Роберт Тарагуд

Марловський кримінальний клуб

Роман

Переклад з англійської Наталі Тисовської

Присвячую Кейті Б.

Розділ 1

У свої сімдесят сім років місіс Джудит Потс була цілковито задоволена життям. Вона мешкала на річці Темзі в особняку, збудованому у вікторіанському стилі «Мистецтва й ремесел», мала улюблену роботу, яка не забирала забагато часу, а головне, в її житті не було ніяких чоловіків. А отже, ніхто в неї не цікавився, що сьогодні на вечерю, і не допитувався, куди це вона зібралася, щоразу як вона виходить з дому, і не нарікав, що вона витрачає забагато грошей на віскі, скляночку якого Джудит випивала щовечора близько шостої.

Того дня, коли життя Джудит перемінилося, літо було в розпалі, й уже кілька тижнів Англію не відпускала аномальна спека. Джудит тримала всі вікна відчиненими, щоб впустити хоч трошки вітерцю, який прилітав з долини, але нічого не допомагало. Сонце прогріло і цеглу, і дерев’яні перекриття, і дубові сходи, і балкон.

Повечерявши перед телевізором, де йшли новини, вона відставила тарілку й дістала свіже число журналу кросвордів «Пазлер». Розгорнула на логічній головоломці й заходилася розгадувати. Зазвичай Джудит отримувала задоволення, зводячи лінгвістику формулювань до математики одиничок і нулів, але сьогодні вона не могла цілком поринути у кросворд. У таку спеку неможливо було зосередитися.

Джудит неуважно потягнулася рукою до ключа, який носила на ланцюжку на шиї, а її думки полинули в минуле, в набагато чорніші часи. Вона підскочила з крісла. Ні, так не можна. Просто не можна. Завжди знайдеться справа, щоб не сидіти склавши руки. А Джудит потрібна переміна обстановки, ось і все, і для цього є ідеальний варіант.

Джудит почала роздягатися. З кожним знятим предметом гардеробу вона відчувала дедалі більше звільнення від задушливої скутості дня. Заки роздягнулася догола, вже вібрувала від пустотливого задоволення. Джудит перетнула коридор, проминула рояль «Блютнер», на якому грала тільки на дуже п’яну голову, й дістала темно-сіру вовняну пелерину, яку тримала біля вхідних дверей.

Пелерина була у Джудит найціннішим скарбом. Коли хтось питав (а її і справді багато хто про це питав), вона пояснювала, що пелерина зігріває її взимку, служить підстилкою для пікніків улітку, а навесні, якщо заскочить дощ, можна завжди накинути каптур на голову.

А найголовніше, Джудит вірила, що це — плащ-невидимка. Щовечора, в дощ чи сонце, вона роздягалася, загорталася в пелерину й виходила з хати, відчуваючи чарівний трепет пустощів. Узувши старезні гумаки, вона рушала крізь високу траву — шурх-шурх-шурх! — до елінгу. Як і будинок, елінг був фахверковий: дерев’яний каркас, закладений рожевою цеглою, яка потроху обсипалася.

Пірнувши в затягнуту павутинням темряву, Джудит скинула гумаки. Повісила пелерину на старий гачок і, схована від очей стулками старезних дверей елінгу, здолала кам’яний спуск і зайшла в Темзу. Дотик холодної води до шкіри викликав мало не побожне відчуