. До Енн підійшов один із типів у костюмах, щоб продемонструвати свою світську майстерність. Я приєднався до них якраз тієї миті, коли він сказав:

—... Перш ніж я пішов, по «Скай Ньюз» сказали, що в північно-західному районі Лондона знайшли розіп’ятого чоловіка.

— Господи!

Чолов’яга легко поклав долоню на руку Енн.

— Не хвилюйтеся, репортер сказав, що його життю нічого не загрожує.

— Але й навряд чи він прекрасно почувається, еге ж? — втрутився я.

До нас підійшла Лінда з високим хлопцем.

— Джеку, я хочу познайомити тебе з Йоханом. Він — мій наречений.

— Мої вітання.

Йохан уважно подивився на мене й запитав:

— А чим ви займаєтеся, Жаку?

— Я Джек. І я безробітний.

— Йохан із Роттердама, він програміст, — натягнуто посміхнулася Лінда.

— Чудово, у мене якраз телевізор мерехтить.

Мерзенність по-ґолвейськи.

ЕНН ПИЛА ВЖЕ ТРЕТІЙ КЕЛИХ ВИНА. О ТАК, Я РАХУВАВ. Це було легше, ніж рахувати мої власні склянки. Я досі пив текілу. Джон Вейн⁷² казав, що в нього болить спина від текіли, адже щоразу, коли він її п’є, падає зі стільця.

Лінда підійшла до мене.

— Ми можемо поговорити?

— Давай.

— Наодинці.

Музика стала голоснішою. Підозріло скидалося на техно Ґері Ньюмана⁷³. Просто жахливо. Лінда привела мене до спальні.

Зачинила двері.

— Вибач, але я пішов із тобою, тільки щоб поговорити.

Вона проігнорувала мої слова та сіла на ліжко. Кімната нагадувала загін для плюшевих іграшок. Звідусіль на мене дивилися

рожеві ведмеді,

рожеві жаби,

рожеві тигри.

Принаймні мені здалося, що вони саме рожеві, я не збирався ретельно це перевіряти.

— Знаєш, я вельми непогано справляюся зі своєю роботою в банку.

— Це ж добре... так?

— Авжеж. Вони великодушно погодилися допомогти мені купити будинок.

— Так тримати, Ліндо.

— Цей будинок.

— Отакої.

— І я планую зробити тут капітальний ремонт.

— А-а, не хвилюйся, більшість часу мене немає вдома.

— Джеку... Мені жаль, але я буду просити тебе піти.

На одну дивну мить мені здалося, ніби вона хоче, щоб я пішов зі спальні. Але потім я зосередився й спробував опиратися.

— Я постійний орендар.

А не курка на сідалі.

Те, що мене виселяють, стало для мене шоком. Це суперечило всій системі. Я думав, як навіжений. Про зброю. Про мій пістолет, точніше.

— А чи знаєш ти про те, що спеціальні підрозділи ґардів отримують новий тип зброї, новий пістолет. Це не просто пістолет, це — «ролс-ройс» серед пістолетів.

— Перепрошую?

— О так. Це «SIG Sauer Р226». Його видали всім членам групи реагування на надзвичайні ситуації.

— Що ти в біса верзеш?

— Це швейцарська зброя. А тому вона точна. Від слова «точність». Бачиш, увесь цей нейтралітет дозволив їм розробити серйозну зброю. Відчуваєш мораль?

— Джеку... я серйозно, тобі треба знайти собі нове житло.

— Ну, так, ти ж банківський службовець, ти не повинна ігнорувати швейцарців.

Вона підвелася.

— Я маю повернутися на вечірку.

— Ці пістолети коштують сімсот фунтів за штуку. Таку суму в лотерею не виграєш.

— Досить, Джеку, ходімо. — Вона вже була біля дверей спальні.

— Ні. Я буду сидіти тут і думати про зброю.

Вона пішла.

Можливо, я міг би перебратися до Саттона в «Скефф».

А може, настав час нарешті переїхати до Лондона.

Хтось постукав у двері.

— Так? — відгукнувся я.

До кімнати зайшла Енн.

— Що ви тут робите, Джеку?

— Та... розмовляю з рожевими ведмедиками.

— Кепські справи.

— Для кого? Для мене чи ведмедиків?

— Лінда повернулася до гостей украй схвильованою. Що сталося?

— Просто ми поговорили про зброю.

— Зброю.

Коли ми повернулися до мене, Енн сказала:

— Мені здається, я трішки напідпитку.

— Хочеш продовжити?

— Святий Боже, нізащо.

Запала ніякова тиша. Я не знав, що мені робити.

— Поцілуєш мене? — запитала вона.

Я поцілував, хоча й не дуже вдало.

— Це була халтура, спробуймо ще раз.

Я спробував, цього разу вдалося краще.

А потім ми опинилися в ліжку. І це було прекрасно. Повільно, дивно, захопливо. Потім вона сказала:

— Як довго в мене цього не було.

— Так, у мене теж.

— Справді?

— Так.

— Я не згадувала про Сару цього вечора, — її голос тремтів.

— Це було не обов’язково, я постійно бачив її у твоїх очах.

Вона міцно обійняла мене.

— Ти це дуже красиво сказав.

Я вже давно не почувався так добре.

А потім вона запитала:

— Ти коли-небудь кохав?

— Була одна жінка, коли я був ґардом. З нею я почувався кимось більшим, ніж був насправді.

— Це добре.

— Але я все зіпсував.

— Чим?

— Тим, що я вмію найкраще.

— Це не відповідь.

— Я міг би сказати, що винне пияцтво. Але це не так. Є в мені якась кнопка самознищення. І я роблю це знову й знову.

— Ти ще можеш змінитися.

— Не знаю, чи я хочу цього.

На цій сумній ноті ми заснули. Коли я прокинувся, її вже не було. На подушці вона лишила записку:

Любий Джеку!
Ти чудовий чоловік. Не знищуй себе. Я цього не витримаю.

Цілую багато разів
Енн

У що ж я вплутався. Я вже не знав.

Наша совість сповнена чужих мрій.

Я НЕ ХОТІВ ЙОГО ВБИВАТИ.

Люди повсякчас кажуть «це сталося випадково» — ці слова вкрай заїжджені та нестерпні. Наче вони можуть виправдати все на світі: від побиття дружини до водіння у нетверезому стані.

Що ж.

Це сталося випадково. Те, що мало бути залякуванням, закінчилося вбивством.

І ось як це відбулося.

Наступного дня після мого вечора з Енн я зустрівся із Саттоном

Мені подобається слово «готель», воно віддає культурою, чимось цікавим.

Отже, почувався я добре: сильним і готовим до всього. Ми із Саттоном домовилися, що він зустріне мене у величезній танцювальній залі «Сіпойнту»⁷⁴, з краєвидом на набережну Солтгілла. Я вчився танцювати під пісні кінця шістдесятих. Що то були за гурти!

Брендон Боуер,

«The Indians»,

«The Freshmen».

Ці хлопці виходили на сцену о дев’ятій та грали без перерви декілька годин поспіль. І вони викладалися на повну! Зі шкури пнулись, грали кавер-версії на все, від «Suspicious Minds» до «If I didn’t have a dime...»⁷⁵.

Це не був час цнотливості, але, безперечно, це була ера ентузіазму.

Коли я сидів на набережній, у моїй голові бриніло «Ghost Town» гурту «The Specials». Вони було номером один у вісімдесят першому і повністю увібрали настрій цивільних заворушень у Лондоні того часу.

Саттон приїхав на «вольво». Тачка виглядала добряче пошарпаною. Я сів усередину та запитав:

— Де ти дістав її?

Коробка передач у неї була автоматична. Ми поїхали вздовж вулиці.

— Купив у шведа в Кліфдені, — кинув мені друзяка, а потім придивився до мене. — Ти якийсь не такий.

— Я?

— Еге ж, посміхаєшся, як ідіот.

— Хіба?

— Наче кіт, що вихлебтав миску вершків, — нарешті до нього дійшло і він ляснув по керму. — То он у чому річ! Ти з кимось потрахався! Ах ти ж брудний пес, я маю рацію?

— Мені пощастило.

— А от мені ніколи не щастить! Старий добрий Тейлор! Ну, і хто це був? Ця рокерша — не пам’ятаю, як там її — Кеті Б.?

— Ні.

— Тільки не змушуй мене перебирати сотню імен та здогадуватися. Ти що, шльондру зняв?

— Це була Енн Гендерсон.

— Мати загиблої дівчинки?

— Так.

— Господи, Тейлоре, скажи, наскільки яскраво воно було?

КЕТІ Б. ЗНАЙШЛА АДРЕСУ ФОРДА. КОЛИ Я СКАЗАВ ПРО ЦЕ САТТОНУ, ВІН ЗАПИТАВ:

— Цей хлопець одружений?

— Ні.

— Ну то давай навідаємося до його хатинки, роззирнемося.

Ми припаркувалися біля Блекроку⁷⁶. За нами маячили вишки Солтгілла.

— Де він живе? — запитав Саттон.

— На першому поверсі.

Вдертися до будинку виявилося легко. Замок був єйльським⁷⁷. Ми увійшли до просторої вітальні, обставленої дорогими меблями. А ще тут було чисто. На довгому журнальному столику лежала книжка, але більше нічого не було. Я подивився назву — «Поминки за Фіннеґаном».

— Аякже, нібито хтось насправді таке читає, — зауважив Саттон.

Ми провели ретельний обшук, але нічого не знайшли.

— Ти впевнений, що тут узагалі хтось живе? — запитав Саттон.

— У шафі — костюми, у холодильнику — їжа.

— Поглянь-но на цей килим.

Саттон прихилився до стіни у вітальні.

— Дорогий, що я можу сказати.

— Але лежить якось дивно, не на одному рівні. Бачиш, біля лампи злегка здіймається.

— То й що?

— Загорнімо його. От засранець...

Загорнувши килим, ми подивилися на підлогу. Деякі мостини вільно рухалися. Саттон нахилився та зняв їх.

— Бінго.

Він почав передавати мені численні диски з відео. Ще там валялася пачка журналів. Одного погляду було достатньо, щоб зрозуміти, що це — дитяче порно.

— Поклади це лайно на стіл, — наказав Саттон. Я так і зробив.

Ми перевірили два відеозаписи. Одне й те саме.

— Що тепер? — запитав Саттон.

— Почекаймо на нього.

Ми обшукали холодильник, знайшли два добротні стейки, вирішили їх приготувати. Близько шостої тридцять я задрімав, і саме тоді почув, як повертається ключ у замку. Саттон уже був на ногах, вигляд мав розслаблений. Форд увійшов, пройшов до вітальні й тільки тоді побачив нас. Саттон перемістився ближче до дверей. Форд подивився на речі, згромаджені на столі. Якщо він і запанікував, то добре приховав це.

— Що ви хочете? — запитав він.

— Інформацію.

— Он воно що.

— Розкажіть мені про Сару Гендерсон та інших дівчат.

— Ще один колишній ґард? — запитав він, сівши та глипнувши на Саттона.

— А це важливо?

— Ні, думаю, ні.

— Отже, містере Форд, розкажіть нам усе.

— Розказувати особливо нічого. Містер Плантер просто полюбляє молоденьких дівчаток. Іноді з ними виникають складнощі: вони починають погрожувати. Що я можу сказати... Коли вони стають нав’язливими, то вирушають у довге плавання.

До цих слів я залишався спокійним. Але раптом щось у виразі його самозакоханого обличчя, презирство в голосі роздратували мене. Я підскочив і загилив йому. Схопив його, поставив на ноги. Несподівано він плюнув мені в обличчя, і я відштовхнув його. Він упав головою просто на край журнального столика. І вже не поворухнувся.

Саттон підійшов до нього, перевірив пульс.

— Одним покидьком менше.

— Що?

— Він здох.

— Господи.

— Краще нам забратися звідси. Але спочатку ми все приберемо.

Ми навіть поклали відеозаписи на місце. Коли ми виходили, Саттон витер дверну ручку.

— Сподіваюся, вони вирішать, що він просто впав.

ОГИДНІ
ВИЗНАЧЕННЯ

САТТОН ПІДКИНУВ МЕНЕ ДОДОМУ. ДОРОГОЮ МИ НЕ РОЗМОВЛЯЛИ. Коли зупинилися, він запитав:

— Піти з тобою?

— Ні.

— З тобою все буде гаразд?

— Гадки не маю.

— Слухай, Джеку... слухай! Це був нещасний випадок. До того ж не така вже велика втрата, еге ж? Той чувак був покидьком. Світу буде краще без нього.

— Так. Побачимося пізніше.

Щойно я відчинив двері, з’явилася Лінда.

— О, Джеку.

Я не відповів і пройшов повз неї.

— Ну добре, я ніколи...

Діждався сраної немочі.

Насамперед я прийняв душ і відмився — драв шкіру, поки не стало боляче. Я досі відчував плювок Форда на своєму обличчі, він горів, наче опік. Несподівано задзвонив телефон.

— Що? — гаркнув я у слухавку.

— Джеку, це Енн.

— Так... що таке?

— З тобою все гаразд?

— Господи, коли вже люди припинять мене про це запитувати?

Я жбурнув слухавку на місце. Натягнув здоровезного светра з написом:

НЬЮ-ЙОРКЦІ, ДАМО ЖАРУ

Потім доісторичні сині джинси. Ще одне прання вони не переживуть. Зазвичай, коли я надягаю це обмундирування, завжди приходжу до тями. Але цього разу перевдягання не допомогло.

Я дістав пляшку коньяку. Хоча я міщанин і ненавиджу коньяк. Похмілля від нього вбиває наповал. Відкрив. Пішов до кухні й вимив склянку. Стікер 4,99 досі виднівся на денці. Я двічі сполоснув її, щоб змити запах текіли. Знову повернувся до вітальні. Стейк, який я з’їв у Форда, лежав у моєму шлунку, наче шматок свинцю. Я спробував пригадати всі свої рішення щодо коньяку. Між іншим і вислів Дж. М. О’Ніла про коньяк, що висотує з тебе подих, яким і надихає.

— Так, так... бла-бла-бла, — промовив я вголос і здолав першу склянку.

Добре. Не так уже й погано. Насправді він міг і помилятися, коньяк зайшов м’яко.

Я налив наступну склянку.

На зібраннях анонімних алкоголіків постійно попереджають, що не можна себе жаліти. «Бідний я, бідний-нещасний, мені треба випити». Хоча я вже випив.

Дідька лисого я зараз себе жалів.

Я жалів бідолашного недоумка, що розчерепив макітру об журнальний столик. Або ж розтрощив столик макітрою. Я намагався відігнати цю картину.

Хіба це велика втрата? Він був збоченцем, полював на дітей. Однак не спрацювало, я не знаходив у цьому жодного виправдання.

Знову задзвонив телефон. Я спробував іще раз:

— Так?

— Джеку, це Саттон.

— Ага, так.

— Ти як там?

— Зі мною все гаразд.

— П’єш. Так?

— Що?

— Я чую це з голосу.

— А ти що, моя мамця?

— Гей, зменш трішки оберти. Я просто хочу сказати, що ти не сам, приятелю. Хочеш, я заскочу, замовимо піцу, подивимося відео?

— На побачення запрошуєш, чи що?

— Господи, Джеку. Що б ти там не пив, воно, вочевидь, не йде тобі на користь.

— Як і ти.

Я поклав слухавку.

Потім я почав ходити та розмовляти вголос.

— Хто взагалі тебе потребує, чорт забирай. Гей, люди, досить уже мені дзвонити!

Я вирвав телефонний дріт. Увімкнув радіо. Випадково натрапив на щось ліричне. «Für Elise»⁷⁸, — подумав я. Мені сподобалася музика, і я вирішив, що завтра передусім піду та куплю собі диск. Певний час по тому, донехочу накрутивши диск радіоприймача та натрапивши на чотири різні станції, я також збирався купити

Елвіса,

«The Eagles»,

Джеймса Ласта⁷⁹,

а також «The Fureys Bros»⁸⁰.

А потім я подумав: «Навіщо чекати?»

Я подивився на пляшку з коньяком. Господи! Вона майже спорожніла. Я що, розлив його? Так, напевно, це пояснило б усе. Я зробив декілька рухів, щоб узяти готівку, поточився на якісь меблі, але встояв, а потім як заволав:

— Сайонара, сисунці!

Однак порожня кімната промовчала.

Лікарю, у мене неприємності.
— Боже милостивий!
Софі Лорен і Пітер Селлерз,
«Мільйонерка»

ПРИЙШОВШИ ДО ТЯМИ, Я ПОБАЧИВ ПУТА В СЕБЕ НА ЗАП'ЯСТКАХ. Тяжке похмілля!

Я був прив’язаний ременем до чогось на кшталт візка.

У голові гуло. Ноги тремтіли.

Я не пам’ятав нічого, що сталося після того, як сказав «Сайонара, сисунці».

З’явилася медсестра.

— О, містере Тейлор. Я зараз покличу лікаря.

І справді покликала.

Чолов’яга років п’ятдесяти з невиразною посмішкою нахилився наді мною і промовив:

— Містере Тейлор, моє ім’я — лікар Лі. Ви пам’ятаєте, як потрапили сюди?

Я хотів похитати головою, але мене пронизав несамовитий біль. Він кивнув.

— Ви в «Баллінаслоу»... Це психіатрична лікарня. Ми припускаємо, що ви діяли в забутті, бо... ви впали просто неба біля готелю «Хейден».

Жах охопив кожну мою клітину. Піт виступив тілом. Лікар продовжив:

— Ми були вимушені відновити гіпс на ваших пальцях, бо, здається, ви когось ударили. Не найкраща ідея, враховуючи, що нещодавно ви мали перелами.

Якимось чином мені вдалося змочити слиною пересохлого рота, і я запитав:

— А як щодо мого носа?

Він голосно розсміявся.

— Ні, його не чіпали. Я радий, що ви зберегли своє почуття гумору. Вам воно не завадить.

Медсестра зробила мені укол, і я знову відключився. Якщо мені щось і снилося, дякувати Богу, я не запам’ятав, що саме. Коли я знову прокинувся, почувався вже не так жахливо. Пута зняли, отже, щось змінилося, напевно, стан покращувався. Потім знову прийшов лікар Лі.

— Ви пам’ятаєте нашу розмову?

— Пам’ятаю.

— Це було сорок вісім годин тому.

Я намагався зробити благоговійно-наляканий вигляд, але яке в біса благоговіння може бути в психіатричній лікарні?

Він продовжив:

— Ви швидко одужуєте. Тіло — неймовірна річ. Незважаючи на грубу експлуатацію, воно бореться та відновлюється. Але заради чого, містере Тейлор?

Я нарешті повернув собі здатність говорити, слиновиділення відновилося.

— Не розумію вашого запитання, — відповів я.

— О, а я думаю, ви все розумієте, містере Тейлор. Навіщо нам лікувати вас та ставити на ноги? Щоб ви знову пішли та зробили те саме?

Я й гадки не мав.

— І гадки не маю.

— Адже ви вже робили таке раніше.

— Так, було. Ви можете називати мене Джеком?

— Джек! Дуже добре. Джеку, я можу спробувати вас налякати жаскими розповідями. Щоразу, коли ви будете «відключатися», як це сталося нещодавно, провокуватимете стан, у якому ваші мізки перетворюються на кисіль. Ваша печінка в кепському стані, до того ж я не знаю, скільки ще зможуть витримати ваші нирки. У вас є запитання?

Так, я хотів знати, як у біса опинився в «Баллінаслоу», але не думаю, що він зміг би мені відповісти.

— Дякую... що... ну... не читаєте мені нотації.

— А мені здається, що саме це я зараз і робив.

ПРОТЯГОМ ДЕКІЛЬКОХ ДНІВ МЕНІ ДАЛИ «ПРОСОХНУТИ», А ПОТІМ ВИДАЛИ ОДЯГ. Його, до речі, випрали та випрасували. Який же я був радий, коли мені його повернули. Я став посеред кімнати та станцював невеличку джигу. Хитку... й коротку, але, безумовно, ці декілька кроків були сповнені суто ірландської нестримності.

Як це сумно, що доросла людина тішиться тим, що їй дозволили одягнутися.

Мене випустили до решти мешканців лікарні.

— А мені не можна залишитися тут, у моїй кімнаті? — запитав я медсестру.

— Що це, готель, по-вашому? — розсміялася вона. — Ідіть гуляйте.

Я не знав, чого мені чекати. Психіатрична лікарня... Хіба психам можна вільно гуляти? В усіх сенсах цього слова я очікував побачити бедлам. Пацієнтів, що пускають слину, гамівні сорочки — усе це ходяче божевілля.

Але я зіткнувся з тишею. Хоча ні, не тишею, а приглушеним шумом. Наче хтось просто зменшив гучність. Чудеса медицини.

Накачуй їх ліками, і вони будуть слухняними.

Обід подавали в трапезній. Це була яскрава відкрита кімната, не схожа на нашу їдальню під час тренувань у Темплморі⁸¹.

Узявши тацю, я приєднався до черги. Вона була впорядкованою... і тихою. Голос позаду мене запитав:

— Уперше тут?

Я озирнувся та побачив чоловіка років шістдесяти. Він не скидався на... психа! Він був добре одягнений, з обличчям швейцара. На носі — червона сітка судин. Його статура, мабуть, колись вражала, але зараз була добряче занедбана.

— Я це виказую? — запитав я.

— Просто зі шкури лізеш.

— Ох...

Він простягнув мені долоню. Руки в нього були як у Ларрі Каннінгема⁸² — величезні та гачкуваті.

— Мене звуть Білл Арден, — відрекомендувався чоловік.

— Джек Тейлор.

— Вітаю тебе, Джеку Тейлоре.

Я дійшов до секції з гарячою їжею. Кухарка, гладка сільська жінка, запитала мене:

— Що тобі дати, любчику?

Це її «любчику» зігріло моє серце. Мені одразу закортіло її обійняти. Білл зауважив:

— Бекон із капустою тут чудові.

Я саме це й замовив. Вона ще запитала:

— Соусу, любчику?

— Так, будь ласка.

На десерт були тушковані яблука із заварним кремом. Їх я теж узяв. Якого біса? Я ж не збирався нічого їсти.

— Займи місце біля вікна, я принесу чай.

Я так і зробив.

Люди за столом зосереджено жували, так ніби від цього залежало їхнє життя. Хоча, можливо, так воно й було. Білл сів і одразу ж припав до наїдків. Він їв, як кінь. Жуючи, він підняв очі й глипнув на мене:

— Ти не будеш їсти?

— Ні.

— Вони помітять... краще грай у цю гру.

Між його передніми зубами застрягли шматочки капусти. Я ніяк не міг відвести від них погляд. Мляво потицяв виделкою власну купу їжі.

— Передай по столу, ці мавпи допоможуть.

Я так і зробив. Уміст тарілки розмели за секунду і повернули порожню миску.

— А я з’їм твій десерт, обожнюю солодке, — сказав Білл.

Закінчивши нарешті, він відкинувся на спинку стільця, розстебнув верхній ґудзик на штанях та відригнув. Дістав пачку цигарок.

— Куриш?

— Ні... дякую.

Він закурив цигарку, видихнув хмарку диму й промовив:

— Затримаєшся довше, почнеш і ти.

— Сумніваюся.

А потім я зауважив, що всі — я маю на увазі абсолютно всі тут — курили. Навіть кухарка за стійкою з їжею — диміла. Білл перехопив мій погляд і зауважив:

— Людина, яка отримує свою частку від торгівлі, не пропаде.

Я не знав, що мені відповісти, тому сказав просто:

— А це ідея.

Хоча насправді мені здавалося, що це було лайно, а не ідея. Білл запитав:

— Ти алкоголік?

— Ще раз?

— Пиячиш — тому ти й тут... так?

Вирішивши, що це найвдаліша нагода покорчити із себе американця, я сказав:

— Напевно.

— Я так і знав. Завжди впізнаю п’яничок. Свій свояка вгадає здалека, як то кажуть, у нас своєрідний зв’язок. Отже, ти проходиш курс?

— Що-що?

— Курс протиалкогольної залежності. Тут лікують найкраще по країні. Я навідувався сюди багато разів.

— Не ображайся, Білле, але, якщо курс такий висококласний, чому ти тут... знову?

— А я скажу тобі, Джеку: я люблю випити. Коли зриваюся, я телефоную їм, кажу, щоб притримали ліжко для мене. Двічі... хоча, чорт, тричі на рік я опиняюся тут.

— Господи!

— Не хрестися, доки грім не грянув. Коли життя перетворюється на хаос, приємно знати, що в тебе є притулок.

Мене почало трусити. Він глипнув на мене.

— Це через відсутність спиртного, — пояснив я.

— Отримаєш іще одну порцію «Лібріуму», одразу станеш на ноги.

Повз проходив якийсь мужик, він поточився на мене, потім вирівнявся й рушив, похитуючись, до дверей.

— А це — ексклюзив «Баллінаслоу», — посміхнувся Білл.

— А конкретніше?

— Цей чоловік... дивись... дивись, як він хитається... наче п’яний. Це все «Ларгактіл». Викидає свідомість на орбіту на весь день. Живеш у власному ритмі. Господи, я люблю це місце.

Я вже трішки втомився від Білла. Ця його мідлендська⁸³дружелюбність неабияк мені надокучила.

— У тебе є питання? — запитав він.

— Ем...

— Можеш мені довіряти. Я знаю про все, що тут відбувається... і не відбувається.

Після цього він, холера, на мій превеликий жах, ще й підморгнув. Навіть якщо я доживу до ста років, сумніваюся, що таке забуду. Цей момент чесно посяде місце серед найстрашніших миттєвостей мого життя.

Докладаючи неабияких зусиль, щоб зберегти нейтральний вираз обличчя, я сказав:

— Є одна річ.

— Що завгодно, я живу заради того, щоб приносити користь.

— Де тут бібліотека?

Це його неабияк приголомшило, йому знадобилася ціла хвилина, щоб докумекати й відповісти:

— Ти жартуєш.

— Слухай, Берте...

— Я Білл!

— Так, як скажеш. Я розумію, ти знаєш мене всього-на-всього десять хвилин, але зараз запитай себе з усією серйозністю — я схожий на жартівника?

— Ні.

— Отже... де бібліотека?

— Однак ти й на читача не схожий, — розгублено зауважив Білл, очевидно намагаючись відповісти достойно.

Настала моя черга сміятися. Якщо ви в психушці й не смієтесь хоча б один раз на день, треба збільшувати дозу ліків.

— А який, на твою думку, вигляд у читачів?

— Господи, не знаю... як у небезпечних покидьків. Як...

— Білле... гей, Білле, просто повір мені. Адже я — дуже серйозна людина.

Він ще був не готовий викинути білий прапор. Але це й не дивно, з мідлендців виходять гарні фермери.

— Але ж ти пиячиш, ти сам визнав, — перейшов він до наступу. — Коли ж ти читаєш?

— Ну, між запоями. Коли вже не в змозі встати, завжди читаю.

— Ніколи не чув про таке. Я коли перебираю з алкоголем, то... лежу і помираю.

— Я завжди читав. Що б я не втрачав, я тримався за книжку.

Він закурив нову цигарку. Закректав.

— Їм не сподобається, що ти читаєш.

— Безсумнівно, моє сумління цього не витримає. Отже, Білле, де вона?

— На першому поверсі. Але ти не зможеш туди потрапити, вона ЗПТ після обіду.

— Що вона?

— Зайнята під терапію. Трудотерапію, вони там кошики плетуть.

Ну нарешті це сталось. Я стояв над безоднею буття через плетіння кошиків. Навкруги почали крутитися медсестри з візками для ліків. Отримавши всю необхідну дозу «Лібріуму», я кинув Біллу:

— Побачимося пізніше.

— Але ж ЗПТ!

Його голос був просякнутий дивним болем. Я підвівся.

— Книжки — моя терапія.

Я почув, як Білл пробурмотів:

— Дідько, найдивніший пиворіз, якого я тільки зустрічав.

КНИЖКИ ТА ВСЕ, ЩО ВКАЗУЄ НА ЗАХІД

У МОЄМУ ЖИТТІ ЗАВЖДИ БУЛИ КНИЖКИ. Коли все руйнувалося та летіло шкереберть, вони залишалися моєю опорою. Навіть Саттон, мій найближчий друг, одного разу сказав:

— Які ще в біса книжки, ти ж був ґардом, хай тобі грець!

Ось вона — ірландська логіка в усій красі.

Я сказав йому тоді те, що говорив ще багато разів опісля:

— Читання допомагає втекти кудись в інше місце.

— Тьху на тебе, — відмахнувся він із властивою йому прямотою.

Як я вже розповідав, мій батько працював на залізниці. Він любив книжки про ковбоїв. У кишені його куртки завжди можна було знайти пошарпану книжку Зейна Ґрея. Згодом він почав давати їх і мені. Мати казала:

— Ти робиш із нього шмаркача.

Коли її не було поблизу, батько шепотів мені:

— Не зважай на нашу мамцю. Вона бажає тобі добра. Але ти все одно продовжуй читати.

— Чому, тату?

Не те щоб я збирався це діло покинути, адже я вже був на гачку.

— Вони дарують тобі альтернативу.

— Що таке альтернатива?

Він поглянув кудись у далечінь та додав:

— Свобода вибору, синку.

НА МІЙ ДЕСЯТИЙ ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ ВІН ПОДАРУВАВ МЕНІ БІБЛІОТЕЧНУ КАРТКУ. Мати вручила мені ключку для герлінгу. Вона часто користувалася нею, щоб вибити дурощі з моєї голови. Але я дійсно почав грати в герлінг. Як іще, по-вашому, я міг потрапити до Ґарди Шихани? Ніде не цінують гарних герлерів так, як там.

Читацький квиток став для мене квитком щастя. На той час бібліотека розташовувалася в будівлі суду. Книжки на другому поверсі, суд — на першому. Щоразу, коли я приходив туди, побожно дивився на ґардів біля входу. А потім піднімався нагору і зацікавлено роздивлявся книжки.

Дві нитки мого життя переплелися.

Одна буквально привела до іншої. І я не в змозі розлучитися із жодною з них, що б не відбувалося в житті.

Я почав з Роберта Луїса Стівенсона, Річмала Кромптона та братів Харді. Без сумніву, якби я і надалі просувався так безпорадно та безсистемно, то швидко втратив би цікавість до книжок. Однак там працював головним бібліотекарем Томмі Кеннеді. Високий, худий, трохи неземний чоловік. Під час моїх перших візитів він роздивлявся обрані книжки, видавав тихе «м-м-м» та ставив штампи.

Одного особливо вогкого та похмурого вівторка він підійшов до мене зі словами:

— Думаю, настав час мені зайнятися твоїми книжками.

— Чому?

— Хочеш, щоб тобі стало нудно?

— Ні.

Він почав із Діккенса. Поступово, без фанфар занурив мене в класику. При цьому завжди поводився стримано, дозволяючи повірити, що це був мій власний вибір. Пізніше, коли я потрапив у підліткове торнадо, що перевернуло все догори дриґом, він підсунув мені кримінальні історії.

Я не зупинявся, читав і читав.

Він також відкладав для мене книжки на майбутнє, і пізніше я занурився у

поезію,

філософію,

а потім попався на гачок американських кримінальних романів.

Я перетворився на бібліофіла в справжньому сенсі цього слова. Я не тільки любив читати, а й любив самі книжки. Навчився цінувати їхній запах, палітурки, друк, їхню вагу у своїх руках.

Батько змайстрував мені велику книжкову шафу, і я навчився розкладати книжки за алфавітом і категоріями. Ритм життя в мене був скажений. Я грав у герлінг, пив сидр, майже не відвідував школу. А потім приходив додому, бачив свою бібліотеку — і моє серце сповнювалося теплом.

Якщо мені подобалася книжка зовні, якщо мене приваблював її обсяг, я починав читати. Саме так я й узявся за поезію. Насправді я так і не відшукав її у своєму житті, але вона завжди була десь неподалік.

Але дідька лисого я зізнався б у цьому кому-небудь. Закон на наших вулицях був таким: скажи щось поетичне — одразу отримаєш по яйцях.

Батько рішуче відстоював мою дедалі більшу колекцію та примовляв:

— Цим пишалися б самі Кенні⁸⁴.

Мати з огидою додавала своїх п’ять копійок:

— Ти наповнюєш його голову якимось божевіллям. Подивилася б я, як він прочитає поему орендареві!

Батько в таких випадках кидав на мене погляд та промовляв самими губами:

— Вона бажає тобі добра.

Пізніше, коли я лежав у ліжку, чув її пишну промову:

—... гадаю, тепер ти мені скажеш, що книжки можна їсти! Хотіла б я побачити, як ти за них купиш хліба!

І дійсно, вона саме це й спробувала зробити. Першого ж дня, коли я поїхав до Темплмора, вона продала мою бібліотеку й спалила книжкову шафу.

Томмі Кеннеді пророчив мені великий успіх. А я навіть мріяв, що вступлю до коледжу. Однак результати іспитів заледве гарантували мені вступ до ґардів. Коли я сказав Томмі, яку кар’єру обрав, він схилив голову та затулив обличчя долонями.

— Яка кричуща ганьба, — ось що він сказав.

У ніч перед від’їздом я зустрів його в «Гаравані». Я тоді вже покремезнішав, герлінг і картопля додали мені ваги та м’язів. Я сидів і чекав. Увійшов Томмі, мружачись у напівтемряві.

— Містере Кеннеді! — гукнув я.

Життя його виснажило. Він нагадував старого ґрейгаунда. За ним у повітрі невидимо тягнувся шлейф меланхолії.

Я запитав:

— Щось бажаєте, містере Кеннеді?

— Пляшку міцного пива.

Розпашілий молодою бравадою, я замовив нам напої. Собі — келих.

— Зарано ти почав, — зауважив Томмі.

Я подивився на свій новий годинник — він блищав на пластиковому ремінці. Щойно з супермаркету «Вулвортз». Він сумно посміхнувся:

— Я не це мав на увазі.

— Гм. На здоров’я.

— Щасти тобі, Джеку.

Зависла тиша. А потім він дістав тонку книжку та поклав її переді мною.

— Прощальний дарунок.

Гарна стара шкіряна обкладинка, облямівка з позолотою.

— Це Френсіс Томпсон⁸⁵, «Гонча небес». Сподіваюся, ця книжка ніколи не втратить для тебе свого значення.

А я йому нічого не приніс.

— Якщо хочеш, буду надсилати тобі посилки, — запропонував він.

— Ем... краще не треба... ну, знаєте... сільські хлопці, вони вирішать, що я педик.

Він підвівся, потиснув мені руку.

— Я напишу вам, — пообіцяв я.

— Сподіваюся. Благослови тебе Боже.

Звісно, цього так і не сталося. Я маю на увазі, я так ніколи йому й не написав. На мій довічний сором, він загинув за два роки до того, як я про це дізнався.

САТТОН

ПІД ЧАС ПЕРЕБУВАННЯ В «БАЛЛІНАСЛОУ» Я ВСТИГ ПОДУМАТИ ПРО СОТНЮ РЕЧЕЙ. Здебільшого про щось депресивне. Про життя навмання. Про людей, які були добрими до мене і яким я завдавав болю, нестерпного болю.

Я нерозсудливо зневажав почуття інших. О так, я зневажав. Мене переповнювало почуття провини. Додайте до нього каяття та декілька галонів жалю до себе, й отримаєте класичного пияка в зеніті слави. Раніше я справлявся з усім цим завдяки пійлу. Виривав цю побічну парость мого способу життя. Притлумлював біль. Парадокс буття полягав у тому, що кожна «заглушка» залишала по собі нові рани.

Уздріть блідого вершника, що очі залив⁸⁶.

Перші декілька днів у лікарні в мене був період детоксикації — мені рекомендували пити багато води. Щоб вивести токсини. Це я міг робити. Потім на мене чекав аналіз крові — щоб дізнатися про стан нирок і печінки. У моїх стан був дуже «не дуже». Тепер я щодень мав приймати ударну дозу полівітамінів, щоб повернути організм до нормального стану. «Лібріум», звичайно, теж. А ще моє улюблене снодійне, адже для алкоголіків ніч — це найстрашніший час. Чи бачив я сни? Ще б пак. Але нічого передбачуваного.

Мені не снився

мій мертвий батько,

покійні друзі

або загублене життя.

Ні.

Мені снився Саттон.

Наша дружба виникла миттєво. Це був незрозумілий зв’язок, який не піддавався аналізу. Я був молодим ґардом, щодо багатьох речей — зеленим, наче капустина. Він був старим барменом, що побував у численних сутичках, він був справжнім і водночас несправжнім. Я навіть зараз не можу сказати, якої він національності, якого віку, якого походження. Це все змінювалося з кожним новим пабом, до якого ми заходили. Під час численних зустрічей він розповідав мені, що він був:

солдатом,

підприємцем,

художником,

бандитом.

У кожній такій розповіді було зерно істини, але деталі змінювалися та варіювалися так часто, що ніщо не здавалося доконечним фактом. Він був справжнім хамелеоном. Змішувався з навколишнім середовищем, яке обирав. Коли ми вперше зустрілися, у нього був міцний північний акцент. Він міг говорити як Ян Пейслі, а міг — як Імон Мак-Канн, і однаково легко.

Це вражало, якщо не лякало. Одного разу я почув, як він копіює Бернадетт Девлін⁸⁷ — і це було просто моторошно.

Коли він приїхав до Ґолвея, то змінив свій акцент за тиждень. Можна було поклястися, що він взагалі жодного разу не перетинав Туам⁸⁸. Але все це анітрохи мене не непокоїло. Мені здавалося, що це надавало йому особливого шарму.

Тому що я був глухим до очевидних речей, тому що я був молодим...

Тому що,

Тому що,

Тому що...

Можливо, тому що я не хотів визнати його морок. Дозволив купі деталей просковзнути повз мене. Від самого початку він відверто говорив про свою жорстокість. Він розповідав мені про бійки в барах, коли він мало не вбив своїх супротивників, додаючи при цьому:

— І знаєш що, Джеку?

— Що?

— Я шкодую про це.

— Ну, іноді ситуація виходить з-під контролю.

— Тиць моя радість, ні, я не про те. Я шкодую, що не вбив тих покидьків.

Я лише сміявся.

Свій вільний час я гаяв безладно. Коли виникали «проблеми», я горів, міг працювати по сорок вісім годин поспіль. Але, щойно в мене випадала перерва, Саттон одразу ж кидав роботу і ми разом байдикували.

Однієї пам’ятної суботньої ночі, що плавно перетекла в неділю, ми довго і наполегливо пиячили в підпільному барі на Ловер-Фоллз. Очевидний присмак небезпеки та запах пороху в повітрі лише піддавали жару. Присягаюся, цей порох відчувався навіть у пиві.

— Старий, це просто ідеальні відчуття. — Саттон аж світився.

На згадку про ту ніч у мене досі зберігається двофутова арфа ручної роботи. Зроблена ув’язненими «Лонґ Кешу»⁸⁹. Я слухав «Men Behind the Wire»⁹⁰ майже сотню разів.

Ми поглинали пиво з вершковою піною та запивали його золотистим «Бушмілз». Саттон нахилився до мене, піт котився його обличчям.

— Хіба це не воно, Джеку?

— Так, здається все добре.

— А знаєш, що зробить цю ніч кращою?

— Що?

— Вбивство якогось покидька.

— Що?!

— Ага... або секс із якоюсь шльондрою.

— Що ти верзеш?

Він відкинувся на спинку стільця, плеснув мене по плечу, промовив:

— Просто дуркую... розслабся, Джеку.

ТАК ВІДБУВАЛОСЯ РОКАМИ. Я змітав спогади про це у забуття разом із порожніми пляшками та міцними нападами похмілля.

Траплялися дивні хвилини, коли мені здавалося, що Саттон ненавидить мене. Я ніколи не замислювався над цим, списував усе на параною, викликану пияцтвом.

Одного вечора я чекав на нього в пабі у Ньюрі⁹¹. При мені завжди була книжка, в яку я занурювався кожної зручної миті. І того разу я вкотре вкрай захопився читанням, коли несподівано почув:

— Господи, Тейлоре, знову ці книжки!

Я спробував сховати книжку, але він вихопив її в мене з рук та прочитав назву — це була «Гонча небес».

— Френсіс Томпсон, еге ж?

— Ти його знаєш?

— «Я гнав його вночі, я гнав удень», — відкинув він голову.

Я кивнув.

— Він помер, горлаючи.

— Що?

— Так помирають усі пиворізи — із болісними криками.

— Господи.

Щоразу, коли він видавав щось таке, я закривав на це очі. Втовкмачував собі в голову, що він мій друг. Та й узагалі, ніхто не ідеальний.

БІБЛІОТЕКА В «БАЛЛІНАСЛОУ» БУЛА ЗАЧИНЕНА. На ремонт. Я проводив дні на терапії. Мене зустрічав кошик із маленькими пружинками на столі. Моїм завданням було вставити пружинки в кулькові ручки. В інший час я ковтав «Лібріум», намагався уникати Вілла та жадав настання ночі. Останній сон, який мені наснився в «Баллінаслоу», був таким яскравим, що я вже не певен, чи не сталося все насправді. Саттон сказав:

— Ти читач... експерт із кримінальних романів.

— Ага.

— Читав «Вбивця усередині мене» Джима Томпсона?

— Ні, це пропустив.

— Ти пропустив найкраще.

А ЩЕ БУВ БОГ. І НЕ ТІЛЬКИ В ПІСНЯХ ТОМА ДЖОНСА⁹². Того дня, коли мене відпустили, мені видали одяг, чисто випраний і випрасуваний. А до того ж товстий гаманець. Жоден пияк не зупиняється, доки є гроші. Це проти будь-яких законів природи. Коли я виходив із квартири, у мене із собою було не більше ніж тридцять фунтів з гаком. Я витріщився на гаманець. Медсестра хибно зрозуміла мій подив і сказала:

— Усе на місці, містере Тейлор, ми не крадемо в наших пацієнтів. Там чотириста п’ятдесят фунтів. Можете порахувати, якщо хочете.

І вона рішуче вийшла з палати. Я пішов попрощатися з лікарем Лі.

— Чи можу я щось зробити для лікарні? — запитав я.

— Не пийте.

— Я мав на увазі...

— Я теж. Не забувайте правило А, — простягнув він руку.

— Так.

— І «Антабус»⁹³.

— Так.

Він не похитав головою, але я відчував, що саме це він хотів зробити.

— Джеку... в тебе є родина?.. Друзі?

— Гарне запитання.

— Ну що ж, іди та знайди на нього відповідь.

Зовні сяяло сонце. Коли зупинився автобус, на мене витріщилися всі пасажири. На тлі найвідомішої психлікарні Ірландії, із загіпсованими пальцями та очевидними ознаками нещодавнього переламу носа, я точно не справляв гарного враження.

Але я показав усім середній палець.

І переважна частина присутніх зааплодувала.

ЧЕСНЕ СЛОВО, ТОЙ ПАБ РОЗТАШОВУВАВСЯ ПРОСТО ЗА ДЕКІЛЬКА КРОКІВ ВІД ЛІКАРНІ. У якийсь запаморочливий момент я був готовий зайти. Ніколи ще внутрішній сигнал тривоги не вищав так голосно: «Я не можу... я не можу». Озирнувся — і, здалося, відчув, як лікар Лі похитав головою, начебто побачив усе це. Отже, я проминув паб.

Коли опинився на вокзалі, до потяга залишалося ще пів години. Я сів у кафетерії, але нічого не замовив. Хтось залишив газету на стільці. Знов органи правосуддя. Наче хабар отримав.

Подивився на дату, і мій шлунок зробив кульбіт. Мене не було дванадцять днів. По одному на кожного з апостолів. Підрахувавши дещо, я з’ясував, що три дні я був у відключці, а решту часу... заробляв гроші.

Прибув потяг, я сів біля вікна. Я не голився в лікарні, у мене виросла майже пристойна борода. Я виглядав як батько Кріса Крістофферсона⁹⁴. Понівечений ніс тільки доповнював образ чоловіка, якому на все начхати. Коли я виходив з лікарні, пильно подивився на себе в дзеркало. І знаєте, що мене здивувало? Мої очі. Вони були просвітленими та майже ясно сприймали навколишній світ. Не те щоб яскраво, але близько до того. Після стількох років хвороби, що лишила на них свій відбиток, це стало для мене справжнім одкровенням.

Коли ми проминули Атенрай⁹⁵, до вагону зайшов хлопець років вісімнадцяти — з візком.

— Чай, кава, мінеральна вода?

— Чай, будь ласка.

Відчуваючи, що він розглядає мої травми, я сказав:

— Впав із мотоцикла.

— Нічого собі.

— Ага, під дев’яносто гнав.

— У вас «гарлей»?

— А є ще які-небудь мотоцикли?

Йому це сподобалося.

— Хочете випити?

— Що-що?

— Розумієте, у нас є ці крихітні пляшечки, але ніхто за них не хоче платити, дорого.

— Ні... дякую.

— Я продам вам дві за ціною однієї. Як вам таке?

— Не можу... я маю на увазі... я на пігулках. Знеболювальних.

— А, на пігулках.

У мене раптом виникло таке враження, ніби про пігулки цей малий знає все.

— Мені треба йти далі. Бережіть себе.

Зійшовши з потяга, я зустрівся з водієм таксі, якого знав усе життя.

— Подорожуєте без речей?

— Багаж на машині приїде.

— Це мудрий підхід!

Якщо вам вдається брехати не змигнувши оком, ви обранець долі. Таксисти, звісно, сто разів проходили таке.

Я подивився на площу Ейр, на паби, що тулилися до кожного рогу. Туристи снували туди-сюди в пошуках дешевого хостелу «Нірвана». Неподалік від готелю «Ґрейт Сазерн» відчайдушно горлала пияцька братія. Оскільки поруч зі мною нікого не було, я сказав собі сам:

— З поверненням додому.

МРЕЦЬ

КОЛИ Я ЗАЙШОВ ДО «ҐРОҐАНА», ВІДЧУВ СУМІШ ЗАХВАТУ ТА ЖАХУ. Шон працював за стійкою, але мене він не впізнав.

— Шоне, — озвався я.

— Ісус, Марія, Йосип, та це ж сам Грізлі Адамс⁹⁶! — Шон вийшов з-за стійки. — Господи, де тебе носило? Тебе шукала вся країна! Присядь, присядь, я принесу тобі як звичайно.

— Шоне... не треба випивки... тільки каву.

— Ти серйозно?

— На жаль.

— От молодець!

Коли бармен тішиться тим, що ти не хочеш пити, — це кепська ознака. Я сів, відчуваючи легке запаморочення.

— Я поклав тобі ще й «Клаб Мілк»⁹⁷, щоб ти поласував як слід, — сказав Шон, повернувшись із кавою. Я покуштував.

— Боже, дійсно смачно.

Він плеснув у долоні, наче захоплена дитана, та промовив:

— Це справжня кава. Зазвичай я тобі всіляку потолоч заварював, але тепер...

— Просто відмінний, приголомшливий смак.

Він поклав долоню мені на плече.

— Ну, а тепер розповідай мені все.

Ніщо так не віднімає язика, як таке-от запитання. Розум миттєво вимикається. Але Шон продовжив:

— Енн, що за жінка? Вона заходила сюди щодень, дзвонила постійно... А ще Саттон, він мене просто до сказу довів. Чого та не дзвонив?

— Я не міг.

— Он як, зрозуміло.

Але я бачив, що анічогісінько йому не зрозуміло.

— Всьому свій час, — промовив він, підвівшись. — Я радий, що з тобою все гаразд.

Трохи згодом я вирішив знайти Саттона. Це було нескладно. Мій приятель був завсідником бару «Скефф». Він одразу, не змигнувши оком, запитав:

— Де тебе носило?

— Потрапив до глухого кута.

— Мені подобається борода, з нею ти здаєшся агресивнішим. Кухоль пива чи по маленькій?

— Колу.

— Колу, гаразд. Бармене!

Саттон узяв свій кухоль пива та мою колу й відніс усе це до столу біля вікна. Ми сіли, він стукнув кухлем об пляшку коли.

— Будьмо.

— Будьмо.

— Отже, «Баллінаслоу».

— Еге ж.

— Лікар Лі ще працює?

— Певна річ.

— Порядна людина.

— Мені він сподобався.

Саттон підніс свій кухоль пива до світла, уважно вивчаючи його, а потім зауважив:

— Я сам двічі був там. Після першого лікування, тільки-но вийшов звідти, одразу напився в дупу.

— У тому першому пабі?

Він гірко розсміявся.

— Еге ж, але я тобі точно кажу, барні працівники мають певний стосунок. Як то кажуть, рука руку миє. Справжні ветерани, обслуговують тих, хто постійно повертається. Я був у кількох лікарнях, та саме в цій і муха не пролетить. Медпрацівники щовечора надсилають до того пабу своїх людей. Якщо спіймають там, вважай, ти в дупі.

Він випив за раз пів кухля та продовжив:

— Удруге я два дні протримався, просто на стіну лізти хотілося. Господи, я потім ледь не розніс той бар.

— А тепер?

— Те, що ти бачиш, це лише половина результату лікування. Я п’ю, але глузд не втрачаю.

— Завжди спрацьовує?

— Дідька лисого.

Я пішов замовити йому ще один кухоль пива, опустивши очі.

Бармен запитав:

— Знову колу?

— Краще лезо, вени собі поріжу.

Бармена це неабияк розвеселило. Повернувшись до Саттона, я розповів йому про мій повний грошей гаманець. Він сказав:

— Твій зоряний вихід стався близько дванадцяти днів тому... так? Я невиразно пам’ятаю, що якогось наркодилера прикінчили.

— Що?

— Еге ж, якогось пацана-панка. На мосту Салмон-Вейр йому зустрівся якийсь засранець, віддухопелив хлопчину й забрав його бабло. Ґарди були в захваті.

Він подивився на мою нещодавно перегіпсовану руку.

— Гм-м... м... Гм-м-м.

А потім знову подивився на мене й додав:

— Чому ти не питаєш про містера Форда, бідолашного покійного педофіла?

— Сподівався, що це теж було частиною моєї мари.

— Не хвилюйся, старий. Був вирок, смерть через нещасний випадок. Я ходив на похорон.

— Ти смієшся?

— Там майже нікого не було. Пограти в «Хіб»⁹⁸ збирається більше людей.

Я не знав, що й думати. Саттон поплескав мене по плечу й сказав:

— Туди йому, виродку, й дорога.

ДОДОМУ Я ПОВЕРНУВСЯ ДЕСЬ О ВОСЬМІЙ. У КВАРТИРІ БУЛО ХОЛОДНО ТА САМОТНЬО. Біля вікна стояла порожня пляшка коньяку. Я ввімкнув телефон та подзвонив Енн. Вона мене одразу впізнала та вигукнула

— Ох, дякувати Богу, Джеку! У тебе все гаразд?

— Так, усе гаразд... треба було поїхати ненадовго... побути на самоті.

— Але тепер ти повернувся.

— Так.

— Це чудово. Я молилася за тебе.

— Що ж, бачить Бог, молитви були мені потрібні.

Вона розсміялася, і напруга щезла. Ми домовилися зустрітися за обідом наступного дня. Поклавши слухавку, я замислився: а чому я не сказав, що тепер буду тверезим? Ну, може, не тверезим, але хоча б не п’яним. Між цими станами — прірва. Якщо «тверезість» означає «ясність розуму», то в мене ще було над чим працювати. Я нічого їй не сказав, тому що не знав, чи буду я пити, коли ми з нею побачимося.

Після коли в мене гуло в голові, але я міг терпіти цей гострий біль. А от з усвідомленням порочності було складніше. Я подивився якесь лайно по телевізору і об одинадцятій вимкнув його. Потім, уже в ліжку, я повсякчас здригався й крутився, але так і не зміг згадати обличчя того педофіла.

ЧИ БУВАЮТЬ САУНДТРЕКИ ДО СНУ? Наприклад, якщо тобі сниться кошмар, то це міг би бути хеві-метал або «Boyzone». Поки я спав, мені здавалося, що я чую солодку музику Південної Каліфорнії. Мені снився батько. Я зовсім малий, тримаю його за руку, ми стоїмо на площі Ейр. Повз нас проїхав автобус, я раптом зрозумів, що можу вголос вимовити по буквах рекламу на автобусі...

ПАДДІ

Батько був задоволений. Не тільки тому, що це було моє перше слово, а ще й тому, що це було його ім’я. Якщо міркувати цинічно, то так сталося, що моїм першим словом стала назва ірландського віскі. Але все одно ніщо не могло зіпсувати тепло цього моменту. Я відчував надзвичайну єдність із батьком. Роки, досвід, життя лишили чимало зарубок на нашому зв’язку, проте тільки зовні.

Мене розбудив телефон. Я не подивився на час і пробурмотів.

— Так?

— Джеку, це Саттон.

— Котра година?

— Запізно.

— Господи, Саттоне, що сталося?

— Я подумав, що ти, мабуть, страждаєш там без пійла.

— Я спав.

— Еге ж, отак одразу й повірю. Так чи інакше, поки тебе не було, якісь дітлахи унадилися підпалювати п’яниць.

— Що?!

— Еге ж, алкоголіків. Наших братів по крові. І вони зараз ведуть нас на місце. У будь-якому разі, ми тут зібралися з декількома однодумцями і збираємося схопити ватажка тих дітлахів.

— Що-що зробити?

— Спалити цього виродка.

— Господи, Саттоне.

— То що, прийдеш погратися з вогнем?

— Ви там з глузду з’їхали, це ж самосуд.

— Це справедливість, старий.

— Саттоне, скажи мені дещо... ти зовсім втратив гальма, чи що?

Він дико розреготався.

— Мені треба йти. Час розвести вогонь.

Після цього я вже не зміг заснути. Ходив декілька годин поспіль з кутка в куток, мені вже хотілося почати жувати шпалери. Підійшовши до книжкової шафи, обрав Джона Сендфорда. Він написав дванадцять книжок у серії «Здобич», отже, я вирішив обрати одну з них.

Падати боляче. До цього він декілька днів пірнав у кокаїн. Минулої ночі зайшов до магазину горілчаних напоїв — узяти пляшку «Столичної». Після триденного загулу просихання було важким. Тим паче що горілка перекинула все догори дриґом, це була цілковита катастрофа зі свавіллям вогню. Ось і розплата — просто змирися з цим, і все.

Достатньо. Сказитися можна: після цього мені дійсно нестерпно закортіло випити. І не просто випити. Ні, це мала бути саме крижана «Столична». Я вирішив повернутися до ліжка. Сон прийшов, але неохоче й важко.

НАСТУПНОГО РАНКУ О ДЕВ'ЯТІЙ Я ДІЗНАВСЯ ТАКІ НОВИНИ. Третім пунктом був текст:

«Декілька молодих людей отримали серйозні травми, після того як їх підпалили на світанку. Інцидент стався на площі Ейр. Ґарди намагаються відшукати чотирьох чоловіків, що можуть бути причетні до нападу. Суперінтендант Кленсі припускає, що цей випадок був помстою за нещодавні підпали безхатьків.

«Будь-які спроби самосуду та зневажання закону приватними особами будуть рішуче зупинені», — додав суперінтендант».

Потім він почав розпатякувати про криміногенну ситуацію в країні, і я вимкнув телевізор.

У «ҐРОҐАНІ» Я БУВ УЖЕ ПІСЛЯ ОДИНАДЦЯТОЇ.

— Справжню каву чи змішану? — з тривогою запитав Шон.

— Найкращу, яка в тебе є.

Мені було сумно бачити, як він зрадів, почувши ці слова. Він повернувся з кавником та тостом і промовив:

— Тобі треба щось попоїсти.

— Присядь, я хочу в тебе дещо запитати, — сказав я.

— Ну, давай.

— Але май на увазі, що я був нещодавно під... ну, скажімо так... під замком. — Він кивнув. — Тільки мені здається, що Саттон втратив гальма?

— Я ніколи не міг його терпіти, — з огидою пирхнув Шон.

— Так... отже, що ти думаєш?

— Я ніколи не розумів, що ти в ньому знайшов.

Це вже нагадувало виривання зуба.

— Шоне... Шоне, гаразд... я зрозумів, але що ти думаєш?

— Його потрібно посадити.

— Дякую, Шоне. Я навіть мріяти не міг про таку неупередженість.

Шон уже підвівся, але продовжував бурчати:

— Я тобі навіть більше скажу, Джеку... — Ніби я міг його зупинити. — Цей чоловік потрапить у самісіньке пекло і забере з собою стільки люду, скільки зможе.

ТОЙ, ПРО КОГО МИ ГОВОРИЛИ, ПРИЇХАВ ЗА ГОДИНУ ТА СКАЗАВ:

— Я був упевнений, що знайду тебе тут. Шоне... кухоль пива перед Великим постом.

А потім він уважно оглянув мене.

— Ти досі тверезий? Я вражений. Це вже... котрий день?

— Тринадцятий.

— Час у лікарні не враховується.

— Дідька лисого, для мене враховується.

Шон приніс напій та грюкнув кухлем по столу.

— Вередливий старий пердун.

— Я чув новини, — сказав я.

— Знадобилося забагато жару... для такого малого виродка. А найкраща деталь тобі точно сподобається: його друзі весь час плакали та верещали: «Покличте ґардів!» Хіба це не смішно?

— Ти міг його вбити!

— Ну-у, ми старалися щосили.

Саттон уже переступив межу. Ніби він нарешті знайшов своє покликання. Мені здавалося, що він ось-ось почне хихотіти.

— Це все ти, Джеку! — сказав він, нахилившись до мене.

—Я?!

— Так, це ти поклав початок із тим старим збоченцем. Вони мають не тільки відповісти за свої вчинки, а ще й понести покарання.

— Досить, Саттоне, ти що, не бачиш, що це безумство?

— О, так і є. Це славне безумство.

РУКА, ЩО ГОЙДАЄ КОЛИСКУ

З ЕНН Я ДОМОВИВСЯ ЗУСТРІТИСЯ В КИТАЙСЬКОМУ РЕСТОРАНІ. Коли я пішов від Саттона, він щось пробурмотів собі під носа. Шон зловив мене вже на порозі та сказав:

— Я знімаю його картину.

— Господи, та не роби цього, Шоне.

— Він безнадійний, до того ж відвідувачі просять повернути ключки.

— Шоне, залиш поки що все, як є, він зараз дещо вразливий.

— Дещо вразливий! Оцей пройдисвіт? Схоже, він уже звив собі гніздечко у твоєму вусі й платить непогану ренту!

Я зайшов до «Мадден» і купив шість червоних троянд⁹⁹. Я ще ніколи в житті не купував квітів.

— Мені зробити з них візерунок у вигляді гілочки чи букет?

— І гадки не маю.

Вона розсміялася, і я додав:

— Якщо можна, загорніть їх...

— Щоб ніхто не побачив?

Я саме про це і подумав.

— Нічого, ідіть із ними так. Тільки справжній чоловік дозволить собі гуляти з квітами в руках!

— Повірю вам на слово.

Байдуже, як я їх тримав, вони все одно були на виду. І звичайно, це був день, коли я зустрів усіх, із ким хоч колись був знайомий. І всі вони глузували.

— О-о-о, ну хіба це не мило?

— Авторитетний чоловік із квітами в руках!

— Ти й сам наче квіточка.

Щось таке.

Я прийшов до ресторану зарано і сховав квіти під столом... дуже швидко.

— Ох, давайте я поставлю їх у воду! — запропонувала адміністраторка.

— Не треба... справді.

Потім вона запитала, чи не хочу я замовити випити. Я сказав:

— Так, пиво... тобто... я мав на увазі колу.

Піт виступив на тілі.

Енн мала... розкішний вигляд. Іншого слова не існує. Я відчув, як у мене пересохло в роті, а серце закалатало. Я підвівся і, вражений, вимовив:

— Енн.

Вона міцно мене обійняла, а потім відступила, щоб роздивитися.

— Ця борода просто чудова.

— Дякую.

— Ти й сам здаєшся зовсім інакшим, і справа не тільки в бороді.

Не знаючи, що ще зробити, я потягнувся по квіти.

Нічого собі, вони справили на неї враження.

Ми сіли.

Вона поглядала то на квіти, то на мене. Щодо моїх почуттів, то маю визнати, що я тієї миті засоромився. У свої неповні п’ятдесят років я досі почуваюся ось так.

— Здається, я трішки соромлюся, — сказала вона.

— Я теж.

— О, справді, Джеку? Мені приємно.

До нас підійшла офіціантка, і ми замовили їжу.

Це були чау-мейн (китайське рагу), а також дім-сам (китайський десерт).

Солодке та кисле. А потім офіціантка запитала:

— Бажаєте щось випити?

— Так, мені ще колу, — перейшов я до справи. — І... Енн?

— О, і мені також колу.

Коли вона пішла, Енн сказала:

— Я зрозуміла, у чому річ! Це все твої очі! Вони непорочні.

— Непорочні?

— Ні, я мала на увазі.... просвітлені.

— Все гаразд, я розумію, про що ти.

Зависла тиша. Потім вона промовила:

— Я можу запитати? Чи краще не порушувати цю тему?..

— Я початківець у цьому, але питай.

— Це важко?

— Трішки.

А потім нам принесли їжу, і ми зайнялися справою. Мені подобалося дивитись, як вона їсть. Вона це помітила й запитала:

— Що?

— Мені подобається дивитись, як ти їси.

— Але ж це добре, чи не так?

— Так, згоден.

ПОТІМ МИ ПРОГУЛЯЛИСЯ ПО КВЕЙ-СТРІТ. ВОНА ВЗЯЛА МЕНЕ ПІД ЛІКОТЬ. Серед усіх гарних жестів цей — мій улюблений. Біля будинку присяжних ми зупинилися.

— Мені потрібно зайти на кладовище. Я ходжу туди щодня. Сьогодні день просто чудовий, мені б хотілося поділитися цим із Сарою.

— Я піду з тобою.

— Справді?

— Визнаю це за честь.

Ми спіймали таксі на Домінік-стріт, і, щойно сіли, водій запитав:

— Чули про події на площі?

— Так, це жахливо, — зауважила Енн.

Я нічого не сказав. Водій, звичайно ж, почав сперечатися: — Люди ситі по горлянку ґардами та судами. Доста.

Енн була з ним не згодна.

— О, тільки не кажіть, що ви потураєте цьому!

— Послухайте, мем, ви просто не бачили, що то за виродки, які там збираються вночі, та як вони поводяться.

— Але підпалити людину живцем!

— Хіба ці щенята не робили те саме з алкоголіками?! Це навіть ґарди знають.

— Не має значення.

— Мем, з усією повагою, послухав би я, що б ви сказали, якби щось сталося з вашою дитиною.

ЯК ЗРОСТИТИ ПОЕТА:
«Зростити в ньому стільки неврозів,
скільки зможе витримати дитина».
В. Г. Оден¹⁰⁰

ДО МОГИЛИ САРИ МИ ЙШЛИ МОВЧКИ. ЕНН БІЛЬШЕ НЕ НАМАГАЛАСЯ ВЗЯТИ МЕНЕ ПІД ЛІКОТЬ.

Жалість — ірландська звичка. Я міг би покінчити з нею пізніше.

Могила була надзвичайно охайною. Проста дерев’яна табличка з ім’ям Сари. І навкруги суцільні

ведмедики,

песики Снупі,

цукерки,

браслети —

все акуратно розкладене.

— Це все її друзі, — пояснила Енн. — Вони завжди їй щось приносять.

Мені це здалося найболючішим.

— Енн, залиш їй троянди.

Вона засяяла.

— Джеку, справді, ти не проти? Вона так любить троянди... тобто любила. Я завжди плутаюсь із цим. Ну як я можу говорити про неї в минулому часі? Це жахливо.

Вона обережно поклала троянди та присіла поряд із хрестом.

— Я хочу встановити тут надгробний камінь та написати на ньому «ПОЕТЕСА». Тільки це. Вона так хотіла нею стати.

Я не знав, як треба поводитися з мерцями. Чи мусив сісти, чи стати на коліна? А потім я почув, як Енн розмовляє зі своєю дитиною. Ці ніжні, м’які звуки відлунювали в серці.

Я відійшов. Тинявся цвинтарем, допоки не зіткнувся з літньою парою.

— Дивовижний день, чи не так? — кинули вони мені.

Господи. Я продовжив іти й дійшов до могили батька.

— Тату... я тут випадково, але... хіба... Так можна сказати про всіх тут присутніх, чи не так?

Без сумнівів, я просто марив. Якби мене зараз побачив Саттон, він би силоміць змусив мене випити. Знову повернувся головний біль, і це було найгіршим. Це кінець, більше жодних апеляцій. Щонайменше це просто випробування, і воно тимчасове.

— Це твій батько? — до мене підійшла Енн.

Я кивнув.

— Ти любив його?

— Господи, ще б пак.

— Яким він був?

— Ну, не можу сказати, що я волів би стати таким, як він, але мені хотілося б, щоб люди любили мене так, як любили його.

— Ким він працював?

— Він працював на залізниці. На той час це вважалося непоганою роботою. Щовечора о дев’ятій він надівав свій капелюх та йшов випити декілька кухлів пива. Зо два. Іноді взагалі нікуди не ходив. Тест на алкоголізм легкий: якщо двох кухлів пива тобі доста, ти не алкоголік. Я, наприклад, можу протриматися тиждень, а в п’ятницю випити чотирнадцять кухлів поспіль.

Вона невпевнено посміхнулася. Тепер відповідальність за розмову перейшла до мене. От дідько.

— Коли я став ґардом, батько ніяк це не прокоментував, лише сказав: «Дивись, щоб це не підштовхнуло тебе до пияцтва». Потім, коли мене звільнили, він сказав: «Те, за що тебе звільнили, перебільшує всі твої минулі здобутки». Колись давно інструктор з Темплмора казав: «Уже зараз можна з упевненістю припустити, що в Тейлора світле майбутнє». Про таких, як він, кажуть «людина з паливом». Він тепер служить у прем’єр-міністра, отже, отримав свої вершки. Мій батько любив читати, його завжди вражала сила друкованого слова. Після того як він помер, якийсь хлопчина зупинив мене посеред вулиці та сказав: «Твій батько був справжній гуру книжок». Я мусив би вибити це на його надгробному камені. Йому б сподобалося. — Я зрозумів, що знесилився. Навіть з’явилася ідея повернутися додому. — У мене є друг, Саттон. Був час, коли він носив футболку з написом: «ЯКЩО ПИХА — ЦЕ БЛАГОСЛОВЕННЯ, ТО ТУТ СВЯТЕ МІСТО!».

— Я не зрозуміла, — сказала Енн. Вона дійсно не могла осягнути.

— Ти і його не збагнеш. Не думаю, що я розкусив його. Енн запитала, чи не хочу я піти до неї. Я відповів:

— Звісно.

Вона жила на Ньюкасл-Парк. Просто поряд із лікарнею. Ця вулиця починалася біля моргу та називалася Шляхом Меси. Не знаю, чи зможу я часто ходити нею. Будинок Енн виявився сучасним, світлим, чистим і зручним. А ще мав обжитий вигляд.

— Я зроблю чай, — запропонувала Енн.

Приготувавши його, вона повернулася, прихопивши ще й повну тацю сендвічів. Вона зробила їх за старою доброю традицією: з товстим хрустким хлібом, шматками шинки, помідорами, маслом.

— Боже, вони розкішні! — сказав я.

— Я купую хліб у «Ґріффіна»¹⁰¹. Вони завжди його запаковують.

Після другої чашки чаю я сказав:

— Енн, мені потрібно з тобою поговорити.

— Ох, зловісно звучить.

— Йдеться про розслідування.

— Потрібні гроші? У мене ще є.

— Присядь. Ні, не треба грошей. Я... виграв фармацевтичну лотерею, отже, не турбуйся. Слухай, якщо я скажу тобі, що людина, винна в смерті Сари, померла, це тебе задовольнить?

— Про що ти кажеш? Він мертвий?

— Так.

Вона підвелася.

— Але ж ніхто про це не знає. Я хочу сказати... її досі вважають самогубцею, я не можу залишити все так, щоб її друзі, люди з її школи вірили, що вона зробила це з собою.

— Окей.

— Окей? Що це означає, Джеку? Ти можеш довести правду?

— Я не знаю.

Це означало, що мені доведеться піти до Плантера. Якби її задовольнило моє повідомлення, я б залишив усе як є. Напевно. Але Саттон не збирався його відпускати просто так, тому сумніваюся, що в мене був вибір.

Я не святий, щоб проповідувати,
я лише працюю на межі своїх сил.
Френсіс Бекон

ПІЗНІШЕ ТОГО Ж ВЕЧОРА МИ РАЗОМ ЛЯГЛИ СПАТИ. Я НЕАБИЯК ХВИЛЮВАВСЯ.

— Здається, я ще ніколи не займався коханням тверезим, — зізнався я.

— Це навіть краще, от побачиш.

Вона мала рацію. Близько опівночі я одягнувся.

— Чому ти не хочеш залишитися? — запитала Енн.

— Поки ще зарано.

— Гаразд.

А потім вона встала з ліжка та щезла в іншій кімнаті.

За мить повернулася, тримаючи щось у руках.

— Я хочу, щоб ти дещо переглянув, — звернулася вона.

— Звісно.

— Це щоденник Сари. — Вона простягнула мені рожевий нотатник у шкіряній обкладинці. Я відсахнувся.

— Господи, Енн, я не можу.

— Чому?

— Я не можу читати щоденник дівчинки-підлітка, це неправильно.

— Але чому? Так ти зможеш зрозуміти, яка вона... точніше, якою вона була. Будь ласка.

— Господи, я справді не хочу цього робити.

Я не міг сказати, що ніщо в цілому світі не підштовхне мене до алкоголю швидше, ніж це — копирсання у свідомості мертвої дівчини.

Енн досі простягала його мені.

— Я спробую, не обіцяю, що з цього щось вийде, але я спробую, — погодився я.

Вона обійняла мене однією рукою, поцілувала в шию і прошепотіла:

— Дякую, Джеку.

Поки я йшов додому, відчував вагу щоденника в кишені — здавалося, що там лежить бомба. Я вже гадав, чи не подзвонити мені Кеті Б. Попросити її прочитати цей щоденник. Але я не міг просто взяти і віддати його до чужих рук, Енн ніколи б цього не дозволила. Картаючи себе у хвіст і гриву, я повернувся додому — швидше ніж за десять хвилин. Сховав щоденник під ліжком, щоб він не став першим, що я побачу зранку. Та й уночі я б нізащо не став гортати ці сторінки.

ВРАНЦІ Я ПРИЙНЯВ ДУШ, ВИПИВ КАВИ, ПОТИНЯВСЯ ТРІШКИ З КУТКА В КУТОК ТА ВРЕШТІ-РЕШТ ВИРІШИВ КИНУТИ ЙОМУ ВИКЛИК. Обкладинка щоденника була добряче пошарпана, рожева шкіра потерлася від частого використання. На першій сторінці було написано:

Цей щоденник є власністю
Сари Гендерсон,
поетеси
з Ірландії.
А ще це ПРИВАТНА власність.
Отже, не підглядай, мам!

Господи! Це буде ще важче, ніж я думав. Я відключив свідомість і спробував знову. Багато записів були доволі передбачуваними. Школа, друзі, музика, одяг, дієти, закоханість. Це я здолав, хоча час від часу там траплялося щось таке:

«Мама сказала, що подарує мені смартфон на Різдво. Вона НАЙКРАЩА!»

Після такого мені хотілося кричати.

А потім я дійшов до записів з того періоду, коли вона почала працювати у Плантера.

«Містер Форд такий, ну, зовсім не крутий. Усі дівчатка дражнять його поза очі. Він такий дивний».

А потім її тон змінився. Вона була збуджена, сторінки наче рум’янилися від захоплення:

«Барт запитав, чи не буду я проти, якщо він мене підвезе. У нього просто мегатачка. Здається, це моє найбільше кохання!»

Потім знову Барт, і знову... Лише ім’я... Або сердечки з іменами Барта й Сари... на багатьох сторінках.

І останній запис:

«Я більше не можу вести цей щоденник. Барт каже, що це по-дитячому. Він пообіцяв купити мені золотий браслет, якщо я піду з ним на вечірку в п’ятницю».

Я зателефонував Кеті.

— Де ти в біса вештався?

— Працював під прикриттям.

— І що, спітнів під ним, щоб з дому виповзти?

— Це теж.

— І дзвониш ти, тому що тобі щось треба?

— Справа дуже проста.

— Еге ж.

— Ти зберегла записи після пошуків інформації щодо Плантера?

— Звісно.

— Розумниця. Яке в нього ім’я?

— Дай-но перевірю. — А за мить: — Ось, знайшла, давай-но подивимося... ось воно. Бар... толом’ю.

— Чудово!

— Та зачекай-но ти, не клади слухавку. У мене буде концерт.

— Чудово, коли?

— У суботу, в «Ройзіні»¹⁰². Прийдеш?

— Однозначно. А я можу кого-небудь із собою привести?

— Приведи пару сотень людей.

ҐОЛВЕЙСЬКА ЕПІТАФІЯ
Ти терпляче чекав на краще весь квітень...
оце називається стійкістю.

«РОЙЗІН ДАБ» ДОСІ ПРИЙМАВ БІЛЬШІСТЬ МУЗИЧНИХ ЗАХОДІВ У МІСТІ. І він досі якимось чином зберіг атмосферу інтимності. Інакше кажучи, натовп збирався там величезний. Енн була одягнена в коротку шкіряну куртку та джинси, волосся було зібране у хвіст.

— Ого, оце справжнє концертне вбрання, — зауважив я.

— Тобі подобається?

— Ти просто вогонь!

Я сам просто розчинився в темному, всі речі на мені були чорними — від куртки до шнурків.

— А ти схожий на зіпсованого священника, — зауважила вона.

— Злого?

— Ні, я мала на увазі... розбещеного.

— Гм... ну що ж, непогано.

Ми протиснулися крізь натовп та підійшли до сцени.

— Слухай, я піду подивлюся, як там справи в Кеті.

— Вона нервується?

— Я нервуюся.

Я знайшов Кеті в маленькій гримерці. Коли я увійшов, вона сказала:

— Так і знала, що ти прийдеш.

— Справді?

— Звичайно, ти ще здатний на вчинок, байдуже, що ти такий старий. Ось... — Вона підсунула мені склянку з чимось подвійним чи потрійним.

— Що це? — запитав я.

— «Джек»... тобто «Джек Деніелз». Допоможе тобі гарненько розкачатися до початку.

— Ні, дякую.

— Що?

— Я не п’ю.

Вона навіть озирнулася.

— Ти — що?

— Вже декілька днів. Працюю над цим.

— Нічого собі!

Заради того щоб випити це, я б віддав кілька кутніх зубів. На склянку, здається, впало світло, змусивши рідину замерехтіти. Я відвів погляд. Кеті запитала:

— А як щодо бороди? Це що взагалі таке?

— Це так, вдалий винахід.

— Дуже ірландська відповідь. Мені це ні про що не говорить. Іди вже, мені слід зосередитися.

Я нахилився та поцілував її в маківку.

— Ти справжня зірка.

Енн уже тримала напої.

— Це кола... Я не маю наміру зловживати.

— Кола — це чудово.

Різні люди голосно вітали мене, коментувала бороду, обмацували поглядами Енн. Світло згасло, і мені здалося, що я побачив біля бару Саттона.

А потім вийшла Кеті, і натовп замовк. Вона сказала:

— Привіт!

— Приві-іт!

І вона одразу почала грати панк-версію «Galway Bay»¹⁰³. Те саме свого часу Сід Вішез¹⁰⁴ зробив із «Му way»¹⁰⁵. З єдиною різницею: Кеті вміла співати. Вона розкрила ту гостроту пісні, яку я проґавив, слухаючи її безліч разів. Наступною була «Powderfingep» Ніла Янга. Вона примудрилась охопити величезний спектр — від Крісі Гайнд до Елісон Моє, а під кінець зіграла «Misguided Angel» Марго Тіммінз. Це було схоже на ураган. А потім вона просто пішла. Її супроводжував шквал оплесків, свисту, закликів зіграти ще.

— Вона не вийде на біс, — сказав я Енн.

— Чому?

— Вона ніколи не залишає нічого про запас, вона все відіграла.

Так і було. Знову ввімкнули світло. Хвиля дружелюбності та згуртованості розлилася навколо.

— Вона просто неймовірна, — зауважила Енн. — Оце так голос.

— Не хочеш випити? По-справжньому? Я втримаюся, чесно.

— Тоді біле вино.

— Добре.

Коли я ніс вино від бару, мені несподівано перегородив шлях Саттон. Поглянув на мій бокал.

— Вино? Це розігрів.

— Це не для мене.

— Та не має різниці. Я певен, ця англійська пташка здатна на більше. А ще певен, що в ліжку тебе від неї просто лихоманить.

— Вона не твій тип.

— Та вони всі мій тип. Пам’ятаєш нашого друга, містера Плантера?

— Звичайно.

— Він дійсно захоплюється художниками. Вважає себе колекціонером.

— Ти з ним розмовляв.

— Чудова людина. Завтра опівдні я маю бути в нього. Можеш супроводжувати мене в ролі асистента.

— Що ти плануєш?

— Вставити його, вражого сина. У дерев’яну оправу. Я ж художник, забув? Заберу тебе завтра об одинадцятій тридцять.

Я приніс Енн її напій.

— Я піду попрощаюся з Кеті.

— Скажи їй, що це було потужно.

Ось він, справжній ґолвейський опис. Найвища нагорода. Гримерка Кеті була забита шанувальниками, її обличчя розпашілося, очі палали.

— Це було сенсаційно, — сказав я.

— Дякую, Джеку.

— Слухай-но, ти зараз зайнята, я просто хотів тобі це сказати.

— Бороду залиш!

— Думаєш?

— Складається враження, що ти людина з характером.

Одна змія вкусила стількох людей, що ніхто вже не наважувався до неї наблизитися. Люди найняли Учителя, і той її приборкав. Зрештою люди почали кидати в змію каміння і тягати її за хвоста. Гадина поскаржилася Учителю, а він відповів: — Ти припинила лякати людей, це погано. Змія вкрай розізлилася та сказала: — Ти звелів мені не нападати на них! — Ні, я звелів тобі не завдавати людям болю, але не припиняти на них шипіти.

НАСТУПНОГО РАНКУ Я ПРИГОТУВАВ СНІДАНОК. ЧЕСНО. Я не почувався кепсько, у мене не було похмілля. Це відчуття було просто надзвичайним. Моє обличчя загоїлося, борода сховала решту. Я збив цілу купу яєць та відрізав товстий шмат хліба, який купив у «Ґріффіна».

Наповнив чашку чаєм і сів. Несподівано у двері постукали.

— Дідько, — пробурмотів я.

Це був Саттон.

— Господи, ти знаєш, котра зараз година?

— Старий, я ще й не лягав.

— Заходь, я зробив попоїсти.

Він пішов за мною, я дістав ще одну чисту тарілку.

— Я хочу випити.

— У мене тільки дешевий скотч.

— Я невимогливий хлопець, тільки дай кави, щоб хоч трішки підфарбувати це.

Мій омлет уже охолов. Після того як я приніс йому каву та пляшку скотчу, він кивнув на мою тарілку:

— Тільки не кажи, що ти збираєшся це їсти.

— Тепер уже ні, у мене є дивна особливість: люблю гарячу їжу.

— У-у-у, хворий збоченець.

Він оглянув квартиру.

— Тут я буду щасливим.

— Що?

— Я заходив сюди нещодавно, але ти кудись подівся. І я побалакав із твоєю сусідкою, Лорою.

— Ліндою.

— Байдуже. Тупа селючка, хитра, як усі ці ниці крутихвістки. Я, звісно, швиденько зачарував її так, що з неї й труси спали. Ну, не буквально. Тільки-но вона дізналася, що я художник, запропонувала мені твою квартиру.

— Що вона тобі запропонувала?

— Агов, тут що, луна? Так, вона сказала, що ти переїжджаєш і вона шукає відповідного орендаря.

— От же ж сучка.

— Вона прагне мистецтва, еге ж?

— Ти що, серйозно плануєш сюди переїхати?

Він підвівся, відсьорбнув ще трохи кави та подивився на мене широко розплющеними очима.

— Слухай, хлопче, ти вважаєш, що я міг би тебе кинути? Ти ж мій найкращий друг. Пішли вже, мистецтво чекає.

Зовні був припаркований побитий «фольксваген-гольф». Яскраво-жовтого кольору.

— Скажи, що ми поїдемо не на цьому.

— Еге ж, на цьому. «Вольво» ж розтрощений. Довелося позичити ось це.

— Та вони ж буквально побачать нас здалеку.

— Певна річ.

Плантер жив в Утерарді¹⁰⁶. Його будинок стояв на околиці селища. Але «будинок» — то не зовсім відповідна назва. Складалося таке враження, ніби цей тип надто часто бував у Даласі й вирішив збудувати собі ірландський Саутфорк¹⁰⁷.

— Господи, — сказав я.

— Ну що, вражений?

Ми проминули довгу дорогу поміж дерев, а потім виїхали до центральної будівлі. Ще більше показухи широким планом.

— Говорити буду я, — сказав Саттон.

— Це щось новеньке.

Він подзвонив в інтерком. Я побачив камери спостереження над парадним входом.

Двері відчинилися, молода жінка у формі покоївки запитала:

— Que?¹⁰⁸

Саттон видав свою найкращу сліпучо-демонічну посмішку.

— Buenas dias, senorita, I am Senor Sutton, el artist!¹⁰⁹

Вона нервово посміхнулася та поманила нас рукою.

— Ти говориш іспанською? — здивовано глипнув я на Саттона.

— Так, говорю.

Вона привела нас до розкішного кабінету.

— Momento, por favor¹¹⁰.

На всіх стінах висіли картини. Саттон оглянув їх і зауважив:

— А деякі не такі вже й погані.

— Радий, що ви схвалюєте, — почувся чийсь голос.

Ми озирнулися. Плантер стояв біля дверей. Не знаю, чого я очікував, але, зважаючи на розміри його будинку, на його бізнес та репутацію, я припускав, що він буде якимось здоровилом. Але ж ні. Він був близько п’яти з половиню футів на зріст, майже лисий, його обличчя вкривали численні зморшки. Очі мав темні, погляд — потайний. Одягнений у светр із логотипом клубу любителів поло та добряче пошарпані брюки. Поза сумнівом, для прогулянок на свіжому повітрі в нього була ще й заношена в лайно куртка від Barbour. Ніхто з нас не поворухнувся, щоб потиснути руки. Атмосфера до цього не налаштовувала.

— Я Саттон, а це Джек, мій асистент.

Плантер кивнув.

— Бажаєте випити? — Плантер плеснув у долоні, повернулася покоївка.

—Dos cervezas¹¹¹.

Ми стояли мовчки, а потім вона повернулася з двома пляшками пива на таці. Саттон узяв обидві.

— Джек не буде. Я плачу йому не за пияцтво.

Плантер коротко посміхнувся та сказав:

— Будь ласка, сідайте.

Він пройшов до шкіряного крісла. Я навіть зиркнув, чи сягнули його ноги підлоги, коли він сів. Саттон розташувався навпроти, я залишився стояти.

— Я вже тривалий час є шанувальником вашої творчості, — сказав Плантер. — Ідея зробити вам замовлення неймовірно мене приваблює.

Саттон допив одне пиво, смачно відригнув.

— Як щодо портрета?

— Ви пишете портрети?

— Поки ні, але ще декілька пляшок пива, і я намалюю Тімбукту¹¹².

Манера Саттона Плантера нібито й не зачепила. Навіть навпаки, йому вона здалася кумедною.

— Безсумнівно. Але я думав щодо пейзажу.

— А як щодо води? — запитав я.

Він приголомшено подивився на мене.

— Перепрошую?

— Води, Бартолом’ю. Ти ж не проти, якщо я буду називати тебе Бартолом’ю? Як щодо пірса Німмо? Щось спливає в пам’яті?

Він підвівся.

— Я хочу, щоб ви пішли негайно.

— А я не проти хильнути ще пива, — зауважив Саттон.

— Мені покликати охорону?

— Ні, дякую, ми самі знайдемо вихід, — сказав я. — Але до Німмо ми ще повернемося.

Я сумую за багатьма речами.
Але найбільше
я сумую за собою.

КОЛИ МИ ВИЙШЛИ З БУДИНКУ ПЛАНТЕРА, Я СКАЗАВ САТТОНУ:

— Дай мені ключі від машини.

— Та я можу повести.

— А якщо цей виродок ґардів покличе?

Я ніколи не вважав себе гарним водієм. А із загіпсованою лівою рукою взагалі був майже небезпечний. Але все ж таки краще я, ніж п’яний Саттон. Я декілька разів невдало рушив з місця, і Саттон гаркнув:

— Зчеплення спалиш!

— Ти ж сказав, що автівка позичена.

— Так, позичена, але ж не одноразова!

Я не поспішав, їхав повільно, ігноруючи нетерпіння інших водіїв.

— А гарно ти все просрав.

— Що-що?

— Я про Плантера! Ми ж буцімто домовилися, що ти триматимеш рот на замку!

— Мені не вдається роль прислуги.

— Я хотів ще трішки потрахати йому мізки.

— Ми вже й так добряче трахнули його мізки. Просто раніше, от і все.

— Ну, і який план цього разу?

— Почекаємо і побачимо.

— І це план?!

— Я не казав, що він вдалий, але іншого немає.

Зрештою ми повернулися до Ґолвея. Саттон задрімав дорогою. Коли я поторсав його, він підскочив.

— Якого біса?!

— Прокидайся, ми на місці.

— Старий, що за лайно мені щойно наснилося. Сам Тоуб Гупер¹¹³ пишався б таким сюжетом. У мене таке відчуття, нібито мені до рота кіт надзюрив.

— Не хочеш зайти прийняти душ?

— Ні, я краще поспав би...

Я вийшов з автівки та почекав. Саттон прийшов до тями.

— Слухай, Джеку... Ти ж ніколи не думав про те, щоб здати мене з потрохами?

— Що?

— Мені б це не сподобалося. Ми ж із тобою в одному човні.

— Кому б я міг тебе здати?

— Ґардам. Ну, ти знаєш, як старі кажуть... одного разу ґард — назавжди ґард! Може, ти раптом захочеш похизуватися перед давніми товаришами.

— Ти верзеш нісенітницю.

Він подивився на мене пронизливим поглядом.

— Ти перетворюєшся на порядного громадянина. Бог знає, ти був засранцем-алкашем, але принаймні ти був передбачуваним.

— Тобі треба поспати.

— А тобі — зосередитися.

Він завів мотор, увімкнув передачу і виїхав на дорогу. Я повернувся до квартири та знову спробував приготувати сніданок — удруге. Але тепер серце до цього не лежало. Я вирішив зупинитися на каві та сів із нею в крісло. Згадував Саттонові слова й намагався зрозуміти, чи не криється бодай якась правда в його звинуваченнях. Одна пляшка здатна спалити всю мою праведність. І все інше теж.

Я подумав про Плантера. У мене не було жодної ідеї, як довести його причетність до смерті Сари. Час спливав, зокрема час моєї оренди. Схоже, я збирався стати безхатьком — принаймні для цього в мене була борода.

ДЕКІЛЬКА НАСТУПНИХ ДНІВ ВІД САТТОНА НЕ БУЛО ЖОДНИХ НОВИН.

Я заходив до «Скеффа», але й там його не було. Пішов до «Ґроґана» — Шон налив мені справжньої кави.

— Що? І жодного печива? — запитав я.

— Ти вже не потребуєш солодощів.

— Шоне.

— Що?

— Ми з тобою знайомі вже... скільки часу?

— До біса.

— Так. І ти бачив мене в різних станах.

— Еге ж.

— Отже, можна сказати, що ти знаєш мене краще, ніж будь-хто інший.

— У самісіньке яблучко.

— Як ти вважаєш, я міг би здати друга?

Якщо його і здивувало моє запитання, то він цього не показав. Здавалося, він серйозно задумався. Я чекав на негайне «Ні, що ти!». Але врешті-решт він подивився мені просто в очі й видав:

— Ну, ти ж колись був ґардом.

Я тримав тебе за руку.
Просто так,
без жодних на те причин.

НАСПРАВДІ ЧАС НІКУДИ НЕ СПЛИВАЄ. СПЛИВАЄМО ЛИШЕ МИ САМІ. Не знаю чому, але, як на мене, це одна з найстрашніших речей, які мені коли-небудь доводилося осягнути. Господь свідок, усе, що я засвоїв, я отримував у найтяжчий спосіб.

Найбільша вада алкоголіків — це абсолютна відсутність бажання вчитися на власних помилках.

Те, що я знав про себе: коли я випивав, починався хаос. Щодо цього не було вже жодних ілюзій. І все-таки я б віддав усе, що завгодно, аби тільки відкрити пляшку скотчу і напитися. Або перехилити хоча б декілька кухлів пива під час якогось фестивалю. Я заплющував очі й бачив стіл. Дерев’яний, звичайно. А на ньому привітно шикувалися кухлі «Гіннесу» з вершковою пінкою. Я беру перший... М-м-м, насолода.

Я підвівся й стрепенувся — фізично. Це просто нищило мене заживо. Ґолвей — велике місто, є де погуляти. Уздовж набережної пролягав найулюбленіший маршрут. Раніше тільки ґолвейці виконували цей ритуал. Виходили на Греттан-роуд, а потім прямували до «Сіпойнту». Зупинялися там ненадовго, щоб послухати музику шоу-бендів з минулого:

«The Royal»,

« Dixielanders»,

«The Hoedowners»,

«The Miami»¹¹⁴.

Не можна сказати, щоб це була проста епоха. Але водночас не настільки й складна. Посеред джайву жоден смартфон не руйнував магію музики.

Потім потрібно було пройти повз Клода Тофта¹¹⁵ та йти вздовж пляжу, поки не дістанешся Блекроку. Ось тут і починався ритуал. Слід було наблизитися до стіни й доторкнутися до неї черевиком.

Чутки ширилися швидко. Навіть японці тепер намагаються хвицнути ці камені, імітуючи карате. Їхні вчинки мене не обурюють, хоча вони, можливо, певною мірою підривають ґолвейський ритуал.

Спробуй-но розберися.

Я пішов до міста та вирішив отримати свою дозу кофеїну перед дорогою.

Скільки я пам’ятаю, там завжди були охоронці. Двоє чоловіків, що сиділи на табуретах. Завжди один і той самий дует. У кепках, спецівках та штанях. А ще вони завжди сиділи в протилежних кінцях бару. Я не був певен, що вони навіть знайомі.

А тепер ось що.

Незалежно від того, підкрадались ви до них чи підходили, все лишалося незмінним. Перед ними завжди стояли два напівповні кухлі «Гіннесу». У цьому була якась тваринна синхронність. Таке не сплануєш. Якщо одного дня я зайду туди й побачу ці кухлі повними або порожніми, одразу зрозумію, що на життя в цьому барі чекають зміни.

Поки я пробирався до свого звичного місця, як завжди, подивився на них. Так, обидва на місцях. Перед обома напівпорожні кухлі.

Шон тим часом поводився як уїдлива баба. Коли він мовчки грюкнув чашкою кави об стіл переді мною, я сказав йому:

— Тобі теж доброго ранку.

— Поцілуй собаку в сраку!

Я відповів йому в тому ж дусі та сьорбнув кави. Вона була не така вже й гаряча, але я відчував, що сьогодні не найкращий час, щоб робити Шону зауваження. Я вирішив переглянути газету. Прочитав про те, що ґардів не зроблять частиною військових структур ЄС, тому що вони озброєні не належним чином.

Якийсь чоловік, якого я ледве знав, звернувся до мене:

— Чи можна присісти на декілька слів, Джеку?

— Звісно, сідай.

— Не знаю, чи ти пам’ятаєш мене. Мене звуть Філ Джойз.

— Звичайно, пам’ятаю.

Звісно, я не пам’ятав.

Він сів, дістав цигарки та документи.

— Сподіваюся, ти не проти?

— Абсолютно.

Він закурив.

Це був один із тих курців, які випалювали собі череп цигарками так, що в них вилиці починали випинатися. Чоловік випустив дим, шумно видихнувши. Незрозуміло, що він відчував: агонію чи насолоду — але такий стан свідчив, що він уже висів на волоску.

— Я добре знав тебе, коли ти ще відривався на повну.

Господи, що то були за часи! Жодного тобі допінгу не потрібно. Зустрічаєш дівчину, ведеш її в кіно, потім — гуляти, тримаєш за руку просто так, без жодних на те причин, і все, і це вже «стосунки». І на кожному розі на тебе чатує конфлікт через розширення прав і можливостей із твоєю внутрішньою дитинністю.

Тепер «відриваються» лише в наркоманських колах.

Квіти вже не купують, а зустрічаються тільки з психотерапевтом.

Чоловік промовив:

— Я чув, ти припинив заливати очі.

— Так, трохи.

— От і добре. Даси мені рекомендацію?

— Навіщо?

— Для поштового відділення.

— Без проблем, але не впевнений, що я гідна кандидатура для цього.

— Це не має значення, не треба, щоб мені дали там роботу.

— Перепрошую?

— Мені потрібно зберегти соціальну допомогу. Вони мають думати, що я принаймні намагаюся щось знайти.

— Ем-м... добре.

— О так, вельми дякую.

Він пішов. Я підвівся та залишив гроші на столі. Шон якраз проходив повз, побачив це та запитав:

— Це ще що таке?

— Гроші за каву.

— О... І відколи ти почав платити?

Все, з мене було досить.

— Яка тебе муха вкусила? — гаркнув я.

— Прикуси язика, юначе Тейлор.

Я рішуче пройшов повз нього.

— Примхливий тупий пердун.

Під час останньої меси в Ґолвейському кафедральному соборі молодий турист з нью-ейджу¹¹⁶ перелякав зібрання, увірвавшись до зали з іграшковою зброєю в руках. Йому висунули звинувачення, але тоді звільнили під заставу в розмірі шість пенсів, тому що він виявився банкрутом. Як стало відомо пізніше, його друзі з нью-ейджу, яких було знайдено зусиллями місцевих жителів, приручили одинадцять щурів, яких вони похрестили і за якими доглядали у своїх наметах. Подібно до хлопця з реклами «Карлсбергу», можна тільки запитувати: «Навіщо?»

Я ЙШОВ УНИЗ ПО КВЕЙ-CTPIТ. СТАРІ МІСЦЕВІ НАЗИВАЛИ ЇЇ КЕЙ, ІНШІ — КІ. Сонячний промінь так кресонув по стіні будівлі, що й дияволу б ребра переламав.

Упала тінь. Той чоловік, він був алкоголіком. Я знав його як Педрейга. Про нього ходили звичайні чутки. Нібито з хорошої родини, устиг побувати і вчителем, і адвокатом, і навіть нейрохірургом.

Коли ми познайомилися, він був до безпам’ятства закоханим у всілякі літературні алюзії. Сьогодні, уже трохи напідпитку, він сказав мені:

— Вітаю, мій бородатий друже! Хіба це не щастя, що ми зустрілися під час зимового сонцестояння?

Я посміхнувся та дав йому декілька фунтів. Ми обидва рішуче проігнорували той факт, що його простягнута рука трусилася. Він був близько п’яти з половиною футів на зріст, виснажений, з кучмою брудного волосся на голові. На обрезклому обличчі виступала сітка нерівних кровоносних судин. Його ніс був зламаний, і я йому щиро співчував з цього приводу. Сині. У нього були найсиніші очі у світі... а ще червоні, звісно. Що ж, артилерію обстежено.

— Я знав твого батька? — запитав мене він.

— Його звали Падді... Падді Тейлор.

— У нього був дуже витончений смак, чи не так?

— Так, іноді на нього щось таке находило.

— Ти сказав «находило», отже, він більше не з нами... або, ще гірше, переїхав до Англії.

— Він помер. Він мертвий.

Педрейг набрав повні легені повітря та почав співати. У мене аж серце зупинилося. Він співав, або, радше, горлав:

— Сліпими, сліпими ми всі помираємо.

Він нахилився, підібрав недопалок цигарки та закурив, діставши сірник із пошарпаної коробки. Я крадькома озирнувся, сподіваючись, що зі співом він уже покінчив. Він глибоко засмоктав недопалок та видихнув цілу хмару нікотину.

А потім знову заволав:

— До небуття ти не спізнишся, одначе й там спокою не знайти.

Він зупинився на секунду, і я одразу цим скористався:

— Ти замовкнеш, якщо я дам більше грошей?

Він розсміявся, продемонструвавши мені два жовті зуби. Інші, мабуть, стали жертвами вуличних бійок.

— Авжеж!

Я дав йому ще один фунт. Він його ретельно вивчив.

— Євро я теж приймаю.

Я прямував до Кладдаха¹¹⁷, проминув Іспанську арку — вона лишилася ліворуч від мене. Педрейг шкандибав поруч.

— Ти не схожий на людину, яка просто так грошима розкидається. Говориш також коротко, ясно...

Перш ніж я встиг відповісти щось коротко та ясно, він раптом зайшовся глибоким болісним кашлем. Виплюнув мокроту, змішану з якоюсь іще речовиною. Я дав йому хустинку. Він протер нею свої вологі очі.

— Я в боргу перед тобою, юний Тейлоре. Я вже не пам’ятаю, коли мені востаннє простягали хустинку.

— Ти звідки? Твій акцент важко визначити.

— Він, як стабільний прибуток, невловимий... точніше сказати, нестримний.

Я не знав, що на це відповісти, навіть намагатися не став. Він продовжив:

— Той час, коли я жив у селищі поблизу Лаута, я вважаю темною епохою мого існування. Чи знайома тобі ця безплідна земля?

— Ні.

Я щосили намагався не почати говорити як він. Ця манера була аж надто заразною. Він ретельно загорнувся у своє важке твідове пальто. Дістав звідкись коричневу пляшку.

— Не хочеш пригубити?

Він витер горлечко чистою стороною моєї хустинки.

Я похитав головою. Його це анітрохи не засмутило.

— Єдина порада, яку я пам’ятаю, — краще бути щасливим, аніж добрим.

— А ти?..

— Що?

— Ти щасливий?

Він голосно розреготався.

— Хай там як, минуло вже чимало часу відтоді, як я був доброю людиною... що б це не означало.

Із-за стадіонної огорожі вийшла юрба алкашів. Педрейг вдавано збадьорився.

— На мене чекають мої друзі. Можливо, ми ще погомонимо з тобою.

— Мені б цього хотілося.

Я промовив це без дикого ентузіазму, але зі схвальним відтінком.

Нарешті я дістався Солтгілла та пішов по набережній. Знову подумав про тих охоронців у «Ґроґана». Щодень опівдні вони знімали капелюхи, хрестилися. Навіть схиляли голови, коли шепотіли свої молитви до ангелів Божих. За винятком цих дивних спалахів пам’яті, ангелів уже давно тут не було, як не було ані житлових районів, ані ломбарду на Квей-стріт. Процвітання знесло все до біса. Але хто буде вимірювати цю втрату? Я навіть молитву їхню пригадати не міг.

Коли ти тверезий, розум починає працювати на страшенній швидкості. Тебе атакують одночасно сотні думок. Три хлопці, яким заледве виповнилося двадцять, проминули мене. Вони тримали в руках бляшанки з пивом. Мені хотілося на них напасти та відібрати ці бляшанки. Запах пива вабив потужно.

Я стикався з декількома книжками Кейта Елобу. Як психіатр-практик, що спеціалізувався в галузі судової медицини, він написав:

«Тобі потрібно випити. Саме так усе й починається. Тобі це необхідно. І ця жага справжня, вона завжди була такою. Якщо я дійсно чогось потребую, мушу мати мужність прийняти наслідки — те, що я буду робити, коли це отримаю. Але в мене ніколи цієї мужності не було. Пияцтво змушує на певний час забути про те, що ти боягуз. Проте згодом це відчуття повертається. І те, чому ти мусив поглянути в очі, відрощує собі пазурі та перетворюється на монстра, з яким ти точно не хочеш зустрітися. Цей монстр починає дзюрити випивкою швидше, ніж ти встигаєш її. поглинати».

Обійдуся.

Згадайте базові закони фізики: кожна дія має протидію. Коли ти робиш щось добре — йдеш проти системи. Це все одно що кидати виклик сатані та всім різновидам пекла. І вони прийдуть, щоб відшукати тебе.

НАСТУПНОГО ДНЯ, ДОСІ НАТХНЕННИЙ ПІСЛЯ СВОЄЇ ПРОГУЛЯНКИ, Я ВИРІШИВ ПЕРЕВІРИТИ РУКУ. Знав колись потрібного лікаря, але за роки пияцтва втратив контакт. Одного разу я зайшов туди, щоб роздобути декілька важких транквілізаторів, і він вигнав мене геть.

Я не знав, чи він іще живий. Але вирішив ризикнути й вирушив до району Крещент. Море та місто зіткнулися на невеличкому відрізку, Гарлей-стріт. Табличка з ім’ям лікаря досі була на місці.

Я зайшов, і молода секретарка в приймальні одразу ж запитала:

— Чим я можу вам допомогти?

— Я колись лікувався тут, але не знаю, чи збереглася моя картка.

— Погляньмо.

Картка збереглася.

Вона подивилась історію.

— О, то ви ґард.

Господи, як же давно я тут був?

Вона подивилася на мою бороду.

— Я працюю під прикриттям, — сказав я.

Вона ні на мить мені не повірила, звісно, та сказала:

— Я перевірю, чи вільний зараз лікар.

Він був вільним.

Він постарів, але хто з нас не постарів?

— У вас такий вигляд, ніби ви пройшли крізь війну.

— Саме так.

Після повного огляду він підсумував:

— Пальці можна буде звільнити від гіпсу вже за декілька тижнів. А от з носом уже нічого не зробиш. А як у вас із алкоголем?

— Кинув.

— І дуже вчасно. Алкоголь зараз вимірюють в одиницях. Скільки одиниць на день? Я, знаєте, представник старої школи. Вимірюю тільки людей, що вимірюють алкоголь в одиницях.

Я не знав, чи це гумор, отже, вирішив просто нічого не відповідати. Коли я виходив, він промовив:

— Благослови вас Господь.

Я НЕ ПІШОВ ДО «ҐРОҐАНА».

— Сьогодні я проживу без гострого Шонового язика.

Коли виходив з квартири, зіткнувся з Ліндою, та вона одразу ж нагадала мені:

— Не забувай, у тебе залишилося два тижні, щоб знайти нове житло.

У моїй голові промайнуло безліч відповідей, але я вирішив зупинитися на збентеженні та сказав:

— Благослови тебе Господь.

Того вечора я дивився «Скай Спорте», коли несподівано задзвонив телефон. Це була Енн. Я одразу просяяв.

— Привіт, мила.

— Джеку, стався нещасний випадок.

— Що? Хто?!

— Шон... він мертвий.

— О Господи...

— Джеку... Джеку, я зараз у лікарні. Шон тут.

— Чекай там, я зараз буду.

Я поклав слухавку. А потім щосили вдарив кулаком по стіні. Мої загіпсовані пальці заволали від болю. Я бив стіну — чотири, п’ять разів, допоки не звалився на підлогу від болю. Почув якийсь жахливий звук, схожий на виття, і зрозумів, що вию я сам.

ЕНН ЧЕКАЛА НА МЕНЕ БІЛЯ ВХОДУ ДО ЛІКАРНІ. Спробувала обійняти, але я відвернувся.

— Що трапилося? — запитала вона, побачивши мою руку.

— Я впав. Ні, п’яним я не був.

— Я не хотіла...

Я стиснув її долоню здоровою рукою.

— Я знаю. Де він? Що сталося?

— Збили машиною. Кажуть, що він помер на місці.

— Звідки їм знати?

На третьому поверсі стояв лікар, а поруч із ним — два ґарди.

— Ви члени родини? — запитав лікар.

— Гадки не маю.

Ґарди переглянулися.

— Я можу його побачити? — запитав я.

— Не думаю, що це гарна ідея, — зауважив лікар, кинувши погляд на Енн.

— Ми з вами знайомі?

Він похитав головою, я одразу продовжив:

— Ось про це я й подумав. Отже, звідки вам у біса знати?

— Гей, обережніше, — втрутився один із ґардів.

— Ходімо зі мною, — наказав лікар.

Він провів нас коридором і зупинився перед дверима.

— Приготуйтеся. У нас не було можливості як слід його загримувати.

Я не став відповідати.

Ліжко затуляла ширма. Лікар кинув на мене останній погляд, а потім відкрив ширму.

— Я вас залишу.

Шон лежав на спині — його лоб вкривали величезні синці. Обличчя розкроїла рана. Штани в нього були порвані — виднілося кістляве коліно. Він був одягненій у військово-морський светр, який я подарував йому на Різдво. Він був добряче забруднений.

Я нахилився над покійним, і, на мій жах, йому на лоба впали мої сльози. Я спробував їх витерти. А потім поцілував його в брову та повідомив йому:

— І я зовсім не п’ю. Це ж чудово, еге ж?

Ти живеш у світі холодних розмов.
А я — бідніше за всіх.
У мене зовсім нічого немає. Зовсім.

ЕНН ПЕРЕКОНАЛА МЕНЕ ПОКАЗАТИ РУКУ ЛІКАРЮ. Мені нашли свіжий гіпс та трішки вправили мізки.

— Скільки вже можна ламати ці пальці? — шипіла на мене медсестра.

Це, безперечно, було ущипливим цькуванням. Енн хотіла поїхати зі мною додому, але я переконав її, що зараз мені потрібно трохи побути наодинці.

— Я не буду пити, — наголосив я.

— Ох, Джеку.

— Я зобов’язаний цим Шону.

— Ти зобов’язаний собі.

Я посперечався б, але не став.

Удома я випив знеболювальне. Інструкція суворо попереджала про необхідність приймати препарат лише двічі на день. Я випив три пігулки. Декілька хвилин — і я чудово «поплив». Мене охопило відчуття м’якої відстороненості. У ліжко я ліг із широкою посмішкою. Що б мені не снилося, мені це, вочевидь, подобалося. Прокинувся я від того, що хтось торсав мене за плече.

Над моїм ліжком стояв Саттон.

— Старий, ти наче відкинувся.

— Саттоне, якого... якого біса ти тут... як ти взагалі потрапив усередину?

Я навіть у темряві побачив, як він посміхається.

— Ти ж мене знаєш, Джеку, я куди завгодно можу потрапити. Ось, тримай, я тобі каву зробив.

Я сів, і він тицьнув мені до рук чашку. Я підніс її до губ — відчув запах бренді.

— Це що за чортівня, навіщо ти мені бухла підливаєш?!

— Просто щоб стрес здолати. Мені дуже шкода Шона.

Я відставив каву, встав з ліжка та надягнув джинси.

— Я почекаю на тебе в іншій кімнаті, — кинув Саттон.

Я пішов до ванної та глипнув на себе в дзеркало. Зіниці в мене були що треба, абсолютно червоні. А якби я ще й бренді випив? Я здригнувся, а потім засунув голову під кран з холодною водою та постояв так трохи. Це допомогло, млявість минула. Я повернувся до Саттона.

— Коли ти дізнався?

— Не дуже давно. Я знайшов собі житло, був зайнятий переїздом. Вибач, Джеку. Якби я знав, приїхав би раніше.

— Де ти тепер живеш?

— Знаєш пагорби над Скай-роуд¹¹⁸?

— Заледве.

— Один американець збудував там величезний товарний склад для якогось шмаття. Проте тамтешня негода його дістала. Я орендував помешкання на рік. Не хочеш розділити житло зі мною?

— Що? Ні... тобто... вибач, не хочу... я дитина бетону.

Я зауважив кам’яного кольору пляшку на моїх газетах.

— А це що таке?

— О, це моє. Це «Женевер», голландський джин. Завжди беру його з собою, коли кудись іду. Я просто хотів перевірити, чи в тебе все гаразд. Я знав, що Шон багато для тебе значив.

— Значить!

— Яка різниця.

Ми ще трохи поговорили про Шона.

— Ти й справді любив... тобто любиш цього старого бовдура. Мені краще піти. — Він піднявся. — Якщо я можу для тебе щось зробити... ну, ти розумієш... Я буду поруч, друже.

Я кивнув.

За декілька хвилин я почув, як він від’їжджає. Ще близько пів години я просто сидів, схиливши голову, — розум нагадував чистий аркуш. Дуже повільно я озирнувся та подивився на гадину-пляшку. Присягаюся, я бачив, як вона поворухнулася. Потягнулася до мене!

— Дякую, Боже, але я цього не потребую, — вголос промовив я.

Я замислився над тим, як воно пахне. Підійшов та взяв пляшку. Вона була важкою. Відкрутив кришку та понюхав. Вау, нагадувало хлібний спирт. Я поставив відкриту пляшку на місце.

— Нехай подихає... це ж вино?

Пішов на кухню, тому що мені раптом закортіло чаю з цілою тонною цукру. Голос звідкись із глибин розуму попередив мене:

«Ти в зоні ураження!»

Я звелів йому заткнутися. Відчинив кухонну шафу, дістав звідти склянку з магазину «Роше».

— Швидше на долоні волосся виросте, — сказав я та кинув її у раковину. Склянка не розбилася. — Ах ти ж, уперта суча дочка!

Я дістав молоток та розбив її на друзки. Шматок скла порізав мені ліву брову. Я кинув молоток до раковини та повернувся до кімнати. Схопив пляшку і присмоктався до горла.

МАМО, Я НА ВЕРШИНІ СВІТУ!
Джеймс Кеґні, «Білий гарт»¹¹⁹

ЩОБ БУЛО ЧЕСНО, Я МАЮ РОЗПОВІСТИ ПРО СВОЮ МАТІР ТАКОЖ.

— Ти багато розповідаєш про батька, — зауважила Енн. — Я знаю, що ти постійно про нього думаєш, але ти ніколи не згадуєш про матір.

— Нехай так і буде далі.

От і все.

Батько високо цінував Генрі Джеймса.

Це був дивний вибір, не характерний для нього. Чоловік, що працює на залізниці на заході Ірландії, читає твори американця з абсолютно іншого світу.

— Джеймс тільки здається таким відполірованим та вишуканим, але під усім цим ховається...

Він не закінчив. І те, що «ховалося», завжди залишалося чимось спокусливим. Дев’ятирічна дитина з роману «Що знала Мейзі»¹²⁰ казала: «Не думаю, що мати дуже мене любить». Я не думав, що моя мати дуже любила... взагалі хоч когось. Мене — найменше за всіх. Вона була найгіршою жінкою з-поміж усіх, кого я знав, справжнім снобом, та ще й з Літріму¹²¹! Ніхто й ніщо її не витримував. Мабуть, і вона сама теж. Глибоко в серці я завжди знав, що вона відчайдушно нещаслива людина. Але мені було абсолютно на це наплювати. Я тримав рот на замку. Вона ламала,

ламала,

ламала

і ламала мене.

Повільно підточувала мою впевненість і самоповагу. Пихато казала мені:

— Ти станеш лайном, як і твій батько.

Або:

— Ось так і вмирає потенціал.

Саме так. З Літріму.

Не дивно, що я почав пити.

— Батько твій — непомітна людина в непомітній уніформі з непомітної роботи.

У дитинстві я завжди її боявся. Потім почав ненавидіти. Після двадцяти почав зневажати. А тепер ігнорував. За останні п’ять років я бачив її, мабуть, двічі. Обидві зустрічі стали катастрофою.

На якомусь етапі вона міцно підсіла на валіум, а потім так само зіскочила. Мабуть, уже не лізло. Після цього настала черга тонізуючого вина. Вона ковтала його цілими кухлями.

Отже, завжди була в стані боєготовності. А ще вона любила священників.

Мабуть, напишу саме це на її надгробку. Це все, що вам потрібно знати. Черниці зазвичай теж люблять священників, але в них це обов’язок. Вписано у контракт. У моєї матері завжди був якийсь ручний священник у місті. Найбільшою популярністю в неї користувався отець Малахія. Він курив цигарки «Мейджор». Вона сумлінно ходила до церкви, підтримувала місцеве суспільство, була прихильницею новени¹²². Одного разу я бачив, як вона причепила коричневу іконку до блузи. Важка артилерія.

Бували хвилини, коли я намагався якось її виправдати, знайти в ній щось добре.

Але не виходило.

Згодом життя перетворило мене саме на того, хто був їй потрібен. Заблудлий син, що забезпечив їй роль мучениці в суспільстві. Безпрограшно. Після того як мене штурхнули під зад із ґардів, вона просто мироточила благочестям. Її гімном стала пісня «Never darken my door again»¹²³. Вона скандально виступила під час похорон мого батька. Падала на могилу, вила на вулиці, придбала величезний вульгарний вінок. Щось таке. Звісно, вона одразу ж поринула в траур удівства і відтоді не вилазила з чорного. За все його життя вона не сказала про нього жодного доброго слова, а після смерті почала про нього брехати.

— Мати бажає тобі добра, — казав батько.

Але це було неправдою. Не тільки на той час, завжди. Такі, як вона, живляться добротою інших. Ніби «добрі наміри» могли виправдати кожен підлий вчинок у їхньому розважливому житті. Мені подобається роздивлятися світлини диктаторів, тиранів, воєначальників. Десь у кінці цього переліку можна знайти й мою матір — з кам’яним обличчям та очима, ніби вирізьбленими з чистого граніту.

Вони всі — це чисте зло, про яке постійно говорять люди, але яке так рідко впізнають. Шон завжди добре відгукувався про мою матір, намагався змінити моє ставлення до неї й казав:

— Вона любить тебе, Джеку, просто по-своєму.

Вона підтримувала зв’язок із ним. Мені здається, намагалася стежити за мною таким чином.

— Не треба про це. І, я серйозно, не кажи їй нічого про мене... ніколи.

— Джеку, вона ж твоя мати.

— Я серйозно, Шоне.

— Ти так не вважаєш, тільки говориш, — гарчав він.

Після того як я випив джин, почалося вільне падіння. Не пам’ятав нічого до того моменту, поки не потрапив у будинок матері. Не дивно, що джин називають погибеллю матерів.

ЖОДНОГО... БЛАГОСЛОВЕННЯ

Я РОЗПЛЮЩИВ ОЧІ. ЧЕКАВ ПОБАЧИТИ РЕМЕНІ, АБО СТІНИ ТЮРЕМНОЇ КАМЕРИ, АБО Й ТЕ Й ІНШЕ.

Почувався вкрай кепсько. Я лежав у ліжку, свіжому та чистому. Спробував сісти, і серце підскочило від жаху, бо в кінці мого ліжка сиділо щось у всьому чорному. Мабуть, я навіть скрикнув, бо присутній одразу ж озвався:

— Спокійно, Джеку, все добре, ти в безпеці.

Я пригледівся пильніше.

— Отець Малахія?

— Так.

— Що? Як?..

— Ти зараз у своєї матері.

— Ох, Господи.

— Не вимовляй ім’я Господа всує.

Голова в мене розколювалася, але я мав з’ясувати.

— Ви що, тут живете?

— Не будь дурнем. Твоя мати мене покликала.

— От лайно.

— Стеж за своїм язиком, юначе. Терпіти не можу лайки.

— То віддайте мене під суд.

Я зауважив, що на мені піжама — стара, зручна, сто разів запрана.

— О Боже, це що, батькові речі?

— Так, нехай спочиває з миром. Хоча я боюся, що через твої витівки він перевертається в могилі.

Я якось усе ж таки примудрився сісти, спустивши ноги з краю ліжка.

— У мене є шанс випити чаю?

Він сумно похитав головою.

— Що? Чай не входить до ваших обов’язків щодо мене?

— Ти жахливо поводився. Лаяв свою матір. Коли я прийшов, ти вже відключився.

Я спробував зібрати думки до купи та бодай щось пригадати. Викопав дещо — напився я у п’ятницю ввечері. Глибоко зітхнувши, я запитав:

— Який сьогодні день?

Він глипнув на мене майже із жалем.

— Ти дійсно не знаєш?

— Ну звісно знаю, просто заради сміху запитав.

— Сьогодні середа.

Я закрив обличчя долонями. Невдовзі мені знадобляться ліки.

— Шона поховали вчора, — сказав Малахія.

— Я там був?

— Ні.

Мені дуже хотілося блювати. Блювати весь тиждень.

— Син Шона, здається, його звуть Вільям, приїхав на похорони з Англії, — додав Малахія. — Він забере собі паб. Справив враження розумного хлопця.

Малахія підвівся та подивився на годинник.

— Мені час на месу. Сподіваюся, ти добре поводитимешся з матір’ю.

— Ви щось не курите. Кинули?

— Поки що Господь не вважає за потрібне позбавити мене від цього тягаря, але я б не посмів курити в будинку твоєї матері.

— Отже, це Господь винен?

— Я цього не казав.

— Чого ж? Я завжди його звинувачую в усьому.

— І подивися, що з тобою стало. Це не дивно.

А потім він пішов. Щодо мого одягу: він був

випраним,

випрасуваний та

викладений

в ногах на ліжку.

Одягатися було важко. Знадобився певний час, бо на мене накотилася нудота. Глибоко зітхнувши, я попрямував униз. Вона була на кухні, займалася там якимись справами.

— Привіт, — промовив я.

Вона озирнулася й глипнула на мене. У моєї матері були здорові риси обличчя, що свідчили про її внутрішню силу, але природа розташувала їх якось неправильно. Вони тільки посилювали її серйозний вираз. Кажуть, що до сорока ми отримуємо те обличчя, на яке заслуговуємо, отже, про мою матір можна сказати, що вона зірвала джекпот. На лобі та навколо її носа залягли глибокі зморшки. Волосся в неї було сиве, затягнуте на потилиці в якийсь неможливий вузол. Її темно-карі очі видавали всі її думки, погляд був прямий та непохитний. Головним посилом було «полонених не брати», про що б вона не думала.

— Отже, ти встав, — сказала вона.

— Так... І мені... вибач... за... те, що потурбував.

Вона зітхнула. Це їй завжди вдавалося найкраще. Вона б могла зітхати за всю Ірландію.

— Що ж, до цього я вже звикла.

Мені довелося сісти.

— Чого ти хочеш?

— Тобто?

— На сніданок.

— Я б випив чаю.

Поки вона наповнювала чайник, я роззирнувся. Ліворуч від неї стояла пляшка «Бакфасту»¹²⁴. Те, що треба.

— Хтось у двері дзвонив.

— Що?

— Двічі вже.

— Я не чула.

— Мабуть, через чайник.

Вона пішла. Я схопив пляшку та зробив величезний ковток. Господи, яка гидота.

— І як люди тільки можуть добровільно це купувати...

Ось і момент істини — вляжеться чи, навпаки, піде назад. Ця гидота залила мій шлунок, наче кислота з батарейок. Я сів на стілець та став чекати. Випивка почала влягатися, я відчув тепло. Мати повернулася з виразом глибокої підозри.

— Там нікого не було.

— Он як.

Вона була схожа на тюремного наглядача, який точно знав, що хтось утік, але поки що не знав хто.

— Думаю, обійдуся без чаю, — сказав я.

— Але ж чайник уже закипів.

— Мені треба йти.

— Ти й досі працюєш... цим...

Вона не змогла змусити себе договорити.

— Так, цим, — погодився я.

— Справа про самогубство якоїсь дівчини?

— Звідки ти... а-а-а, отець Малахія.

— Ох, та все місто вже знає. Хоча тільки Господу відомо, як ти знаходиш для цього час між запоями.

Я пішов до дверей.

— Дякую ще раз.

Вона поставила руки в боки й сама вже готова була скипіти.

— Ну, це був би скандал, якби тебе не пустили до власної домівки.

— Це місце ніколи не було моєю домівкою.

КАРМА

КОЛИ Я ЙШОВ ПО КОЛЕДЖ-РОУД, ДУМАВ, ЩО МІГ БИ ВІДПОВІСТИ Й М’ЯКШЕ. Декілька років тому я читав книжку, де один тип запитав: «Як так сталося, що, незалежно від того, як довго я не бачив батьків або яка відстань пролягала між нами, вони завжди дотягуються до струн моєї душі?»

Відповідь проста: тому що саме вони їх натягували.

Поблизу Фергрін-роуд мене схопив спазм, та такий сильний, що довелося прихилитися до стіни. Повз мене проходили дві жінки, вони обійшли мене, наче стовп, одна з них сказала:

— Свиня, ще ж навіть одинадцятої немає!

Піт стікав моїм обличчям. Чиясь рука торкнулася мого плеча. Мені було так кепсько, що я був би тільки радий, якби мене пограбували.

— Тобі кепсько, друже мій, — сказав чийсь голос.

Цей характерний тон. Це був Педрейг, першорядний алкаш. Він узяв мене під руку.

— Там далі є лавка, ходімо геть від цієї навіженої юрби.

Він допоміг мені лягти. Я подумав, що якби моя мати тієї миті спостерігала за мною, як зазвичай, то вона б навряд чи здивувалася. Педрейг сів поруч та промовив:

— Ось, скуштуй цього зілля.

Я подивився на коричневу пляшку в його руці.

— Хіба може це бути гірше від того, що ти вже всотав? — запитав він.

— Справедливо.

Я випив. Ну, це було несмачно, точно. Може, денатурат?

— Вважаєш, там денатурат? — запитав він.

Я кивнув.

— Це суміш, що неймовірно допомагає в таких ситуаціях, рецепт дізнався в англійській армії.

— Ти служив у армії?

— А хтозна. Іноді я навіть присягнутися готовий, що таки служив.

Я вже відчував поліпшення.

— Працює, здається, — зауважив я.

— Певна річ. Англійці добре знаються на допомозі. От тільки не знають, коли це доречно.

Це було поза моїм розумінням, отже, я нічого не відповів.

— Перефразовуючи наших американських друзів... ти нарізався?

— Фу-у-у-х... ще й як.

— Щось сталося?

— Помер мій друг.

— Ох, співчуваю.

— Я пропустив його похорон і, безсумнівно, украй розлютив тих небагатьох друзів, що в мене ще залишилися.

До нас підійшов ґард та гаркнув:

— Ану забирайтеся звідси, це ж публічне місце!

Педрейг підвівся, перш ніж я встиг відповісти, та сказав:

— Так, офіцере, ми вже забираємося.

Коли ми пішли геть, я сказав Педрейгу:

— Лайно собаче.

— А ти бешкетник, еге ж? — посміхнувся Педрейг.

— Та знаю я цих типів, сам колись таким був.

— Лайном?

Я мимоволі розсміявся.

— Ну, можливо, але я справді був ґардом.

Його це неабияк здивувало, він зупинився, зміряв мене поглядом та сказав:

— Я б ніколи не подумав.

— Це було дуже давно.

— Щось я чую якусь потаємну тугу. Можливо, тобі слід знову вступити на службу?

— Не думаю. Тепер вони вимагають від кандидатів дипломи.

— Дипломи чого?

Ми дійшли до кінця площі. Якийсь п’яний мужик, що порпався біля туалетів, покликав Педрейга.

— Перш ніж ти підеш, чи можу я запитати тебе про дещо? — звернувся я.

— Авжеж. Не обіцяю, що відповім правду, але я спробую бути переконливим.

— Ти віриш у карму?

Він притиснув пальця до губ і не відповідав дуже довго, а потім сказав:

— На кожну дію є протидія... отже, так, я вірю.

— Ну, тоді я в дупі.

Акт творіння — це виклик для кожної людини. Отже, коли ви будете творити, чи робитимете це з душею, чи зневажите нею?
Гері Зукав, «Місце душі»¹²⁵

ДОДОМУ Я ПРИНІС ЛИШЕ ШІСТЬ БЛЯШАНОК ПИВА. Раніше, зайшовши до винного магазину, я б радше обрав скотч, але шансу зробити це в мене не було. Зілля Педрейга ще діяло, тож я збирався лягти в ліжко, щоб не завдати собі більшої шкоди. Я проспав до світанку. Цього разу отямився не на першому колі пекла. Зміг навіть упоратися без ліків, просто випив кави. Звичайно, мене трусило, як у пропасниці, але це не було новиною. Поклав шість пляшок пива в холодильник та спробував приготувати сніданок. Простояв у душі, допоки не заболіла шкіра, навіть повністю зголив бороду. Подивився на себе в дзеркало та присвиснув.

Із дзеркала на мене дивилося змучене обличчя. Я зателефонував Енн.

— Так?

— Енн, це Джек.

— Так.

Як крига.

— Енн, я не знаю, з чого почати.

— Можеш не напружуватися.

— Що?

— З мене вже досить. Я надішлю тобі чек за твої послуги, надалі вони мені не знадобляться.

— Енн... будь ласка.

— Твого друга поховали на кладовищі Раун, неподалік від Сари. Якщо ти коли-небудь протверезієш, щоб туди дістатися. Особисто я щодо цього сумніваюся.

— Я можу просто...

— Я не хочу цього чути. Будь ласка, більше мені не дзвони.

І вона поклала слухавку. Я вліз у свій костюм та пішов на вулицю. Біля собору почув, як хтось мене покликав. До мене підбіг чоловік.

— Я зміг!

— Що?

— Поштова служба. Я сказав, що ти мене рекомендував.

— Я думав, що тобі не потрібна робота.

— Ні, але це приємно, коли тебе туди беруть.

— Що ж, я дуже радий. Коли починаєш?

— Що починаю?

— Працювати.

Він подивився на мене так, наче я був божевільним.

— Я не збираюсь приймати пропозицію.

— Он що...

— У будь-якому разі, у мене є для тебе кінь.

Я був у такому стані, що майже очікував, що він витягне з соборних дверей жеребця. Але він сказав:

— О пів на четверту приходь на іподром. Конячка на ім’я Рокет Мен. Роби ставку, та не скупися.

— Наскільки не скупитися?

— Смертельно.

— Ну що ж... дякую.

— Дякую й тобі. Я завжди хотів бути листоношею.

Я ЗАЙШОВ ДО «ЯВАСУ», ЩОБ ВИПИТИ КАВИ. Офіціантка не знала англійської, але посмішка в неї була сліпуча. Слушна заміна.

— Подвійне еспресо, — сказав я та вказав на нього в меню.

Так, тепер з’ясувати, що там із фінансами. Я дістав гаманець і зітхнув із полегшенням. Він не був легким. Я зазирнув усередину. Банкноти... там були банкноти. Я повільно перерахував, прислухаючись до пульсу. Нарахував дві сотні. Але, перш ніж устиг зрадіти, на мене впала тінь. Наді мною стояв якийсь кремезний чоловік, знайомий, якщо не миттєво пізнаваний.

— Я можу сказати вам дещо? — запитав він.

Я поклав ліву руку на стіл.

— Ну ж бо, зламай мені пальці знову.

Це був чоловік з охоронної фірми, той самий ґард, який мене побив ще вперше. Він витягнув стілець та сів.

— Я хочу пояснити.

До нас підійшла офіціантка та поставила переді мною каву, глипнула на чоловіка, але він відмахнувся від неї.

— Ну що ж, це я мушу почути.

— Ви знаєте, що я ґард, — почав він. — Робота в охороні — це хороший підробіток, багато хто з наших хлопців іде туди. Коли містер Форд сказав, що ви створюєте проблеми, я йому допоміг. Я не знав, хто він і чим займається. Він загинув, ви чули про це?

— Так, я чув.

— Еге ж, виявилося, що він був збоченцем. Присягаюся вам, я б на такого типа ніколи працювати не став. Після... після того, що ми вам зробили... я з’ясував, що ви колись теж були на службі. Якби я знав... присягаюся, я б ніколи на таке не пішов.

— Чого ви хочете? Прощення?

Він опустив голову.

— Я переродився у світлі Божої церкви.

— Вітаю.

— Ні, це правда. Я покинув роботу в поліції та планую служити Богу.

Я ковтнув еспресо. Гірке, як непочута молитва.

— Я чув, що ви й досі займаєтеся цією справою... самогубством тієї дівчинки.

— Це так.

— Я хочу допомогти. Згладити свою провину.

Він дістав папірець.

— Це мій номер. У мене ще залишилися зв’язки, отже, якщо вам щось знадобиться...

— Мені допоможе Бог, чи не так?

Він підвівся.

— Я й не очікував, що ви зрозумієте, але Він любить нас.

— Це тішить.

Він простягнув руку.

— Отже... залишимо все позаду?

Я проігнорував його долоню.

— Вважаймо, що ми порозумілися.

Після того як він пішов, я зиркнув на папірець. Там було написане ім’я:

БРЕНДАН ФЛАД

І телефонний номер. Я вже збирався викинути той папірець, але передумав. Замість цього пішов до квіткового магазину. Сьогодні там працювала та ж сама дівчина, що продала мені троянди минулого разу.

— Я вас пам’ятаю.

— Добре.

— Троянди сподобалися?

— Що?

— Ті троянди, які ви купували для своєї дами.

— Гарне запитання.

— Ох... шкода. Спробуєте ще раз?

— Ні, не зовсім.

— А що так?

— Цього разу мені потрібен вінок.

Вона подивилася на мене із жахом.

— Вона що...

— Ні... ні, це дехто інший. Мій друг.

— Співчуваю.

Повз проходив якийсь священник.

— Як справи? — привітався він. У нього було найблагодійніше обличчя з тих, що я бачив упродовж тривалого часу.

— Ви знаєте, хто це? — запитала в мене дівчина.

— Якийсь пересічний священник?

— Він єпископ.

— Жартуєте!

— І найприємніша людина, яку ви колись зустрічали.

Я був уражений. У дитинстві я чув про єпископів, мені здавалося, що вони правлять у своїх землях, як феодали. І ось тобі цей підвищений клірик іде собі вулицею, без помпи.

Це стало для мене одкровенням.

Дівчина попросила мене написати ім’я та адресу, щоб вона могла простежити, що вінок доставили куди треба. А ще додала:

— Навряд чи вам захочеться тягнути його за собою через усе місто.

Я жартома подумав, чи не вказати адресу букмекерської контори, але відкинув цю думку.

А потім вона подивилася на мене довгим оцінювальним поглядом і сказала:

— Мені здається, замолоду ви були дуже гарним.

Це добрий рік для троянд.
Елвіс Костелл¹²⁶

БУКМЕКЕРСЬКА КОНТОРА «ГАРТС» РОЗТАШОВУВАЛАСЯ НА КВЕЙ-СТРІТ. Гарти декілька поколінь володіли невеликою букмекерською конторою. А потім великі англійські фірми викупили місцеву власність. Гарти гроші взяли, але згодом відкрилися просто по сусідству. Місто було в захваті. Не часто нам вдавалося дати британцям фінансовий бій.

Я знав Тома Гарта дуже давно. Коли я увійшов, він працював над бланками, оповитий сигаретним димом.

— Присягаюся Богом, та це ж Джек Тейлор! Це що, рейд?

— Я вже більше не ґард.

— Усі так кажуть.

— Я хочу зробити ставку.

Він розвів руки, ніби хотів обійняти приміщення.

— Тоді ти прийшов у правильне місце.

Я назвав йому ім’я та попросив указати ставку. Він перевірив телетекст і повідомив:

— Тридцять п’ять до одного.

Я виписав собі квиток і поклав під нього всі свої гроші.

Він прочитав написане на ньому і стиха запитав:

— Ти серйозно?

— Абсолютно.

Два інші гравці, які вивчали деталі собачих перегонів, почули зміну в атмосфері та прислухалися.

— Джеку, — сказав Том. — Я букмекер, але ти ж один із нас. На перегонах буде один запальний кінь, він переможе у звичайному галопі.

— Не має значення.

— Я тут намагаюся тобі допомогти, взагалі-то.

— Ти приймеш ставку?

Він стенув плечима — мабуть, їх цьому навчають у букмекерській школі.

— Добре. Побачимося.

— Звісно. Не забудь про це.

Я ще раз перевірив квиток та пішов. Один із гравців провів мене поглядом та скрикнув:

— Джеку!

Я зупинився біля «Кенні» та почекав на нього. Він був блідий, як усі бухгалтери. Від нього йшов міцний сигаретний дух. В очах була суміш підлесливості й підступності — потрібні роки, щоб досягти такого. Він підбіг до мене, посміхнувся короткою посмішкою приреченого та запитав:

— Тобі щось відомо?

— Я не знаю, наскільки моя інформація достеменна.

— Та ну, Джеку, мені потрібні гроші, потрібен шанс.

— Рокет Мен.

Він здавався приголомшеним. Ніби йому повідомили, що його виграшний квиток дискваліфікували.

— Серйозно?

— Серйозно.

— От лихо, ну й біс із тобою. І чого я сподівався від ґарда?

ПОРУЧ ІЗ ПРОТЕСТАНТСЬКОЮ ШКОЛОЮ, ВІДРАЗУ ЗА КАТОЛИЦЬКИМ СОБОРОМ НА ПЛОЩІ ВІКТОРІЇ РОЗТАШОВУВАВСЯ ГОТЕЛЬ «БЕЙЛІ».

Тепер це вже називають Старим Ґолвеєм. Нові готелі будували на кожному вільному місці, але «Бейлі», здається, зміг уникнути гонки процвітання, в яку грали всі інші. Його

не продали,

не перебудували,

не реорганізували.

Чесно кажучи, його взагалі було майже не видно.

У наші дні вже й не почуєш про «комівояжерів». Але, якщо вам так уже хочеться знайти хоч одного, ви напевно зустрінете його в готелі «Бейлі». Сільські жителі ходять туди «обідати». Фасад будівлі з чистого обвітреного граніту, угорі маленька табличка, на якій написано « ОТЕЛЬ».

Літера «Г» була там у п’ятдесятих, але загубилася після зіткнення з «морісом мінором»¹²⁷.

Здуру я увійшов. Стійка реєстрації розміщувалася в кутку. Якась літня пані гортала журнал «Ireland’s Own».

— Місіс Бейлі? — запитав я.

Вона підняла очі — я вирішив, що їй, мабуть, років вісімдесят. Але погляд у неї був гострим.

— Так, — відповіла вона.

— Мене звуть Джек Тейлор, ви знали мого батька.

Я дав їй хвилинку пригадати.

— Він працював на залізниці.

— Так.

— Він мені подобався.

— Мені теж.

— Навіщо вам борода?

— Це так... мода.

— Дурна мода. Отже, я можу чимось допомогти вам, юний Тейлоре?

— Мені потрібне житло. У довгостроковій перспективі.

— У нас тут не дуже гарно, — вона махнула рукою на меблювання.

— Я також не дуже гарний.

— М-м... м-м-м... є одна світла кімната на третьому поверсі, вона вільна.

— Добре, я її візьму.

— Джанет прибирає в кімнатах щодня, але іноді вона забуває.

— Це добре. Я можу заплатити?

Це був просто жест. Усі мої гроші були в букмекера.

— У вас є кредитна картка?

— Ні.

— От і добре, тому що ми їх не приймаємо. Платити будете останньої п’ятниці місяця.

— Дякую. Коли я можу заїхати?

— Я попрошу Джанет провітрити кімнату та принести чайник. Після цього — коли побажаєте.

— Дякую вам, місіс Бейлі, я це дуже ціную.

— Звіть мене Нора. Це просто кімната, але я сподіваюся, що ви будете почуватись як удома.

Я вже саме так і почувався.

З книжки дона Мігеля Руїса¹²⁸«Чотири угоди. Книжка толтекської мудрості. Практичний посібник із особистої свободи»: «№ 2: Не приймайте нічого на свій рахунок. Люди не роблять щось саме через вас. Їхні вчинки відображають їхній погляд на життя та досвід, здобутий ними ще в дитинстві».

... А ще мрійте.
Джек Тейлор

ТОГО ВЕЧОРА Я ЗБИРАВ РЕЧІ. БАГАТО ЧАСУ ЦЕ НЕ ЗАЙНЯЛО. До того ж я раз по раз прикладався до шести банок із пивом. І постійно казав собі:

— Агов, тихіше, не поспішай, може, ще вдасться перепочити.

Як будь-яка брехня та всі найкращі ілюзії, ці думки допомагали мені краще функціонувати певний час. Я вишикував уздовж стіни чотири чорні сміттєві пакети.

— Усі земні блага тобі дарую.

Приношу жертву

зламаними пальцями,

зламаним носом

та бородою.

Так, на рекламний постер «Кельтського тигра»¹²⁹ мене б точно не взяли.

Задзвонив телефон. Я схопив слухавку, сподіваючись, що це Енн.

— Привіт!

— Джеку, це Кеті Б.

— А...

— Теплий прийомчик...

— Вибач, я пакую речі.

— Великі винні бутлі?

— Дуже смішно. Завтра я з’їжджаю.

— Перебираєшся до старенької мадам?

Це вона на мій вік натякала. Хоча вона натякала на мою матір.

— Що?

— Ти їй подобаєшся, Джеку. На концерті вона з тебе очей не зводила.

— Енн! Господи, ти про неї... ні, я переїжджаю до готелю.

— Дивні справи, старий. До якого?

— «Бейлі».

— Ніколи про такий не чула.

Я зрадів, бо це означало, що мій готель досі належить саме Ґолвею, а не туристам.

— Мій друг Шон помер.

— Той старий, що тримав паб?

— Так.

— Співчуваю. Мені він, здається, навіть подобався. Слухай, я можу вантажівку знайти, допомогти тобі перебратися.

— Ні, таксі цілком упорається.

— Добре. Ти вільний наступної п’ятниці?

— Ну, поки мене не спіймали, так, я вільний.

— Я заміж виходжу.

— Жартуєш? За кого?

— Еверет, він танцює, перформанси та все таке.

— Зроблю вигляд, ніби розумію, що це означає. Ох... ну що, вітаю... напевно... як давно ви зустрічаєтеся?

— Зустрічаємося! Джеку, з якого ти тисячоліття? Ми втратили голову один від одного і все таке.

Це звучало дуже по-англійськи, але я вирішив пробачити їй це та запитав:

— І все ж таки, як довго?

— Ну, тижнів зо три.

— Уф, як ти витримуєш такий темп?

— Ти будеш моїм татом? Ну, я маю на увазі, проведеш мене до вінця? Окрім тебе я старих не знаю.

— Дякую... звичайно, із задоволенням.

Настав час моїх конячок.

Я увімкнув телевізор та телетекст. Чи я хвилювався? У мене трохи спітніло чоло. Мабуть, це все пиво. А ось і вони... результати... нічого не розумію. Може, він узагалі не брав участі? А ні, ось.

РОКЕТ МЕН 12/1

О мій Боже...

Виграв!

Моя конячка фінішувала, дванадцять до одного, отже, я отримаю тридцять п’ять до одного! Станцював невеличку джигу, а потім переможно підняв кулак та проревів:

— ТАК!

Поцілував екран телевізора.

— Та ти ж мій красунчик!

Серцебиття перейшло на швидкий ритм. Сім тисяч. Цілих сім тисяч! Я дістав квиток, перевірити, чи немає помилок. Ні, все було очевидно, як ясний день. А потім я почув стукіт у двері.

Відчинив. Там була Лінда.

— Так?

— Джеку, я ненавиджу тиснути, але мені потрібно знати, чи ти вже домовився з кимось?

— Так.

— О, це чудово. Все добре?

— А тобі що до того?

— Не хочу, щоб ми зіпсували стосунки через твій переїзд.

— О, звичайно. Те, що ти мене викидаєш на вулицю, ніяк не має вплинути на нашу дружбу.

— Мені кепсько через це...

Я голосно розсміявся.

— Справжня трагедія. Не дай Боже так страждати.

І зачинив двері.

Після того як я все зібрав, присвятив останній вечір у цій квартирі книжкам.

У серйозних та важливих питаннях саме стиль, а не щирість є життєво важливим. Насильство завжди вимагає холодного та убивчого стилю.
Оскар Вайлд

НАСТУПНОГО РАНКУ Я ВИПИВ КАВИ ТА ПЕРЕВІРИВ, ЧИ ВСЕ ГОТОВЕ ДО ПЕРЕЇЗДУ. По телевізору йшли новини. Я прислуховувався до них краєм вуха, коли раптом...

«Тіло молодої дівчини було знайдено на пірсі Німмо цього ранку. Ґарди, що прибули на місце подій, безуспішно намагалися повернути дівчину до життя. Це округлює кількість підліткових самогубств, що сталися цього місяця, до десяти».

— Він знову це зробив, — промовив я.

Задзвонив телефон. Цього разу це була Енн, без жодної преамбули вона запитала:

— Ти чув новини?

— Так.

— Ти міг цьому запобігти.

І вона поклала слухавку.

Якби в мене була пляшка, я б уже пірнув на її дно. Натомість я викликав таксі. Спустив речі вниз і став чекати біля каналу. Зачинив двері квартири й навіть не озирнувся.

Водій таксі був цілковитим йолопом.

— Готель «Бейлі», — сказав я.

— Це де?

Я вказав йому напрямок.

— І як я його не помічав? — здивувався водій.

Я не став відповідати.

Протягом усього шляху він розповідав мені, чому ГАА¹³⁰все роблять не так. Я щось бурчав у відповідь. Біля готелю він ще раз спробував поговорити зі мною:

— Господи, на вигляд він не дуже.

— Це як з ГАА... щоб зрозуміти, потрібно побувати всередині.

МІСІС БЕЙЛІ ПРАЦЮВАЛА ЗА СТІЙКОЮ РЕЄСТРАЦІЇ.

— Потрібен носій?

Я не був певен, чи це була шпилька, чи щира пропозиція допомоги, але похитав головою.

— Джанет уже навела в кімнаті лад, — додала вона, а потім передала мені ключі. — Прошу, йдіть, будь ласка.

Ну, хіба не круто?

Я очікував, що Джанет буде дівчиною. А вона виявилася, мабуть, навіть старшою за місіс Бейлі. Вона чекала в коридорі біля дверей, потисла мені руку та сказала:

— Як же гарно, що ви з Ґолвея.

Кімната була світлою, просторою, з великими вікнами. На столі стояла ваза з квітами. Джанет теж зайшла за мною до кімнати.

— Просто щоб ви не почувалися тут самотньо.

У ванній кімнаті я знайшов величезну ванну та декілька акрів свіжих рушників.

Поруч із двоспальним ліжком стояв кавник і пачка найкращого «Бевліз»¹³¹.

— Ви надто заморочилися.

— Ну що ви, анітрішки. У нас не було довготривалих мешканців відтоді, як містер Байт поїхав.

— Як довго він тут прожив?

— Двадцять років.

— Я зроблю те саме.

Вона широко посміхнулася. Ця посмішка йшла від самого серця. Ані лукавство, ані злість не можуть затьмарити таку посмішку. Поглянувши в бік коридору, ніби хвилюючись, аби хто не почув, вона сказала:

— А в суботу в нас тут будуть танці.

— Що, справді?

Її обличчя сяяло, наче в черниці, що продає шоколадки.

— Ми не рекламуємо, ніколи. Будуть виступати «The Swingtime Aces»... Знаєте їх?

Я не знав, але сказав:

— Звісно. Чудовий гурт.

— О, вони прекрасні. Грають фокстроти й танго. Це так чудово. Ви танцюєте?

— Бачили б ви, як я танцюю румбу!

Вона мало не пискнула від задоволення. Я додав:

— Останній танець залиште для мене.

Присягаюся, вона майже бігма вискочила геть.

Ще в кімнаті був телефон, телевізор та відеоплеєр. Усе найнеобхідніше. Я вирішив не розпаковуватися. Спустився сходами і за мить опинився на вулиці. Мені так кортіло випити, що я навіть чув присмак пійла на язиці.

У БУКМЕКЕРСЬКІЙ КОНТОРІ БУЛО ПОРОЖНЬО, ЛИШЕ ГАРТ СТОЯВ ЗА СТІЙКОЮ. Не підводячи очей, він буркнув:

— Ти зруйнував моє життя.

— Хіба ти не зробив ставку сам?

— Звісно зробив.

— Окупився?

— Так, але ж курс...

— І ти ображаєшся?

— Я просто в шоці.

— Ми всі також.

— Візьмеш чек?

— Нізащо.

— Так і думав. Ось, тримай.

Він кинув конверт на прилавок та додав:

— Порахуєш?

Я порахував.

Коли виходив, Гарт крикнув:

— Джеку!

— Що?

— Не повертайся.

«Господи! — сказала Карела. — Ну що за день!»
Ед Мак-Бейн, «Спосіб убивства»¹³²

КОЛИ Я ЗАЙШОВ ДО ПАБУ «ҐРОҐАН», ОДРАЗУ ВІДЧУВ ВІДСУТНІСТЬ ШОНА. Це було боляче. Без нього це місце здавалося іншим, зовсім іншим. Два охоронці, що роками сиділи за стійкою, зникли. А з комірки несподівано вийшов здоровезний товстун.

— А що сталося з охоронцями? — запитав я.

— З ким?

Англійський акцент.

— Тут сиділи двоє завсідників, підпирали бар, наче ті фігурки в годиннику.

— Я їх викинув геть, вони шкодили бізнесу.

— Ти — Шонів син?

Він зміряв мене пильним поглядом, що межував із ворожістю.

— А ти хто?

— Я був його другом, мене звуть Джек Тейлор. — Я простягнув йому руку, але він проігнорував мій жест.

— Я бачив тебе на похороні?

— Ні, я... в мене не вийшло прийти.

Тепер він теж вважав мене кавалком лайна.

Пішов за стійку та почав займатися барними справами.

— Чи можу я випити? — запитав я.

— Ні, мені здається, це місце не для тебе.

Я не рухався з місця.

— Щось іще? — запитав він.

— Тепер розумію, чому Шон ніколи про тебе не розказував.

Чоловік лише посміхнувся, тому я додав:

— Мабуть, ти був ганьбою усього його життя.

Вийшовши на вулицю, я відчув, як на мене накотилися лють і печаль. Небезпечна суміш. Я хотів повернутися туди й розмазати цього самовдоволеного покидька. Повз пройшли якісь американці.

— Це справжній ірландський паб? — запитали вони.

— Та ні, підробка, — відповів я. — Йдіть краще до «Гаравана», ось де все по-справжньому.

Я пішов до пабу, що торгував паленою випивкою, та надрався там як свиня.

— У когось тут невеличка вечірка? — запитала помічниця бармена.

— У когось тут невеличкий безлад, — відгукнувся я.

До готелю я повертався, відчуваючи кількість випитого. Як покарання змусив себе підійматися сходами. Я відчинив двері до свого нового житла, думаючи, що за дві секунди, мабуть, вип’ю ще, аж раптом побачив увімкнений телевізор. У кріслі сидів Саттон, закинувши ноги на ліжко. Я мало не впустив пляшку.

— Вранці тут якесь лайно показують, та й годі, — повідомив він і вимкнув телевізор.

— Як ти потрапив до моєї кімнати?

— Джанет впустила, сказав їй, що я — твій брат. А ти знав, що в них тут танці по суботах?

Я обійшов крісло.

— А що в сумці, старий? — запитав він.

— Звідки ти дізнався, що я тут?

— Стежив за тобою. Щоб переконатися, що ти знову не зірвешся.

— Стежив?! Та за кого в біса ти себе маєш?

Він підвівся та підійняв долоні.

— О-о-о, ну що, з поверненням.

— Хіба ти не знаєш? Ти ж сам навмисно «забув» у мене джин тієї ночі!

Я одразу ж почув, як це звучить. Ніби я скімлю. Ніби це його провина. Я пожбурив у нього свою пляшку від пива.

— Все, досить за мною стежити... ок?

— Окі-докі, друже.

Ми пили мовчки, потім він сказав:

— Я був на похороні.

— Отже, зробив для нього більше, ніж я.

— Мені подобався цей старий волоцюга. Він був зухвалим малим засранцем.

— Його син пригріб паб.

— Он що! Ну, і як він?

— Він мене витурив звідти.

Саттон голосно розреготався.

— От красно дякую тобі.

Минуло не надто багато часу, коли ми перейшли до скотчу. І тоді він промовив:

— Плантер знову зробив це.

— Може, й ні. Може, це було самогубство.

— Годі, Джеку. Ти й сам у це не віриш. Одразу після того, як ти на нього наїхав, він пішов і прикінчив дівчинку. Це він навмисно нам на зло зробив.

— Ми не можемо нічого довести та посадити покидька.

— Отже, кинеш усе й забудеш?

— А що я можу?

— Піти та застрелити його, як собаку.

Я подивився на Саттона. Але не побачив жодних ознак того, що він жартує.

НАСТУПНОГО РАНКУ МЕНІ БУЛО КЕПСЬКО, АЛЕ НЕ СМЕРТЕЛЬНО.

Я приліг подрімати до обіду і дивним чином пролежав у ліжку весь обід. Мені досі було боляче, але цей біль уже був більш-менш стерпним. Коли я робив каву та бурмотів щось над нею, почув стукіт у двері. Це була Джанет.

— О, вибачте, — промовила вона. — Я зайду до вас пізніше.

— Дайте мені десять хвилин, і я до вас прийду.

Вона не йшла.

— Щось іще? — не витримав я.

— Ваш брат... сподіваюся, я не зробила нічого кепського?

— Все гаразд.

— Він чудова людина, пообіцяв мені картину.

— Це дійсно був мій брат, все добре.

— Тоді я залишу вас у спокої.

Я ПОРАХУВАВ СВІЙ ВИГРАШ. РОЗКЛАВ ГРОШІ НА ЛІЖКУ ТА СТОЯВ ЗАЧУДОВАНИЙ. Потім дістав декілька конвертів і став розкладати кошти. Для хлопця, що підказав мені конячку. Для Педрейга, головного пияка. Для Кеті Б. — подарунок на весілля. От і все.

Настав час відвідати Шона. Я міг доїхати автобусом, але відчував, що треба прогулятися, збити похмілля. Це був справжній похід. Від площі Ейр до Вудквею, потім по Дайк-роуд аж до Квінсентеніальського мосту¹³³. Вгору і далі до Рауна. Я пам’ятаю, коли в цього кладовища ще були старі ворота. Тепер їх немає. Їхнє зображення на світлині—її зробила Енн Кеннеді¹³⁴ — висіло в «Кенні». На цьому фото ті ворота були оповиті рядками з поеми Джойса. Мої ноги скімлили болем і в такт тортурам у голові. Я не збирався відвідувати ще й батька. Чесно кажучи, мені було соромно. Зусилля минулих тижнів обернулися провалом, і мені нічим було його потішити.

Могилу Шона я знайшов без проблем. Вона вся палала квітами. Тимчасовий хрест був просто піснею скорботи. Якби на мені був капелюх у той момент, я б його зняв.

Я перехрестився. Деякі ритуали навічно закріплюються в тобі, ніщо ти з ними не зробиш.

— Шоне, я жахливо за тобою сумую. Я не цінував тебе. Я знову запив — знаю, тебе це страшенно розлютить. Вибач, що я був таким поганим, найгіршим другом, яким тільки міг бути. Паб я теж втратив. Отже, буду приходити до тебе сюди. Бо твій син — повний бовдур.

Якби я міг — заплакав би, але я не міг. Коли я пішов, кинув мимохідь погляд на могилу батька і побачив жінку, що стояла там навколішки. На одну сліпучу мить я подумав, що то Енн, і мене охопила животрепетна, чиста радість.

Але то була моя мати. Вона стояла, схиливши голову та перебираючи чотки. Я неголосно кашлянув. Вона підвела очі.

— Джеку.

Я простягнув руку, щоб допомогти їй піднятися. Не міг не помітити, якою вона стала немічною. Кістки пальців на її руках розщеми від артриту. Вона, звісно, як завжди, була в чорному.

— Не знав, що ти тут, — буркнув я.

— Не сумніваюся.

Вона подивилася на могилу.

— Не хочеш випити чашку чаю?

— Ем-м...

— Я заплачу. Ба більше, ми можемо викликати таксі. Поїдемо до «Джибісі»... Вони печуть чудові булочки.

Я похитав головою.

— Я поклала квіти на могилу Шона, — додала вона. — Тобі його бракуватиме.

— Я впораюся.

— Я замовлю для нього месу в августиніанській церкві. Там вона коштує всього-на-всього один фунт.

Я мало не бовкнув: «Виторгувала найкращу ціну, дешева суко?»

Але прикусив язика.

— Йому подобалася та церква, — додала вона. — Він ходив туди на ранкові меси щодня.

— Слухай-но... мені треба йти.

Може, вона й сказала мені «Бувай, Джеку», але я не розчув.

Відчував, як її очі свердлять мою спину. Коли я проходив крізь ворота, раптом подумав:

«Мої батьки зараз тут, разом».

Залишки несказаних подяк.

НАСТУПНІ ДЕКІЛЬКА ДНІВ Я ДОКЛАДАВ МАКСИМУМ ЗУСИЛЬ, ЩОБ УТРИМАТИ ПИЯЦТВО НА РІВНІ. На бажаному рівні. А бажав я ще на декілька галонів більше. Але я досі випивав два кухлі за обідом, після тримався до самого вечора — а потім повільно випивав ще два кухлі, розбавлені «Джеймсоном».

Я знав, який крихкий цей баланс. Один маленький рух, порив вітру — і я знову полечу в пекло. Кайф, який дарувала випивка, дозволяв мені плавати на поверхні, не заглиблюючись у реальність. І я чіплявся за це. Потім я зустрівся зі своїм інформатором. Коли віддав йому конверт, він дуже здивувався.

— Господи, оце справи!

— Ну, ти ж дав мені інформацію. Це — найменше, що я можу для тебе зробити. Ти сам робив ставку?

— Ставку на що?

— На Рокет Мена, ти ж дав мені навід.

— Ні-і, я ніколи не даю наводів.

У мене було таке враження, що він був би знахідкою для поштового відділення. Педрейга ніде не було видно, хоча я перевірив усі місця. Я зателефонував Енн, подумав, може, вона погодиться просто зустрітися зі мною випити по чарці. Але щойно вона почула мій голос, одразу ж кинула слухавку. Моя борода повернулася сповна, цього разу повна сивих спалахів. Я сказав собі, що вона додає мені характеру, навіть зрілості. Але бували хвилини, коли я ловив свій погляд у дзеркалі й бачив там лише обличчя, сповнене відчаю.

Як я сказав на початку, план у мене був такий: поїхати до Лондона, знайти житло біля парку та чекати. Тепер у мене були гроші та причина чекати. Я навіть почав переглядати англійські газети на предмет житла в Лондоні. Єдине, що тримало мене тут, — це справа про смерть Сари. У мене не було жодних сумнівів, що в цьому винен Плантер. Я гадки не мав, як це довести, але не міг поїхати, не отримавши відповіді.

Я знайшов собі новий паб. За ті роки, коли я був ґардом, та після того для мене зачинилися двері кожного пабу в цьому місті. А тепер, разом із грошима, відкрилися й нові паби. Я завітав у декілька відверто жахливих місць. Коли заходиш туди, тебе вітає якась солоденька дівчина, ще й питає:

— НУ ЯК ВИ СЬОГОДНІ?

Уже майже очікуєш, що в тебе ось-ось запитають знак зодіаку. Коли заходиш до пабу, страждаючи від похмілля, чужа радість — це останнє, що тобі потрібно. До похмілля пасує лише похмурість.

Паб «Нестор» я знайшов випадково. Прогулювався форстер-стріт, аж раптом пустилася злива. Це такий дощ, який кидається саме на тебе, і ти миттєво промокаєш наскрізь. Я зайшов у провулок і побачив цей паб. Наче чекаючи на мене, вони вивісили у вікні оголошення:

ЛЕГКІ НАПОЇ НЕ НАЛИВАЄМО.

Я увійшов туди й очам своїм не повірив: там був один із охоронців. Він кивнув мені та запитав:

— Чого так довго?

— А де другий?

— У нього стався серцевий напад.

— О Господи, і як він почувається?

— Як би ти почувався після серцевого нападу?

— І правда. Я можу скласти тобі компанію?

Він глипнув на мене так, ніби я запропонував йому вийти за мене заміж.

— А випивку я маю тобі купляти?

— Ні.

— І базікати не будеш?

— Можеш на мене розраховувати.

— Тоді гаразд.

Паб був старий, схожий на маленьку кухню. Міг умістити щонайбільше двадцять відвідувачів. Бармену вже було за п’ятдесят. У світі існують лише дві професії, що вимагають старшого віку — це

бармен

та

перукар.

Мене він не знав. Який приємний бонус. Я замовив випивку та роззирнувся навколо. На стінах висіли старі постери «Гіннесу» — хлопець, що піднімає візок, та двійко сивих коней. А ще ці безсмертні слова: «ГІННЕС — ЦЕ ДОБРЕ». Тут був справжній ірландський паб до нутра своїх іржавих кісток. Моїм улюбленцем став пелікан із келихами пінистого пива у дзьобі. Цей птах став для мене щасливим. Ще там були торговельні знаки сигарет «Вудбайн» та «Світ Ефтон». Навіть рядки з Робі Бернса. Бармен сказав мені:

— Не люблю зміни.

— Я б за вас проголосував.

— Одного дня до мене приходив чоловік, хотів викупити мої постери.

— Все можна купити.

— Тільки не тут.

Я пішов та сів у кутку. Дерев’яний стіл, стілець зі старою та твердою дерев’яною спинкою. Двері відчинилися, і до пабу ввійшов кремезний фермер. Ні до кого конкретного не звертаючись, він сказав:

— До літа не протягнемо.

Це моє місце.

— ВАМ ЗАЛИШИЛИ ПОВІДОМЛЕННЯ, — СКАЗАЛА МЕНІ МІСІС БЕЙЛІ.

— Що?

Вона вручила листа. Я не знав, як таке може бути. Відкрив.

МІНІСТЕРСТВО ЮСТИЦІЇ

Шановний!

Згідно з умовами розірвання контракту, ви зобов'язані здати все державне майно. Див. статтю № 59341А «Про уніформу та спорядження». До нашого відома дійшло, що ви не здали майно з артикулом 8234 — формене демісезонне пальто ґарда. Ми сподіваємося, що найближчим часом ви повернете зазначену річ.

Я його зім’яв.

— Кепські новини? — запитала місіс Бейлі.

— Радше старі.

— Містере Тейлор, я помітила, що ви не приходите снідати.

— Звіть мене Джеком. Ні, я не дуже люблю ранок.

Вона скромно посміхнулася. Я знав, що вона ніколи не називатиме мене Джеком. Я був у цьому так само певен, як і в тому, що цей лист «найближчим часом» не отримає відповіді, а артикул 8234 ніколи не повернеться на місце.

— Я не снідала з серпня вісімдесят четвертого, — повідомила вона.

— Он як.

— Саме того дня помер мій чоловік. Господи, збережи його душу.

— Зрозуміло.

Насправді ні, я не розумів. Якого біса?

— Того дня я поснідала, — продовжила вона. — Це було якраз після перегонів, ми були неабияк заклопотані. Ох, тоді наші справи в місті йшли дуже добре. Я добре пам’ятаю той сніданок. Тоді я з’їла

дві шинки,

чорний пудинг¹³⁵,

дві сосиски

та тости.

А ще випила дві чашки чаю. Потім я прочитала «Irish Independent»¹³⁶.

Вона нервово посміхнулася.

— Ой-йой. Тепер ви знаєте про мої політичні уподобання. Хай там як, я пішла покликати Тома. І знайшла його мертвим. Він лежав та помирав, поки я набивала собі шлунок.

Я й гадки не мав, як на це відповісти. Хоча іноді, коли люди діляться з тобою чимось, їм не потрібна жодна відповідь, лише простягнута долоня. А потім вона промовила:

— Найбільше я сумую за сосисками. З «Мак-Кембрідж». Вони в них особливі.

Потім вона заспокоїлася, на її обличчя повернувся вираз готельного менеджера.

— Чи можете ви приділити мені декілька хвилин вашого часу? Іноді потрібна чиясь точка зору.

— Звісно, скільки завгодно.

— Добре. Я зачиню бар близько одинадцятої. Ми могли б випити на ніч.

Бар! Господи, у мене під носом.

Це ж треба.

— Буду чекати з нетерпінням.

— Благослови вас Боже, містере Тейлор.

Я ВИЙШОВ НА ВУЛИЦЮ ТА ПОДУМАВ, ЩО ЩЕ МЕНІ ПОТРІБНО ЗРОБИТИ. Я хотів знайти Педрейга. Від конверта, призначеного йому, у мене палала кишеня. Поки в мене лежали ті коричневі конверти, я почувався маленьким незалежним урядом.

Я пішов до «Нестора». Охоронець уже був на місці, але я його проігнорував. І відчув, що він вдячний мені. Бармен кивнув до мене.

— Ви робите каву? — запитав я.

Він підняв кухоль пива.

— Певна річ.

Я вибрав жорсткий стілець. На столі були розкидані газети. Я взяв «Independent». Для місіс Бейлі, здається, а може, ще для чогось.

Головна новина була про якогось чоловіка, у якого вкрали нову автівку. Він жив по сусідству з районом, де мешкала велика кількість біженців. Пізніше того ж дня якийсь румун попросив у нього грошей. Той чолов’яга побив його ледь не до смерті. А згодом виявилося, що машину в нього «позичив» місцевий.

Прибула моя кава. Бармен зауважив:

— Він утратив усього лише тачку, а той інший бідний покидьок втратив свою країну.

Я поклав газету на стіл.

— Це нова Ірландія, — зауважив бармен. — Через десять років я буду обслуговувати усіляких румуно-ірландців і афро-ірландців.

Я вирішив не розкривати одразу всі свої карти.

— Це набагато краще, ніж усіляке парафіяльне лайно п’ятдесятих років.

— Набагато краще.

НА ПЛОЩІ ЕЙР Я ПІДІЙШОВ ДО КУПКИ ПИЯКІВ. Більшість із них була в непритомному стані — прислуховувалася до гри фантомного оркестру та кивала йому в такт. Був час, коли я теж чув його гру.

— Хто-небудь бачив Педрейга? — запитав я.

Хлопець у толстовці «Бойзон», що говорив із глазгівським акцентом, сказав:

— Wit di ya win wit im, Jimmy?

Якщо перекласти це як-небудь, то він запитав мене: «А тобі що до того?»

— Я його друг.

Він порадився зі своїми колегами. Підвелася якась жінка. Поглянувши на неї, я усвідомив значення виразу «вошивий».

— У лікарні він, — пробулькотіла вона.

— Що трапилося?

— Його збив автобус із Солтгілла.

Вона сказала це так, ніби автобус його розстріляв. Хлопець із Глазго промовив:

— Pris і сір і tee, Jimmy?¹³⁷

Я дав їм трохи грошей. У відповідь на мене пролився дощ благословень та подяк, а також плювків. Господи, як же я цього потребував.

Тільки пізніше я зрозумів, що в тієї жінки був американський акцент. Пияцтво зближує народи. Створює Об’єднані Нації Відчаю. Ці золоті слова я знайшов у старій книжці Роза Мак-Дональда¹³⁸:

«У неї під очима були темні кола. Мабуть, вона не спала всю ніч. Американці не старіють, вони просто вмирають — її сумні очі знали про це».

Я пішов до лікарні. З важким передчуттям.

І ось він, мій перелік, —
сказав я собі нарешті, —
він сповнений чуток
та порожніх пляшок.
Підпишемо його одним розчерком.
І закінчимо сумним поцілунком.
Звісно, як один з-поміж багатьох.

ДОРОГОЮ ДО ЛІКАРНІ Я КУПИВ:

цигарки, які потрібно було крутити самому,

папір,

три пари термошкарпеток.

Ще розпитав швейцара. Він намагався мене не пустити, як і мав. Зрештою я достукався до нього. Гроші допомогли.

— Цей твій старий пияка, він у палаті Святого Йосипа. У нього було передозування денатуратом.

— Дякую, що поділилися цим зі мною.

— Що?

Педрейга я не одразу впізнав, не тільки тому, що вони його відмили, а ще й тому, що він якось поменшав.

— Як ти? — запитав я.

— Вони не дозволяють мені курити.

— От покидьки. Скрутити тобі цигарку?

— Я завжди буду перед тобою в боргу. Мене тут не дуже люблять. Як там мої брати з площі, чи процвітають?

— Усі питали про тебе.

Я певен, що вони вже про нього й забули. І він теж про це знав. Тому посміхнувся Педрейг украй силувано. Я скрутив цигарку і вклав йому до рота. Кашель декілька разів підкинув його на ліжку.

— Як же я цього потребував. Я коли-небудь дізнаюся твоє ім’я?

— Мене звуть Джек.

— Тобі пасує. Так само називається і мій улюблений напій — яка іронія. Поки я лежав тут і задихався без цигарок та випивки, розмірковував про Бога. Здається, одного разу я чув, як хтось сказав, що Він знав моє ім’я ще до мого народження. Ти думав про таке?

Я крадькома оглянув палату. Інші люди тут багатозначно нас ігнорували. Мабуть, чули, що він алкоголік. А ще в нього почалося це тремтіння.

Спека тут була страшенна Я відчував, як у мене спітніла борода До палати зайшов якийсь старий на ім’я Руні — він штовхав перед собою візок із чаєм.

Цей Руні додавав сенсу до слова «паразит». Мій батько, найсумирніший з-поміж людей, за чутками, колись добряче натовк йому пику.

Руні наливав чай та роздавав кам’яне печиво — усім, окрім Педрейга.

— Гей, гей, Руні! — покликав я його.

Він удав, що не почув, натомість квапливо почав виштовхувати свій візок до коридору.

Я відчув хвилю холоду та смертельної люті. А потім наче завіса впала.

Я спіймав його біля кардіологічного відділення. Він одразу зухвало зиркнув на мене.

Але в нього був значок кейтерингу, на значку було написане його ім’я, значок додавав статусу. Його погляд казав: «Не чіпай мене!»

Я вищий за шість футів, важу десь сто вісімдесят фунтів. Але мені самому здавалося, що я вдвічі більший.

— Ти йдеш у відділення невідкладної допомоги?

— Ні, я йду до...

І він узявся згадувати всіх святих, чиїми іменами було названо палати, але я його урвав:

— Та ні, ти підеш просто до відділення невідкладної допомоги, друже, десь хвилин за п’ять, тому що я зараз зламаю тобі ліву руку!

— Та що за муха тебе вкусила, Тейлоре? Я тобі нічого поганого не зробив, ми з твоїм старим татусем неабияк товаришували...

— Тоді піди в той коридор. І оцей свій візок прихопи. Піди туди та запропонуй тому чоловікові чашку чаю... і оці твої запліснявілі бісквітики теж!

Він аж виструнчився.

— Та він же просто алкаш, ніщо... яке тобі... хто він тобі? Таким, як він, не чаю хочеться, а зовсім іншого!

Коли він договорив, я просто подивився йому у вічі. Дозволив побачити те, що навіть я сам не до кінця усвідомлював. Після цього він розвернув свій візок і все ж таки подав Патрику його вечірній чай... і два печива. Навіть мені запропонував, але я одразу відмовився. Після цього Педрейг сказав:

— Напевно, я не встигну повернутися на площу до перегонів.

— Можливо.

— Та точно. Але я б хотів, щоб усі побачили мої нові шкарпетки. Ти б... ти б не міг надягнути їх на мене? Я сам не зможу.

Ну, певна річ, він не міг. Шкарпетки були теплі й червоні. Спереду на них був напис: «Затишок». Це мене добило.

Я відкинув ковдру — його ноги були наче гріх. Якби я був серйозним письменником, то як би я їх описав?

Вузлуваті,

покручені,

роздерті

та, ox,

дуже старі.

Шкарпетки були середнього розміру і виявилися величезними. Він дивився то на них, то на мене.

— Як тобі? — запитав я.

— Розкішно, мені одразу покращало. Колись у мене була пара шкарпеток «аргайл», сподіваюся, що була... в тебе рідкісний дар, мій друже.

— Хіба?

— Ти ніколи не пхаєш носа до чужих справ.

— Дякую.

Не найкращий комплімент для детектива. Мені вже час було йти.

— Принесу тобі «Drop Of the Creature»¹³⁹.

Він мило посміхнувся:

— Буду радий будь-чому.

Педрейг нахилився над ліжком та заходився порпатись у шафці. Дістав звідти декілька пошарпаних аркушів паперу.

— Ось, прочитай це, друже мій, але тільки не зараз, потім.

Ти зрозумієш, коли настане час.

— Яка інтрига.

— Без інтриги ми всі пропадемо.

Питання: Що тобі відомо про гроші?
Юнак: Небагато.
Відповідь: Саме так і потрібно думати,
щоб вони множилися.
Білл Джеймс¹⁴⁰, «Євангеліє»

КОЛИ Я ВИЙШОВ ІЗ ЛІКАРНІ, МЕНЕ ОХОПИЛА ДЕПРЕСІЯ — ВОНА ОПУСТИЛАСЯ НА МЕНЕ, НАЧЕ ЧОРНА ХМАРА, ЩО БЛАГАЛА: «ПОКІНЧИ ІЗ ЦИМ ПРОСТО ЗАРАЗ».

Звичайно ж, найближчий бар, що відкривався ще засвітла, розташовувався просто навпроти лікарні. Звичайно ж, я пішов туди. Бар називався «Річка». Я роздивився, але не побачив жодної ознаки річки.

За барною стійкою працювала дівчина з бейджиком, на якому було написано: «ШОНА».

Господи, милостивий Боже.

Вона подарувала мені щиру посмішку, повну зубів із коронками.

Я її просто зненавидів.

— «Джеймсона» та води.

Я був майже певен, що вона мені все зіпсує, але ні, не зіпсувала.

Хоча вона все ж таки додала лід. Ба гірше, вона вирішила постояти та подивитися на мене.

— Хіба вам не час іти чистити зуби ниткою або іще щось робити? — запитав я.

Я сів біля вікна та зрозумів, що забув віддати Педрейгу гроші. Якась літня жінка ходила між столами, розкладаючи на них листівки. Кинула одну і на мій стіл, не дивлячись у вічі.

Це, напевно, Шона їй сказала.

«Донині вони та їхні предки бунтували проти Мене. Сини нескорені та вперті..»

Цього було достатньо, щоб усе зрозуміти.

Я сидів і дивився на телефон у кутку. Намагався придушити болісне бажання зателефонувати Енн. Міцно затис між зубами шматок льоду зі склянки, чекаючи, поки це бажання зникне. У моїй голові лунала мантра:

У мене є гроші. Ціла купа грошей. Поки вони є — я в грі. Так, я її не розумію, але я в грі — так кажуть гроші.

Вона повторювалася й повторювалася, допоки лід у моїй склянці остаточно не розтанув. Я приїхав до лікарні того ж вечора, захопивши пляшку «Джека Деніелза» для Педрейга. Його ліжко виявилося порожнім. Я зупинив якусь медсестру, що проходила повз мене.

— Він пішов?

— На жаль, так. О пів на п’яту. Дуже тихо та спокійно.

— Що?

— Він не страждав.

— Він помер?!

— Боюся, що так... А ви його родич?

Я намагався зібрати думки до купи.

— Що тепер із ним буде? — запитав я.

Вона пояснила, що якщо його ніхто не забере, то похованням займеться Поховальна рада.

— Жебрацька могила?

— Ну, ми вже не називаємо це так. На кладовищі зарезервовано спеціальні місця.

— Я його заберу.

Наче в тумані, я просувався крізь тяганину форм і сертифікатів. Навіть зателефонував трунареві — той сказав, що з усім розбереться.

— Ви приймаєте готівку? — запитав я.

— Так.

Сам похорон я майже не пам’ятаю. Я був присутній там увесь час, але накачався під зав’язку. Звісно, ніхто не прийшов його проводжати. Я все взяв на себе.

Важливо от що: Педрейга поховали просто поруч із Шоном. Краще я б і не вигадав. Мені здається, що я бачив Саттона під час поховання, але цілком можливо, що просто видав бажане за можливе.

Енн там точно не було. Коли все закінчилося, я мав вибачитися перед місіс Бейлі за те, що пропустив нашу «склянку на ніч». Вона подивилася на мене вкрай здивовано та промовила:

— Та ні, ви ж були там.

Я взагалі нічого не пам’ятав. Намагаючись виплутатися, я сказав:

— Я мав на увазі, що пуття з мене було небагато.

— Ще й як багато!

— Справді?

— Авжеж. Після ваших пристрасних благань як я могла відмовитися?

Деяким таємницям краще залишатися таємницями. Патрик мав рацію.

Нарешті я дістався до тих паперів, що він мені передав.

От що він написав:

Ірландський пияк передчуває свою смерть¹⁴¹
(пробач, В. Б.)

Річ, мабуть, в інтуїції:
я не вдавав нічого
і, безумовно,
майже напевне
вважав,
що на вулиці
не протягну,
принаймні довго.
Саботаж надії
тривав,
тягнувся:
я жив
за чарку до відчаю;
паб —
немов катафалк.
І ось
побачив пияка,
що руку на серце
поклав.
Я відчував:
коли б він у шапці був —
то зняв би її
поволі,
спроквола,
тремтячи,
попри поважну й жалобну тишу.

Процесія ішла... минала... і руки
вагомість... поперек дня
ця мить нова
пройшла так близько
до сподівання найдавнішого,
на відстані руки
було примирення... яке не відбулося.

Труну не пронесли
повз люксові готелі,
і звідти
до заспиртованого тіла
не простягнуть
руки.

ПЕРЕЛОМНИЙ МОМЕНТ

ПІСЛЯ ЦЬОГО ВСЕ ДУЖЕ ШВИДКО ПОЛЕТІЛО ШКЕРЕБЕРТЬ. Я не думав, що смерть Педрейга була переломним моментом, але схоже, що саме так і сталося. Увечері я прийшов до «Нестора». Бармен відвів мене вбік і сказав:

— Не хочу читати лекцію, але... колись я пив так само, як ти. Мене це не стосується, одначе, здається, у тебе були незавершені справи.

— Про що ти кажеш?

— Тобі потрібно зустрітися з чоловіком, який має бути в іншому місці. Отже, тримай.

Він простягнув мені пакунок. Я вже був у найгіршому зі своїх настроїв і у відповідь прогарчав:

— Це що в біса таке?

— Бета-блокатори. Це допоможе тобі заспокоїтися просто зараз, як кокаїн, але не завдаючи шкоди.

— Отже, ти думаєш, що я...

Але він знаком наказав мені замовкнути.

— Спробуй... заспокоїшся... закінчиш, що б там у тебе не було, а потім повернешся... спокійне життя, газети, пристойний паб.

Коли він пішов, я сказав:

— Це тобі допомога потрібна, і ти про це знаєш.

Але все одно поклав пакунок собі до кишені.

Як ви, мабуть, уже здогадалися, наступного ранку я був просто володарем похмілля. У відчаї я взяв одну з пігулок. Минуло зовсім трохи часу, і мені стало краще.

Я глипнув у вікно, абсолютно спокійно, й підсумував:

— Це не означає, що я кину пити.

Але саме це й сталося.

ВЕСІЛЛЯ КЕТІ Б. МАЛО СТАТИ ГРАНДІОЗНОЮ ПИЯТИКОЮ. Так і сталося — але не для мене. Церемонія реєстрації проходила в «Мерв’ю», навпроти Університетської клініки Ґолвея¹⁴². — Хіба це роблять не в церквах? — запитав я в Кеті.

— Йди звідси зі своїм негативом, Джеку!

Її наречений, Еверет, цей танцюрист-перформансер, виявився не таким уже й поганим, як я очікував. Паскудним, але стерпно паскудним. Йому було близько двадцяти, а ще в нього була виголена довбешка. І він носив те, що називають довгим східним халатом... або просто фіранками. Але, справедливості заради, цей одяг був добре випрасуваний. На мою думку, Кеті мала чудовий вигляд. Вона вбралася в просту червону сукню та взула мешти на вбивчих підборах.

— Ну що, як, що думаєш? — запитала вона.

— «Леді в червоному».

Вона широко посміхнулася. Коли Кеті відрекомендувала мене Еверету, він буркнув:

— А... той старий.

Я спробував удати, нібито виявляю люб’язність:

— Ну... як... твої танці?

— Я зараз відпочиваю.

— Зрозуміло.

От і поговорили. Господу відомо, я зустрічався з набагато страшнішими покидьками. Але з-поміж них він був наймолодшим.

— Він просто дуже скромний, — прошепотіла Кеті. — У нього невдовзі великий концерт з «Макнас»¹⁴³.

— Окей.

Я простягнув їй конверт. Вона навіть пискнула.

— О, як у другій частині «Хрещеного Батька».

Церемонія була

короткою,

лаконічною

та апатичною.

Краще б вони пішли до церкви.

Опісля був прийом у «Ройзіні». Викотили бочки з пійлом. Там було повно діячів мистецтва. Ну, тих, хто за п’ятдесят ярдів бачить, що ти не митець. Ще в них грав непоганий гурт. Від блюграсу до панк-кантрі та сальси. Змусили цей натовп пострибати. Якась жінка в чорній джинсовій куртці запитала мене:

— Не хочете потанцювати?

— Може, пізніше.

Вона зміряла мене крижаним поглядом.

— Не думаю, що в тебе буде це «пізніше».

Це борода в усьому винна. Декілька разів я зупиняв себе на півдорозі до бару, коли вже майже гукав бармену: «Господи, налийте мені подвійного “Джеймсона” та дайте кухоль пива!»

Проте я все ж таки зупинявся. А потім ще й Кеті запитала:

— Випити не бажаєш?

— Ох, бажаю... але...

— Зрозуміло. Ну, тверезий ти здаєшся кращим.

Коли я вже збирався додому, вона міцно обійняла мене та сказала:

— Ти крутий!

Еверет теж обійняв мене — неквапливо, а потім додав:

— Тримайся там, старий, не здавай.

Що й казати, життєствердно.

КОЛИ Я ВИЙШОВ НА ДОМІНІК-СТРІТ, ОДРАЗУ ПОБАЧИВ ЦЕЙ ЗАГОЛОВОК:

БІЗНЕСМЕН ЗНИК,
РОЗШУКУЄТЬСЯ У ЗВ’ЯЗКУ
З ПІДЛІТКОВИМ САМОГУБСТВОМ

Я купив газету та сів на мосту почитати. Суть статті була така:

Колишній ґард, Брендан Флад, виступив із заявою, що містер Плантер, відомий бізнесмен, пов’язаний зі смертю декількох місцевих дівчат. Їхні смерті були визнані самогубствами, але у світлі одкровень містера Флада ці справи було поновлено. Суперінтендант Кленсі у своїй короткій промові сказав: «Плантер зник із власного будинку, його місцезнаходження залишається невідомим». Містер Флад повідомив, що вирішив виступити із зізнаннями, тому що звернувся до християнської віри. Містер Флад також згадав про ексґарда Джека Тейлора, який став для нього «поштовхом» до такого рішення.

Я відклав газету й подумав: «Ну от, нарешті прийшла слава». Зітхнув ледве не з полегшенням. Отже, усе майже скінчилося. Енн дістане те, що було їй так конче потрібно. Світ буде знати, що її донька не була самогубцею. Зі статті випливало, що я теж був важливою фігурою в цій грі. Але, правду кажучи, я поводився як незграбний нишпорка і все просирав, необачно здіймав галас, спричинив смерть Форда.

Я відкинув газету.

Коли прийшов додому, до мене повернулася жага. Голос шепотів:

«Справу закрито, усе майже скінчено, час В. і В. — видихнути та відпочити».

Я закинув до рота бета-блокатор та ліг спати.

Клей простояв отак іще декілька хвилин, похитуючи головою та думаючи про те, як це кумедно. Щойно ти схибиш, здається, що вже не можеш урятуватися і зупинити хвилю невдач.
Джордж П. Пелеканос¹⁴⁴, «Солодке назавжди»

НАСТУПНОГО РАНКУ Я ПОЧУВ, ЯК ХТОСЬ СТУКАЄ У ДВЕРІ.

Я очікував, що це буде Джанет, та кинув:

— Відчинено.

Це був Саттон.

— Що в тебе є випити? — одразу запитав він.

— Кава.

— От лайно, ти знову в зав’язці.

— Що тобі відповісти?

Він сів у крісло та закинув ноги на ліжко. Я запитав:

— Чув про Плантера?

— Звісно. І я знаю, як усе виправити.

— Ти про що?

— Я знаю, де він.

— Жартуєш! Ґардам уже повідомив?

— Ну, ти колишній ґард, я кажу тобі.

Я потягнувся до телефона.

— Ні, цю справу ми робитимемо не так.

— Я тебе не розумію.

— Я можу привести тебе до нього.

Мені знадобилася ціла хвилина, щоб усвідомити сказане.

— Господи, це ти його викрав!

Він посміхнувся.

— Ти хочеш із ним зустрітися чи ні?

Я зрозумів, що насправді вибору в мене немає, тож відповів:

— Так.

Він підскочив.

— Тоді нехай почнеться рок-н-рол!

І знову він приїхав на жовтій автівці.

— Цей колір до тебе приріс, здається, — зауважив я.

Десь за годину по тому я сказав:

— Кліфден... ти сховав його в Кліфдені!

— Я ж казав тобі, що той склад тепер мій. Здоровезна місцина. Я пропонував тобі жити разом.

— Отже... ти викрав свого теперішнього мешканця, чи не так?

Якась частина мене досі думала, що це просто якийсь незрозумілий жарт, але все ж таки я мав перевірити.

— Що ти з ним зробив?

— Написав його портрет. Він же хотів цього, пам’ятаєш?

Коли ми приїхали до Кліфдена, лила злива. На пів дорозі вниз по Скай-роуд Саттон зупинився, з’їхав на узбіччя та сказав:

— А зараз на нас чекає важка робота.

Я намагався роздивитися, але будинку так і не розгледів.

— З дороги ти цю красу не побачиш.

Поки ми підіймалися на пагорб, то наскрізь змокли, я двічі посковзнувся на багнюці. Коли ми нарешті зійшли, я побачив будинок.

— Він зрадіє компанії, — зауважив Саттон.

Будівля була пофарбована в сіро-зелений колір та чудово вписувалася в пейзаж. Вікна стояли наглухо зачинені. Саттон устромив ключ у замок, відчинив двері та гукнув:

— Люба, я вдома! — А потім майже одразу додав: — От дідько!

Я пробіг повз нього. У напівтемряві я побачив двоярусне ліжко. Над ним щось звисало. Саттон вдарив по вимикачу.

Плантер висів на дерев’яній балці — його шию обмотувало простирадло. До щиколотки була прив’язана металева праска. Він погойдувався біля ліжка. Я швидко поглянув на його обличчя — Господи, він помер у стражданнях. Біля ліжка стояв мольберт художника із заготовленим полотном.

— Цей вишкребок знайшов легкий вихід, — промовив Саттон.

Я ще раз глипнув на обличчя Плантера.

— Ти називаєш це «легким» виходом... Господи!

Саттон підійшов до шафи, дістав пляшку скотчу.

— Хильнемо?

Я похитав головою. Він зробив величезний ковток і видихнув.

— У-у-уф-ф... це допомагає.

Я підійшов до Саттона та запитав прямо:

— Це ти його вбив?

Віскі вже дісталося його очей та наповнило їх хижістю.

— Ти що, вражий сину, з глузду з’їхав, за кого ти мене маєш?

Я не став відповідати. Він випив іще, і я запитав:

— Що тепер?

— Давай скинемо його з пірса Німмо. Буде в цьому поетична справедливість.

— Мені так не здається.

— Ну, тоді нам доведеться ховати цього покидька.

Саме це ми й зробили. За будинком. Дощ лив несамовито. Ми аж дві години довбали лопатами мерзлу землю.

Коли нарешті все завершили, я запитав:

— Хіба ми не маємо сказати над могилою декілька слів?

— Еге ж, що-небудь артистичне... Він полюбляв мистецтво.

— Ще є які-небудь думки?

— Він повісився в Кліфдені.

До Ґолвея ми повернулися о шостій. Я змок, забруднився та втомився до мозку кісток.

— Не забивай цим голову, — промовив Саттон, припаркувавши машину. — Він зізнався, що підливав дівчатам Рогіпнол¹⁴⁵.

— Чому він їх топив?

— Для втіхи.

— Господи всемогутній.

Саттон, здавалося, щось зважував подумки.

— Що таке? — запитав я.

— Він розповів про дівчат. Я маю на увазі, він хотів про це розповісти. Але...

— Що «але»?

— Він розповів про дівчинку Гендерсон... ну, розумієш... Сару...

— Що саме?

— Він її не вбивав. Вона зробила це сама.

— Брехливий вилупок.

— Навіщо йому брехати? Адже... щодо інших він зізнався.

— Слухай-но... — Я почав вибиратися з машини. — Не думаю, що найближчим часом захочу з тобою бачитися.

— Зрозуміло.

І він стартував з місця так, що запахло плавленою гумою.

Коли пил осідає,
ти залишаєшся з пилом.

ПОШУКАМИ ПЛАНТЕРА ЦІКАВИЛИСЯ ВСІ ГАЗЕТИ. Але після декількох тижнів все стихло і про нього забули, як про Шергара¹⁴⁶ та Лорда Лукана¹⁴⁷. Кеті Б. поїхала у весільну подорож до Керрі та зникла. Від Енн не було жодних новин. Я не пив.

Одного разу мені подзвонив Саттон. Сказав щось на кшталт: — Джеку... слухай, друже... як ся маєш?

— Нормально.

— Отже, ти не проти, що я тобі подзвонив, еге ж?.. Я хочу сказати, тепер у нас є спільна історія... еге ж?

— Як скажеш.

— Я чув, що ти й досі в зав’язці.

— Чутки правдиві.

— Якщо захочеш зіскочити, ти знаєш, кому телефонувати.

— Звісно.

— Отже... ти не хочеш дізнатися, як я почуваюся?

— Якщо хочеш — скажи мені.

Він, напевне, відчув мою усмішку. Саме її я і вкладав у свої слова.

— Ну, я малював, це ж моя робота, я цим займаюся...

— Зрозуміло.

— Та годі тобі, Джеку, не будь таким чужим.

Я поклав слухавку.

Довідка з розтину:
Тіло білого чоловіка
Близько п'ятдесяти років
Татуювання янгола на правому плечі
Добре вгодований
Вага: 180 фунтів
Зріст: 6,2 фута
Причина смерті: Нудьга

МЕНІ ЗДАВАЛОСЯ, ЩО САМЕ ТАК ВОНО І БУДЕ. Я ніби бачив своє оголене біле та в’яле тіло на металевому столі. Навіть чув той сухий, відсторонений голос судмедексперта.

Ось про що я думав.

Що вже час піти.

Я ДОСІ МАВ ЦІЛУ КУПУ ГОТІВКИ. СХОДИВ У ТУРИСТИЧНУ АГЕНЦІЮ. Якась жінка середнього віку з бейджиком «ДЖОАН» сказала мені:

— А я вас знаю.

— Дійсно?

— Ви були разом із Енн Гендерсон.

— Ключове слово — «був».

Вона несхвально мугикнула. Дивний звук.

— Який сором! Вона надзвичайна жінка.

— Може, перейдемо до усіх цих мандрувальних справ? Їй це не сподобалося.

— Ну що ж, вибачте мені. Чим я можу вам допомогти?

— Мені потрібен квиток до Лондона.

— Час від’їзду?

— За десять днів.

— Квиток назад коштуватиме... погляньмо...

— Джоан... агов... мені потрібен тільки один квиток.

Вона глипнула на мене.

— Ви не збираєтеся повертатися?

Я подарував їй свою вбивчу посмішку.

— Що ж, як бажаєте.

За декілька хвилин я тримав у руці квиток.

— Приймаєте готівку?

Вона неохоче погодилася. Уже біля дверей я зауважив:

— Я буду за вами сумувати, Джоан.

Коли я йшов площею, присягаюся, побачив Педрейга біля фонтана. Запитав себе: «Невже це тверезість здатна на такі фокуси?»

Я пішов до «Нестора». Охоронець був на місці й звернувся до мене:

— Я читав про тебе в газетах.

— Це було неймовірно давно.

Бармен посміхнувся. Тоді я вже знав, що його звуть Джефф.

Незважаючи на мої щоденні візити, більше я ні з ким там не познайомився. На мій погляд, Джефф був приблизно мого віку. Як і мене, його оточувала така сама аура нестями та руйнувань. Але це пояснювало ту легкість, яку я відчував у його присутності.

Я сів на свій жорсткий стілець, він приніс мені каву.

— Не проти, якщо я до тебе приєднаюся? — запитав він.

Я був приголомшений. Наші стосунки, здавалося, трималися на тому, що ми по-дружньому уникали один одного.

— Звісно.

— Як бети?

— Я не п’ю.

Він кивнув. Здавалося, що зважує щось подумки.

— Ти хочеш, щоб я сказав тобі правду чи просто потішив тебе?

— Що?

— Це вислів Тома Вейтса¹⁴⁸.

— У зграї немає чужаків.

Він провів обома долонями по волоссю і сказав:

— Я не дуже легко заводжу друзів. Не те щоб я через це страждав. Дружина мене покинула, тому що я, на її думку, був надто самодостатнім. Гадки не маю, до чого це я... Але я ірландець, я знаю, як це все працює. Словесне «послуга за послугу». Дізнаєшся щось особисте про людину — ділишся власним у відповідь. Еволюція дружби, щось таке.

Схоже, на мене чекала тривала розмова.

— Мені теж не дуже щастить із друзями, — почав я. — Двох моїх найкращих друзів нещодавно поховали. Навіть не знаю, що вони отримали від мене, окрім пари дешевих вінків на могили. А ще... пари термошкарпеток.

Він кивнув і промовив:

— Дай-но мені кавник.

Я дав.

Напившись кави, він продовжив:

— Я трохи чув про тебе. Не те щоб я когось навмисно розпитував. Але я ж бармен. Дізнаюся про всіляке, про що теревенять люди. Я знаю, що ти займався тією справою щодо самогубств. Що ти був ґардом. Одне слово, важкий випадок.

Я гірко розсміявся, і він продовжив:

— Я... Я колись грав у гурті. Чув про «Метал»?

— Ти про хеві-метал?

— Це також, але «Метал» був моїм гуртом. У Німеччині в кінці сімдесятих ми були досить відомими. Саме так я й придбав цей паб.

— Ти ще граєш?

— Господи, та ні. Я й тоді не грав. Писав пісні. І мушу тобі сказати: лірика зовсім не потрібна для того, щоб просто потрусити волоссям. А в мене було лише дві пристрасті — це лірика та байки.

— У якомусь сенсі це логічно.

— Ну, не усі байки. Лише «гарлей». У мене є свій — звичайний «гарлей софтейл».

Я кивнув, наче розумів, як це багато означає. Але мені це ні про що не говорило. А він тим часом продовжив:

— Річ у тім, що для цих суперваговиків запчастин не знайти. А вони, як і всі чистокровні тваринки, часто хворіють.

Якщо я кивну ще декілька разів, це стане моєю звичкою.

Він уже підвівся. Справді, я заздрив його ентузіазму. Мені б мати таку пристрасть.

— А поезія... вона не хворіє, не руйнується. У мене нагорі є такі гіганти... знаєш хто?

Гей, чорт забирай, у цю гру я грати зможу.

— Мабуть,

Єйтс,

Вордсворт?

Він похитав головою.

— Рільке, Лоуел.

Тепер він подивився мені просто у вічі.

— В усьому цьому є сенс, та Господь знає, я нарешті це зроблю.

Він передав мені стос якихось паперів.

— Серед нас живуть поети. Навіть серед цих людей, тут, у Ґолвеї. Наприклад, Фред Джонстон... Що ж, мені здається, це допоможе тобі змиритися з тими втратами, що ти пережив.

— Красно дякую.

— Не читай зараз. Обери для цього тихий момент, побачиш.

А потім він пішов займатися барменськими справами. Охоронець сказав:

— Я читав про тебе в газеті.

Я міг лише сподіватися, що ці слова він не казатиме мені постійно.

Він міг би жалітися, що це несправедливо, але він так робив уже мільйон разів. Незважаючи на свою щирість, ця ідея означала набагато менше, ніж мала б.
Т. Джефферсон Паркер¹⁴⁹, «Час смутку»

ПОЧАВСЯ ТИЖДЕНЬ ГАРНОЇ ПОГОДИ. СОНЦЕ СВІТИЛО З РАНКУ ДО ПІЗНЬОГО ВЕЧОРА. Місто наче втратило глузд. Усі покинули роботу та насолоджувалися теплом. Усі забули про страх отримати рак шкіри. На кожному розі можна було зустріти торговців морозивом. Голосно запрошували до себе продавці світлого пива. Але найгіршими за всіх були чоловіки в шортах! А ще в шкарпетках і сандалях. Жахлива пам’ятка сучасності.

Я не люблю сонце. Мені подобається, коли немає дощу та надмірностей в усьому. Не довіряю я таким речам. Вони викликають сум. Нагадують про те, що краса недовготривала.

Я сидів у затінку на площі Ейр. Спостерігав за дівчатами, уже почервонів від сонця та ось-ось мав узятися пухирями. Аж раптом почув своє ім’я. І побачив отця Малахію. Він був у цивільному одязі: штанах і білій футболці.

— Вихідний? — запитав я.

— Жахлива спека, хіба ні? — натомість запитав він.

Жахливо — це можна зрозуміти двозначно. Або жахливо добре. Або жахливо погано. Але краще не уточнювати. Треба просто вгадати. Я не став.

— А тебе важко знайти, — зауважив він.

— Це залежить від того, хто мене шукає.

— Учора я був на пляжі. Боже правий, він був напхом напханий. Я чудово поплавав. Знаєш, кого я там зустрів?

— Малахіє, я можу з усією упевненістю сказати, що й гадки не маю.

— Твого друга... Саттона.

— Справді?

— Так, друже.

— Він священників не любить.

— Ну, він із Півночі! Я зупинився привітатися, запитав, чи пірнав він.

Я розсміявся несамохіть. Малахія продовжив:

— Він сказав мені, що не вміє плавати, чи можеш ти в це повірити?

Повз нас пройшла якась жіночка та промовила:

— Благослови вас Бог, отче.

— Мені час іти, — кинув він. — Треба бути на залізниці за годину.

— Господь занадто вимогливий.

Він подивився на мене справжнім церковним поглядом.

— У тебе ніколи не було ані краплі поваги, Джеку.

— Та ні, я поважаю вас, не поважаю лише те, чим ви займаєтеся.

Після цього він пішов. Мабуть, це була гра світла, але затінок, здавалося, трохи зменшився.

НА ДОРОЗІ, ЩО ВЕЛА ДО КЛАДОВИЩА РАУН, ПОБУДУВАЛИ НОВИЙ ГОТЕЛЬ. Господи, оце так стратегія, оце так планування. Мені дуже кортіло туди зазирнути, але я пройшов повз.

Спека була несамовитою. Так можна коротко описати все моє життя: поки всі йдуть на пляж, я йду на кладовище.

Сонячне світло відсвічувало від надгробків, било в очі, наче мстилося. Я присів біля могили Шона та сказав йому:

— Я не п’ю... Це ж добре?

Потім пішов до Педрейга.

— Я не приніс квітів. Але приніс тобі вірша. Мені здається, це каже про те, що хоч я й бідний волоцюга, але талановитий. До того ж Господь знає, ти любив вірші. Ось, послухай:

Сільський похорон¹⁵⁰

Над морем їдуть, важко пнуться вгору:
Праворуч хвилі. Сум і вітровій.
Поля у цих краях — болото й камінь.
І сухостій.

Церквичка полотніє в сонці млявім,
Дверима чорними цей острів озирає.
Летять сухим листом у небо молитви:
Тяжіння не спиняє.

І катафалк дирчить мотором, губить
з боків іржавих клапті фарби й хрому.
Це падолист — на все пора надходить,
Померлі йдуть додому.

З мене котився піт. Я почав спускатися вниз поміж могилами, аж тут побачив Енн Гендерсон — вона йшла в протилежний бік. Ми мали перетнутися біля воріт. Я вже думав про можливий відступ, як раптом вона помітила мене та махнула рукою.

Коли я підійшов до неї, побачив, що вона посміхається. Моє серце зірвалося та почало калатати від шалених сподівань. Я навіть дозволив собі відчути, як сумував за нею.

— Джеку! — промовила вона.

— Енн, — надзвичайно оригінально відповів я. Приборкав свій розум та запитав: — Не хочеш випити мінералки?

— Із задоволенням.

Ми пішли до готелю.

— Скажене пекло, чи не так? — запитала вона. — І яке полегшення, що тепер Сару Гендерсон не вважають самогубцею.

Я дуже мало говорив. Боявся, що проґавлю тендітний шанс на можливість відновлення стосунків.

У готелі ми замовили величезну порцію апельсинового соку та тонну льоду. Вона ніяк не прокоментувала те, що я обрав не алкоголь. І перш ніж я зміг хоч якось почати виправляти ситуацію, вона промовила:

— Джеку, у мене для тебе прекрасні новини.

— Так?

— Я зустріла чудового чоловіка.

Я бачив, що вона продовжує ще щось говорити, але більше нічого не чув. Коли ми нарешті вирішили піти, вона сказала:

— Я викличу таксі, тебе підкинути?

Я похитав головою. На одну жахливу мить я уявив, що вона зараз потисне мені руку. Але вона нахилилася та поцілувала в щоку.

Коли я спускався до Ньюкаслу, сонце хижо накинулося на мене. Я поглянув угору й сказав:

— Ну ж бо, підсмаж мене, покидьку.

РУШАЙМО

КОЛИ Я ПОВЕРНУВСЯ ДО СЕБЕ В КІМНАТУ, ПОЧУВАВСЯ СПУСТОШЕНИМ. Я хотів випити так сильно, що відчував присмак віскі на язиці. Серце здавалося неживою каменюкою. Я вголос прокричав ірландську приказку, яку пам’ятав іще з дитинства:

— An bronach mhor!

Перекласти це англійською або будь-якою іншою мовою складно, але якщо взяти загальний сенс, то отримаєш щось на кшталт: «Я у повній дупі!»

Чи колись було інакше.

Мені вже скоро п’ятдесят, чи отримаю я ще хоч колись шанс на кохання?

Еге ж, помрій.

Несподівано мені спало на думку: «Може, це — єдина річ, що допоможе покинути Ґолвей тверезим». Це мене надихнуло, я підвівся, проковтнув бета-блокатор і пробурмотів:

— Перед від’їздом ще потрібно дещо зробити.

Нік Горнбі¹⁵¹ популяризував списки.

Я теж міг би зробити такий.

Спакувати:

три білі сорочки,

три пари джинсів,

один костюм,

деякі книжки,

два фільми.

— До дупи костюм, — сказав я вголос. Я можу вмістити переважну частину всього цього в наплічник і ввійти в історію. Я перевірив мій квиток на літак — залишалося ще п’ять діб. Коли я йшов до рецепції внизу, бета-блокатор уже зігрівав мені душу.

— Містере Тейлор, з вами все гаразд? — запитала мене місіс Бейлі.

— Звісно.

— У вас такі очі... наче спустошені.

— О, ні, все гаразд, шампунь потрапив. — Ця маленька брехня зависла в повітрі. А потім я сказав: — Місіс Бейлі, можливо, мене певний час тут не буде.

Вона не здавалася вкрай здивованою.

— Я притримаю для вас вашу кімнату.

— Що ж... мабуть, мене дуже довго не буде.

— Не хвилюйтеся, для вас кімната все одно буде.

— Дякую.

— Мені подобається, що ви живете тут, ви — добра людина.

— Ох, про це я не знав.

— Ну звісно, це й робить вас добрим.

— Може, перехилимо по скляночці на ніч, перш ніж я поїду?

— Ох, юначе, я наполягаю!

ЗОВНІ БУВ ПРИПАРКОВАНИЙ ЖОВТИЙ АВТОМОБІЛЬ. Над номерним знаком — наклейка «КЛФДН». Я постукав по вікну.

— І тобі привіт, — відгукнувся Саттон.

— Я вважав, ми домовилися, що ти перестанеш за мною стежити.

— Я не стежив, я чекав на тебе.

— Байдуже.

— Ти ж у нас детектив. — Він вийшов із машини, потягнувся. — Щоб воно всралося, це очікування!

Він був одягнений у все чорне. Светр, штани, кросівки Nike.

— Що це за спорядження?

— Я у траурі.

— Не думаю, що це найкращий вибір.

Він поліз у машину та дістав мішок.

— Я до тебе з подарунками.

— Навіщо?

— Продав ще одну картину. Ходімо... я куплю тобі випити... тобто... кави... викупаю тебе у своїй щедрості.

Я сказав собі, що це буде востаннє. Ми пішли до кав’ярні «Елес» на Шоп-стріт.

— Вони варять відмінне капучино, — зауважив Саттон.

Це було правдою. Навіть клали на блюдечка маленьку італійську шоколадку.

— М-м... смачно, — сказав Саттон, відкусивши шматок своєї.

— Забирай мою теж.

— Ти впевнений? Вони просто... надзвичайні.

Від поліз до свого мішка, витягнув два мобільні телефони, один поклав переді мною та сказав:

— Цей — для тебе.

Другий поклав перед собою.

— Мені не треба, — заперечив я.

— Звісно ж, треба. Вони дісталися мені задешево. Тепер ми дійсно будемо на зв’язку. Я взяв на себе сміливість записати свій номер до телефонної книги у твоєму мобільному.

Я вже декілька разів зауважив, що в мішку видніється край невеликої картини у рамці. Це був пірс Німмо.

— Не кажи, що вийшло чудово, це я й сам знаю. Вона цінна, от у чому річ. А я колекціоную цінні речі.

Я не знав, як на це відповісти, тому сказав прямо:

— Я їду.

— Господи, хоча б допий своє капучино.

— Ні, я їду з Ґолвея.

Здавалося, його це справді неабияк здивувало.

— Куди?

— До Лондона.

— У цю собачу дупу! Ти ж навіть не п’єш! Як ти збираєшся жити там тверезим?

— Багато кому це вдається... як бачиш.

— Еге ж, місцевим та привидам. Чим ти будеш там займатися?

— Винайму житло у Бейсвотері, поживу, подивлюся.

— Ти повісишся. Даю тобі тиждень.

— Дякую за віру в мене.

— Ох... Лондон... заради всього святого. Коли?

— За п’ять днів.

— Ми вип’ємо на прощання, чи як?

— Звісно. Я ж зможу тобі подзвонити. — Я вказав на мобільний.

— Еге ж. Найкраще вночі. Я погано сплю.

— Чому?

— А ти міг би спати... якби в тебе на задвірках був похований чоловік?

Я підвівся.

— Дякую за подарунок.

— Нема за що. Повісиш цю картину в Бейсвотері на стіні. Господи...

Коли я виходив, він все ще хитав головою.

Шоп-стріт наче сказилася: навколо метушилися міми, звідусіль лунала музика вуличних музикантів, пожирачі вогню показували своє шоу.

Якийсь хлопець у всіх на очах робив різні штукенції зі шматочків дроту. Будував дивовижні речі за лічені хвилини. Я запитав його, чи може він виготовити щось особливе.

— Все що завгодно, за винятком грошей.

За п’ять хвилин він вручив мені моє замовлення. Я дав йому декілька фунтів і сказав:

— Справді талановито.

— Скажіть це художній раді.

Того дня ти отримаєш самотність, яку так довго бажав. Не питай мене, коли це буде, де і як. На вершині гори чи у в’язниці, в пустелі чи в концтаборі. Це не має значення. Отже, не питай мене, тому що я не збираюся тобі говорити. Ти не дізнаєшся, допоки не отримаєш.
Томас Мертон¹⁵², «Семиповерхова гора»

Я ПІШОВ ДО ЛІКАРНІ І ЗНЯВ ГІПС ІЗ ПАЛЬЦІВ.

Тепер, коли я дивився на них, вони здавалися зморщеними. Лікар дав мені маленький м’ячик і наказав:

— Стискайте це протягом дня, і сили поступово відновляться.

Медсестра дивилася на мене, і я запитав:

— Що?

— Тепер ви зможете поголитися.

— Вам не подобається? — я помацав бороду.

— Вона додає вам віку.

— Я почуваюся старим.

— Та годі ж бо.

Здається, я сумуватиму за ірландськими медсестрами. Я домовився зустрітися з Кеті Б. у барі «Нестор». Вона перепитала:

— Де?

Я пояснив, де це. Погода трималася, і сонце сліпило очі.

Охоронець, який сидів у «Несторі», проігнорував мене. Отже, вирішив я, моя слава скінчилася. Сів на свій жорсткий стілець, до мене підійшов Джефф із кавою. Я поклав свою вуличну покупку на стіл.

— Ого, круто! — сказав він.

Це був мініатюрний «гарлей», ідеально деталізований.

— Це подарунок на згадку, — сказав я.

— Ти ідеш?

— Еге ж.

Він не питав

куди,

коли,

навіщо

та чому.

Він просто кивнув.

До бару увірвалася Кеті, роззирнулася навколо.

— Це що... кухня?

— Із поверненням, місіс... як там тебе?

— Місіс Розчарування.

— Що-що?

— Еверет поїхав. Зустрів якусь американку в Лістовелі¹⁵³та швиденько заліз їй під спідницю.

— Он як, співчуваю.

— А я ні, він придурок.

До нас знову підійшов Джефф.

— Щось бажаєте?

— «Спрітц»¹⁵⁴.

Мені конче закортіло приєднатися до неї. Вона провела Джеффа поглядом.

— А в нього гарні сідниці.

— Він полюбляє байки.

— Якраз мій типаж.

Він приніс випити та подарував їй свою сліпучу усмішку.

«А Джефф ще не втратив форму», — подумав я.

— Що з вами робити, ви, старі, як витримане вино.

Я розсміявся, начебто щиро.

— Я переїжджаю до Лондона.

— Не напружуйся.

— Ти про що?

— Я ж із Лондона... Забув? Краще не витрачайся на цю подорож.

— Я вже купив квиток.

— Все одно. — Вона сьорбнула. — Чудово.

— Кеті, я серйозно. Я їду.

— А цей бармен, він одружений?

— Ні, він колись грав у гурті.

— Ну все, я закохалася.

— Кеті... гей... чи можемо ми зосередитися на мені на хвилинку? Тобі потрібні гроші?

— Та ні, у мене концерти.

Я підвівся.

— Не хочеш прогулятися, погодувати лебедів?

— Я хочу ще повисіти тут, зачепити цього чувака.

Я чекав, що вона обійме мене, мабуть, погодився б навіть на повітряний поцілунок.

— Що ж, тоді побачимося.

— Так-так, якось побачимося.

Я стиснув м’яч у лівій руці. Якщо це якось і допомагало, я не відчував.

БУРІ

МЕНІ НАСНИВСЯ ЖАХЛИВИЙ СОН. Я прокинувся, наче той герой із кінофільму, що пробуджується весь змоклий від поту та з криками через спогади В’єтнаму.

Якось так.

Мені снився Педрейг, Шон, Плантер, Форд, Сара Гендерсон.

Вони стояли переді мною та дивилися мертвими очима. Як би я не біг, вони завжди опинялися позаду, тягнули до мене руки. Я кричав:

— Залиште мене в спокої, або я почну пити!

Прокинувся я від крику. Сонячне світло лилося у вікна, мені було так страшно, як іще ніколи. Вилізши з ліжка, я швидко прийняв бета-блокатор. Якби я знав, як потрібно молитися, я б саме це й зробив.

— Se do bheatha, a Mhuire, — пробурмотів я. Це був вступ молитви до Пресвятої Діви Марії ірландською. Мене трохи відпустило. Початкову освіту я здобував виключно ірландською. У старших класах усі молитви довелося вчити заново — тепер англійською. Під час перехідного віку я вже втратив бажання молитися.

Я вірив, що після смерті потраплю просто до пекла. Мені було страшно спочатку, але, коли я сходив на нову літургію, мій жах трохи вщух. Ночі були часом жахіть, але декілька візитів на месу — і жахи примовкли. Десь, однак, вкоренилася думка, що молитва ірландською мені додасть безпеки. Чи був то поклик інтуїції? Збіги трапляються тоді, коли Бог не хоче витикатися, ухиляється, наче зірка від папараці.

Я прийняв душ, випив слабкої кави та одягнувся в запрану джинсову сорочку, коричневі штани й мокасини. Я скидався на модель для реклами в «Американ Експрес».

Почув стукіт у двері. Я збіса сильно сподівався, що то не Саттон.

Це була Джанет.

— Я ненавиджу втручатися, — сказала вона.

— Все гаразд.

— Місіс Бейлі сказала, що ви їдете.

— Це так.

— Я б хотіла, щоб ви взяли із собою ось це.

Вона простягнула мені долоню. Це були чорні чотки. Вони сяяли. Коли я їх узяв, на тлі моєї джинсової сорочки вони скидалися на наручники.

— Їх благословили на вівтарі.

— Я неабияк зворушений, Джанет. Я завжди буду тримати їх при собі.

Вона засоромилася й додала:

— Мені вас бракуватиме.

А потім і зовсім зашарілася. Зараз таке вже не дуже часто зустрінеш, тож я запитав:

— Ви любите шоколад?

— Господи, неймовірно люблю!

— Добре, бо я привезу вам просто непристойно велику коробку шоколаду.

— Із песиком на кришці?

— Саме цей.

Вона пішла, сяючи рум’янцем.

Я поклав чотки під подушку. Мені знадобляться всі різновиди доступної допомоги.

КОЛИ Я ЙШОВ ДО СТАТУЇ ПАТРІКА О'КОННОРА, МЕНЕ ЗУПИНИВ ҐАРД.

«Якого дідька», — подумав я.

— Містере Тейлор? — запитав він. — Містере Джек Тейлор? Якщо хтось називає тебе «містером», час кликати адвоката. — Так.

— Суперінтендант Кленсі хотів би поговорити з вами. Ходімте.

Він повів мене до чорного «даймлера». Задні дверцята відчинилися, звідти пролунав голос:

— Залазь, Джеку.

Я послухався.

Кленсі був одягнений у повну уніформу. Всі погони та відзнаки. Відтоді як ми бачилися востаннє, він ще дужче погладшав.

— На завдання не часто посилають, як я бачу.

— Що?

— Гольф. Я чув, ти граєш у гольф з усілякими поважними хлопцями.

Його обличчя налилося кров’ю, очі вибалушилися. Цей чолов’яга колись був худішим за мишу.

— Спробуй якось, для здоров’я корисно, — зауважив він.

— Авжеж, ти живий приклад.

— Як завжди, язик попереду тебе, Джеку, — похитав він головою.

Водій нагадував качка, який мочить усіх у горезвісному сортирі. Від м’язів у нього розпухла шия.

— Я маю попросити вибачення в тебе, — промовив суперінтендант.

— Маєш?

— Ці самогубства. Здається, ти мав рацію.

— Отже, суперінтенданте, що ти задумав?.. Хочеш знайти містера Плантера?

Кленсі зітхнув.

— Його вже давно немає. Сплатив рахунки.

Я не хотів розвивати розмову в цьому напрямку, тож сказав:

— Я їду з Ґолвея.

— Он як. Сподіваюся, твій друг, Саттон, їде разом із тобою.

— Не думаю. Тут залишається його муза.

Кленсі помовчав трохи.

— Ти знав, що він одного разу просився на службу?

— Саттон?

— О так. Його звернення відхилили, адже є стандарти.

— Ти впевнений? Нас же прийняли.

Він дозволив собі ледь посміхнутися.

— Ти міг далеко піти.

— Еге ж, мабуть, навіть міг стати тобою.

Він простягнув мені долоню. Я ж був зачарований блиском його взуття. Його робочі туфлі були настільки відполіровані, що нагадували два чорні дзеркала — можна було навіть себе розгледіти.

— Ти їдеш через Кофі?

— Через... кого?

— Пам’ятаєш його? Ділок із Корка¹⁵⁵.

Я випустив його руку та відвів погляд від взуття.

— А-а, так, той великий товстий виродок. Обожнює герлінг.

— Він працює піді мною. Якщо вірити пліткам, Енн Гендерсон теж працює... під ним, як шльондра.

Ці слова зависли в повітрі. Я побачив, як водій незручно засовався за кермом. У мене спітніло чоло. Я відчував, як Кленсі посміхається мені в спину. Світ похитнувся на хвилинку, мені навіть здалося, що я кудись падаю. Напевно, це було внаслідок якого-небудь яскравого сонячного променя, що переломився крізь шибку вікна. Я витримав хвилинку, а потім перехилився через спинку переднього сидіння. І щосили, від душі сплюнув на блискучі ґардівські туфлі Кленсі.

Я ЗАЙШОВ ДО СУПЕРМАРКЕТУ НА ПЛОЩІ. МЕНІ ПОТРІБНО БУЛО ЩОСЬ ДУЖЕ ХОЛОДНЕ. Я купив велику колу, завантажену льодом, та сів коло вікна. Очі в мене палали, я щосили стискав м’яч, аж пальці заніміли. Зробив величезний ковток крижаної коли, аж у мене заболіли ще й зуби. Перед очима немовби червона хмара стояла. Пив колу, поки не почалася цукрова лихоманка. Це трохи допомогло.

В очах розвиднілося, я припинив без упину стискати м’ячик. До мого столика підійшов чоловік.

— Джеку.

Я підвів очі. Обличчя було знайоме, але ім’я я згадати не міг.

— Я Брендан Флад.

— А... Божа людина.

— Чи можу я присісти?

— Я б заперечив, друже. Але я більше не ґард.

— Ви ексґард.

— Все одно.

— Мені треба вам дещо розказати.

— Знову про Бога?

— Все, про що ми говоримо, стосується Бога.

Він сів. Я подивився у вікно. Незважаючи на яскраве сонячне світло, я бачив чорні хмари на горизонті.

— Буря йде, — зауважив Флад.

— Це щось біблійне чи ви просто вирішили мене інформувати?

— Чув у новинах.

Я не відповідав, тому що розумів: він закінчить свою проповідь і піде. Як довго це триватиме, от у чому питання.

— Я співчуваю вам через смерть вашого друга, Шона Ґроґана.

— Дякую.

— Є певна інформація.

— Щодо чого?

— Щодо автомобіля.

— Кажіть.

— То був жовтий автомобіль.

— У місті чимало таких.

— Свідки кажуть, що аварія була не випадковою.

— Не випадковою?

— Ґарди допитали свідків, але одного пропустили. Одинадцятирічного хлопчика, який колекціонує номерні знаки. Цифри він не запам’ятав, але запам’ятав наліпку. — Флад витримав паузу. — Там було написано «КЛФДН».

— Кліфден!

Він підвівся, кивнув на бурю, що наближалася, і сказав: — Бог сильно чимось незадоволений.

Мені потрібно було купити ще дещо. Я пішов до продуктового магазину «Холандз» і придбав там величезну коробку шоколаду. З милим песиком на кришці. Потім зайшов до лавки, що торгувала паленою випивкою, та роззирнувся. В око впала пляшка голландського джину. Повернувся до готелю та залишив шоколад на рецепції.

— Це для Джанет? — запитала місіс Бейлі.

— Так.

— Вона буде в екстазі.

— Скляночку на ніч сьогодні?

— Було б чудово, десь об одинадцятій?

— Прекрасно.

ПІРС НІММО
Розташований на західному березі Корріб і простягається від набережної Кладдаха повз набережну Рінганена. Розроблений Александром Німмо, він був побудований 1822 року. Місцеві жителі на той час були категорично проти будівництва. Пірсом користувалися до початку 1840-х років, допоки не були зведені нові комерційні доки. Пірс Кладдаха відремонтували в 1843—1851 роках і з’єднали з пірсом Німмо 1852року. На східному краю пірса бачили щурів завбільшки з домашніх кішок. Їх так досі й... не похрестили.

БЛИЗЬКО СЬОМОЇ ВЕЧОРА ХМАРИ РОЗВЕРЗЛИСЯ ДОЩЕМ — ВАЖКИМ ТА БЕЗЖАЛЬНИМ. Я лежав на ліжку та прислухався до нього. Мій розум залишався порожнім і відмовлявся думати про нескінченні «можливо».

Об одинадцятій я пішов до бару. Місіс Бейлі вже чекала на мене. Я надягнув костюм. Вона також причепурилася.

— Ми просто божевільні! — кинула вона.

Це був чудовий вечір. Хоча я й не дуже його пам’ятаю. Мій розум перетворився на шматок льоду, тож місіс Бейлі розмовляла за нас обох. Я певен, що вона сказала:

— Ви ж не приймаєте важкі наркотики?

— Поки що ні.

Вона не стала тиснути. Я подивився на годинник над баром. Коли пробило другу годину, місіс Бейлі зауважила:

— Здається, вже й справді ніч. — Насамкінець вона додала: — Якщо вам коли-небудь знадобиться друг...

А потім вона обійняла мене. Це було зворушливо, але не надто.

Я пішов до своєї кімнати та зачинив вікно. Дощ дедалі дужчав. Я дістав свою подорожню сумку та поклав туди джин. Потім надягнув своє ґардівське пальто. І зателефонував Саттону.

— Алло?

— Саттоне, це Джек. Ти говорив, що не можеш спати.

— Ти все правильно запам’ятав.

— Мені потрібно побачитися.

— Звісно... завтра... було б добре.

— Ні. Просто зараз. У мене є пляшка джину.

— О, це мій хлопчик. Де зустрінемося?

— На пірсі Німмо.

— Там же дощ, як у пеклі, хіба ні?

— От і добре, це ж так красиво. Господи, ти ж художник, чому я маю тебе вмовляти?

— Ну добре, скаженого джину в таку шалену нічку не завадить.

— Побачимося на місці.

НА ВУЛИЦЯХ БУЛО ПОРОЖНЬО. Коли я дістався Кладдаха, вітер посилився так, наче намагався перенести мене через усю набережну. Я бачив, як лебеді скупчилися біля човнів.

Діставшись пірса, я притулився до чорної огорожі й споглядав чорні води затоки. Вони були неймовірно прекрасні. Світло автомобільних фар лизнуло футбольне поле та почало повзти набережною. Я помахав йому. Двигун замовк, і Саттон відчинив двері. На ньому були лише футболка та джинси.

— Це просто розкішно! — проревів він у ніч.

Пішов проти вітру і, наблизившись до мене, сказав:

— Ти просто божевільний покидьок, так і знай. Що за чудова ідея, га! Ну, і де пійло?

Я відкрив сумку та передав йому пляшку.

— «Женевер». Міцна річ, — зауважив він і зробив величезний ковток.

— Пам’ятаєш, як ми їздили на танці до Південної Арми? — запитав його я.

Він опустив пляшку.

— Так...

— За нами їхала машина, і я поцікавився, чи це був жарт.

— Не надто добре пам’ятаю.

— Ти сказав: «Кепський жарт». І тоді я запитав: «Чому?»

Він кивнув, тож я продовжив:

— Ти сказав: «Бо жартома люди не переслідуватимуть тебе о четвертій ранку».

Він розреготався, то був глибокий сміх, підігрітий здебільшого джином.

— Зараз близько четвертої ранку. І ти кепсько пожартував.

— Що?

— Ти вбив Шона. Наліпка на твоїй машині. Її помітили.

Він опустив пляшку. Подумав трішки й сказав:

— Я зробив це заради нас.

— Заради нас?

— Однієї ночі... коли я сидів у «Ґроґана», я був украй розлюченим, — поспіхом заговорив він, слова сипалися з рота. — Я хотів, щоб він перестав так зневажати мене, хотів дістати його. Я сказав, що ми вбили Форда.

— І ти вирішив, що Шон кому-небудь розповість?

— Тоді — ні. Але він ненавидів мене. Той вишкребок зняв мою картину! Раніше або пізніше він би подзвонив куди слід!

— Саттоне... — промовив я, а потім ударив його в пах. Схопив за футболку та потягнув до огорожі.

— Джеку! Господи! Я не вмію плавати! — волав він.

Я почекав декілька секунд, намагаючись підлаштуватися під вітер, а потім сказав:

— Я знаю.

І скинув його вниз. Підняв пляшку, понюхав її. Дрож пройняв мене до самісіньких пальців. Я розмахнувся та закинув пляшку — високо й далеко.

Якщо й був сплеск, я його не чув.

Коли я йшов проти вітру, застібаючи ґудзики, згадав той день, коли навідувався до пабу «Ньюрі». Саттон відібрав у мене «Гончу небес» і сказав:

— Френсіс Томпсон помер горлаючи. Так помирають усі, хто живе з пляшкою.

Я не знав, чи він горлав. Вітер був занадто гучним.

Літературно-художнє видання

Кен Бруен

СТРАЖІ ПОРЯДКУ

Серія «Художня література»

Перекладачка Марія Чайковська
Літературна редакторка Людмила Кратенко
Випускова редакторка Світлана Бондаренко
Художня редакторка Юлія Сорудейкіна
Коректорка Тетяна Стриженко

ТОВ «Видавництво «Жорж»
Свідоцтво ДК № 5162 від 28.07.2016
61051, Україна, м Харків; вул. Котельниківська, 5
+38(057) 727-04-94, office@zhorzh.com. ua

Підписано до друку 13.12.2019
Формат 135x190 млі Папір офсетний
Друк офсетний. Замовлення № 190/12
Термін придатності необмежений

Надруковано у ПП «Юнісофт»
Свідоцтво ДК № 3461 від 14.04.2009 р.
61036, Україна, м Харків, вул Морозова, 13/6 www.unisoftcom.ua

Примітки

1

Ґарда Шихана — (ірл. An Garda Sîochana nа hÉireann — «Варта миру Ірландії», «Охорона правопорядку Ірландії») — назва ірландської поліції. (Тут і далі прим. ред., якщо не зазначено інше.)

2

Лаут — місто в Ірландії.

3

Місто та графство в Ірландії. Назва перекладається як «Ліс святого Коммона».

4

Алкогольний напій з малим вмістом спирту на основі фруктів.(Прим.пер.)

5

Командний вид спорту кельтського походження; хокей на траві.

6

Зірка британської поп-музики. Один із перших почав виконувати пісні в стилі рок-н-рол.

7

Місто-курорт, де з 1815 року проводять кінні перегони, аби привабити туристів.

8

Елітний район у західному Лондоні.

9

Дерек Реймонд (1931—1994) — англійський криміналіст, якого вважають засновником британського жанру нуар.

10

Шервін Нуланд (1930-2014) — американський письменник і хірург. Його книжка «Як ми помираємо» («How We Die: Reflections on Life’s Final Chapter») стала переможницею Пулітцерівської премії.

11

Берт Кейзер (нар. 1947) — голландський лікар і письменник. Оригінальна назва згадуваної книжки — «Dancing with mister D», де «mister D» — це «mister Death», тобто містер Смерть.

12

Томас Лінч (нар. 1948) — американський письменник, директор похоронного бюро. Оригінальна назва книжки — «The Undertaking: Life Studies from the Dismal Trade».

13

Ти ідіот! (ірл.)(Прим. пер.)

14

Імовірно, йдеться про письменника Джеймса Джойса та подругу його життя Нору Барнакл.

15

Бренд традиційного ірландського віскі. (Прим. пер.)

16

«LoneStar» — американський кантрі-гурт.(Прим. пер.)

17

Шинейд Марі Бернадетт О’Коннор (нар. 1966) — скандально відома ірландська співачка і композиторка.

18

Мері Блек (нар. 1955) — ірландська співачка та актриса.

19

Йдеться про пісню Боба Марлі.

20

Ед Мак-Бейн (1926—2005) — американський письменник, сценарист, автор детективних романів. Відомий під псевдонімом Еван Гантер.

21

Сер Александр Чепмен «Алекс» Фергюсон, командор ордена Британської імперії (нар. 1941) — шотландський футбольний тренер «Манчестер Юнайтед».

22

Місто і графство в Північній Ірландії.

23

Американська автоматична зброя, створена компанією Arma-Lite.

24

Пол Хаклбак Вільямс (1915—2002) — відомий американський саксофоніст.

25

«Beach Boys» — американський рок-гурт. Згадана пісня «Surfing Safari» входить до їхнього репертуару. (Прим. пер.)

26

Місто, розташоване на північному заході графства Ґолвей в Ірландії.

27

Відомий в Англії та Ірландії бренд, що рекламує свої продукти (предмети особистої гігієни) як такі, що дарують людині силу природи. (Прим. пер. )

28

Затока Атлантичного океану біля берегів Ірландії. Місто Ґолвей є найбільшим портом у Ґолвей-Бей.

29

Художня галерея в Ґолвеї.

30

Девід Ґудіс (1917—1967) — американський журналіст, сценарист.

31

Патрік Джозеф Каванах — ірландський поет і романіст. Вважається одним із найвизначніших поетів XX століття.

32

Ірландське віскі «Bushmills Black Bush.

33

Промовисті назви: «Rise» — «Підведися», «Knockin’ On Heaven’s Door» — «Стукаю у двері Небес».

34

Район у південній частині Лондона.

35

Dunnes Stores — ірландська багатонаціональна роздрібна мережа, яка продає переважно продукти харчування, одяг і товари для дому.

36

Father Ted» — ірландсько-британська ситуаційна комедія.

37

Lucozade — безалкогольний енергетичний напій.

38

«Швидка допомога» — американський телесеріал, що розповідає про життя приймального відділення окружної лікарні Чикаго.

39

Guinness — популярна торговельна марка ірландського пива.

40

Ти просто ідіот! (ірл.)(Прим. пер.)

41

Патриція Корнвелл(нар.1956) — американська письменниця, найбільш відома як авторка серії детективних романів про судово-медичного експерта доктора Кей Скарпетту.

42

Кеті» Джоан Тоелль Райкс (нар. 1948) — американська письменниця.

43

«Повернення в Брайдсхед» («Brideshead Revisited») — британський серіал, персонажі якого постійно розмовляють про католицьку віру. А Чарльз, головний герой, не приховує свого релігійного скептицизму.

44

Івлін Артур Сент-Джон Во (1903-1966) — британський письменник-сатирик, протягом усього життя зберігав зацікавленість до релігії.

45

Ґрем Ґрін (1904—1991) — англійський письменник і драматург. Релігійною тематикою насичені чимало його ранніх творів.

46

«Агнеса Божа» — драматичний трилер 1985 року режисера Нормана Джуїсона.

47

Бетті Девіс (1908—1989) — американська актриса. Цигарка — її фірмова ознака, адже Бетті часто палила в кінофільмах.

48

Чи не так? (ірл.)(Прим. пер.)

49

Дайте п’ятірку (ірл.)(Прим. пер.)

50

Місто і порт на південному узбережжі Великої Британії, на березі Ла-Маншу.

51

Міжнародна благодійна організація, що допомагає бідним. Заснована 1942 року.

52

Броґи — напівчеревики з перфорацією.

53

Бренд Bally є засновником швейцарської взуттєвої моди.

54

Візерунок із ромбів та квадратів, розташованих у шахматному порядку.

55

Енчилада — дуже гостра страва мексиканської кухні, тонкий пиріжок з кукурудзяного борошна з начинкою, запечений на пательні та приправлений червоним соусом чилі.

56

Twyford — успішна англійська компанія, що виготовляє сантехніку, зокрема унітази.

57

Агорафобія — страх відкритого простору й натовпу.

58

Патрік О’Коннор — ірландський письменник і журналіст.

59

Річард Джордж Фарінья — американський письменник та фолк-співак.

60

Йдеться про фільм «Месник» (The Exterminator). Роберт Гінті — актор, що грає у фільмі головного героя, Джона Істланда.

61

Джоан Чендос Баез — американська письменниця і співачка.

62

Рендалл Джаррелл — американський поет, який загинув під колесами автомобіля. Імовірно, це було самогубство, адже Рендалл уже скоював кілька спроб суїциду.

63

Чезаре Павезе — італійський письменник, покінчив життя самогубством.

64

Сильвія Плат — американська письменниця. Покінчила життя самогубством.

65

Як жаль, як жаль. (ірл.)(Прим. пер.)

66

У гурту «The Beatles» є пісня «І Am the Walrus» («Я — морж»). Тож тут туристка називає Моржем Джона Леннона. (Прим. пер.)

67

Один із районів Лондона.

68

Вернер Герцог (нар. 1942) — німецький кінорежисер, актор.

69

Елмор Джон Леонард-молодший (1925-2013) — американський письменник і сценарист, майстер кримінальної літератури і вестернів.

70

Ентоні Вільям Вівіан Лойд (1966) — англійський журналіст, військовий кореспондент, відомий своїми репортажами з гарячих точок світу, зокрема Боснії, Косова, Чечні, Афганістану, Іраку.

71

Джеймс Вернон Тейлор (нар. 1948) — американський фолк-музикант.

72

Джон Роберт Вейн (1927-2004) — британський фармаколог, лауреат Нобелівської премії з фізіології і медицини.

73

Ґері Ньюман (нар. 1958) — британський рок-музикант, співак, автор пісень.

74

Seapoint — сімейний розважальний центр у Ґолвеї.

75

Йдеться про авторське виконання музичних композицій Елвіса Преслі та Джина Пітні. (Прим. пер.)

76

Блекрок — популярна вишка для стрибків на набережній Солтгілла: стрибнути з неї в крижану воду Атлантичного океану — це різдвяна традиція ґолвейців.

77

Від прізвища винахідників: Лінуса-Єйла-старшого та Лінуса-Єйла-молодшого, найбільш поширені замки в XX ст.

78

«Für Elise» — знаменита п’єса для фортепіано Людвіга ван Бетховена.

79

Джеймс Ласт (1929—2015) — німецький композитор, аранжувальник і диригент.

80

«The Fureys Bros» — ірландський чоловічий фолк-гурт.

81

Місто в Ірландії.

82

Ларрі Каннінгем (1938-2012) — ірландський співак, виконавець кантрі.

83

Регіон на сході Англії.

84

Власники художньої галереї «Кенні» («The Kenny Gallery») у Ґолвеї.

85

Френсіс Томпсон (1859—1907) — англійський поет. Оригінальна назва згаданого видання — «The Hound of Heaven».

86

Тут обіграна фраза з Одкровення від Іоанна Богослова: «Я глянув, і от, кінь білий, і на ньому вершник, що має лука...» (переклад 0. Гижі).

87

Пейслі, Мак-Кан, Девлін — герой згадує відомих ірландських політиків.

88

Місто в Ірландії, графство Ґолвей.

89

Тюрма, що розташовується за 9 миль від Белфаста.

90

У перекладі — «Люди за колючим дротом».

91

Четверте за розміром місто в Північній Ірландії.

92

Сер Том Джонс — британський екстрадний співак. Каліфорнійський проповідник Джек Став заявив, що прослуховування пісень співака може допомогти людям досягти просвітлення.

93

Препарат для лікування алкоголізму.

94

Кріс Крістофферсон (1936) — американський кантрі-співак та актор.

95

Селище в графстві Ґолвей.

96

Джон «Грізлі» Адамс був відомим каліфорнійським гірником і дресирувальником ведмедів грізлі та інших диких тварин. Вирізнявся пишною бородою.

97

Печиво в темному шоколаді.

98

Комп’ютерна онлайн-гра.

99

В Ірландії парна кількість квітів не вважається траурною ознакою.

100

Вістей Г’ю Оден (1907—1973) — один із найвидатніших поетів XX століття, володар Пулітцерівської премії.

101

Магазин-пекарня, що торгує випічкою в Ґолвеї вже понад 130 років.

102

«Roisin Dubh» — заклад у Ґолвеї із концертним майданчиком, де грають живу музику.

103

Давня ірландська пісня.

104

Сід Вішез — британський музикант, відомий насамперед як басист панк-рок-гурту «Sex Pistols».

105

Пісня Френка Сінатри.

106

Селище в графстві Ґолвей.

107

Ранчо Саутфорк — одне з найдорожчих у світі, коштує майже три чверті мільярда доларів.

108

Так? (ісп.)

109

Доброго дня, сеньйорито, я — сеньйор Саттон, художник. (ісп.)

110

Хвилину, будь ласка. (ісп.)

111

Два пива. (ісп.)

112

Тімбукту — стародавнє місто на півночі центральної частини Малі.

113

Тоуб Гупер (1943-2017) — американський кінорежисер, сценарист продюсер, що спеціалізувався на фільмах жахів.

114

Тут згадані відомі ірландські гурти, які були на піку слави в різні періоди XX століття.

115

Мер Ґолвея з червня 1981 до грудня цього ж року. Девід Клод Тофт помер 3 грудня 1981 з невідомих причин.

116

Нью-ейдж (New Age, буквально «нова ера») — релігія «нового століття; так називають сукупність різних містичних течій і рухів переважно окультного, езотеричного і синкретичного характеру.

117

Колишнє рибальське село в графстві Ґолвей, відоме як місце появи кладдахських перснів.

118

Одинадцятикілометровий маршрут понад затокою Кліфден і бухтою Стремстаун з приголомшливими краєвидами.

119

«Білий гарт» («White Heat») — гангстерський фільм 1949 року американського режисера Рауля Волша.

120

«Що знала Мейзі» (1897) — роман Генрі Джеймсона, який був екранізований у 2012 році під назвою «Розлучення у великому місті».

121

Графство на півночі Ірландії.

122

Новена (лат. «Novena» — «Дев’ять») — у західних християн молитви, що здійснюються щодня протягом дев’яти днів за образом дев’ятиденного очікування апостолами після Вознесіння Ісуса Христа.

123

Це пісня та альбом гурту з Осло «The Devil And The Almighty Blues».

124

«Buckfast Tonic Wіnе» — це збагачене кавою вино, яке спочатку виготовляли виключно ченці в абатстві Бакфаст, Англія. Зараз випускається за ліцензією, наданою монастирем, у Великій Британії та Ірландії.

125

Гері Зукав (нар. 1942) — американський духовний учитель і автор бестселерів «The New York Times», один з яких — «Місце душі».

126

Деклан Патрік Макманус, більш відомий як Елвіс Костелло, — британський співак і композитор, що мав великий вплив на розвиток поп-музики.

127

«Morris Minor» — марка автомобіля, яку випускала в 50-х роках XX ст. британська компанія «Morris Motors».

128

Дон Мігель Анхель Руїс — письменник, який спеціалізується на толтекському спіритуалізмі та неошаманізмі.

129

«Celtic Tiger» — шоу, яке поєднує в собі ірландські танці з балетом, фламенко, хіп-хопом і сальсою.

130

Гельська атлетична асоціація — ірландська громадська організація, яка об’єднує спортсменів-непрофесіоналів.

131

Bewley's — ірландська компанія, яка виробляє чай та каву.

132

Оригінальна назва згаданого тут роману — «Killer’s Wedge».

133

Останній міст, збудований через Корріб. Зведений у середині 1980-х років на честь святкування 500-річчя Ґолвея.

134

Джин Енн Кеннеді Сміт (нар. 1928) — посол США в Ірландії (1993— 1998) молодша сестра президента США Джона Кеннеді.

135

Чорний пудинг — це різновид кров’яних ковбас, що традиційно готують у Великій Британії та Ірландії зі свинячої крові, зі свинини або яловичого жиру, а також з крупи, зазвичай вівсяної або ячмінної.

136

Найпопулярніша газета Ірландії. Видається з 1905 року.

137

На чай би, Джиммі? (Прим. пер.)

138

Роз Мак-Дональд — це псевдонім, який використовував американо-канадський письменник кримінальної фантастики Кеннет Міллар.

139

Ідеться про диск гурту «The Steppes».

140

Білл Джеймс (нар. 1929) — псевдонім Джеймса Такера, валлійського письменника.

141

Переклад Ганни Яновської.

142

Головна лікарня швидкої допомоги в Ґолвеї.

143

Тобто з колективом ґолвейського театру «Macnas».

144

Джордж Пітер Пелеканос (нар. 1957) — видатний сучасний американський письменник-романіст, кіно- і телепродюсер, сценарист.

145

Сильне снодійне.

146

Шергар — найцінніший скаковий кінь у світі. Був викрадений 8 лютого 1983 року з кінного заводу Баллімені в Ірландії. Це стало однією з найбільш незвичайних крадіжок XX століття, яка до цього часу лишилася не розкритою.

147

Граф Лукан — Річард Джон Бінгем, 7-й граф Лукан, пропав без вісти 1974 року.

148

Том Вейтс (нар. 1949) — американський співак та автор пісень, композитор, актор.

149

Т. Джефферсон Паркер (нар. 1953) — американський письменник. Автор кримінальних романів. Оригінальна назва згаданого тут твору «The Blue Hour».

150

Переклад Ганни Янонської.

151

Нік Горнбі (нар. 1957) — британський письменник.

152

Томас Мертон (1915—1968) — американський поет, монах, богослов, викладач, проповідник. Оригінальна назва зазначеного тут твору — «The Seven Storey Mountain».

153

Селище у графстві Керрі в Ірландії.

154

Слабоалкогольний коктейль.

155

Місто на південному заході Ірландії.

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155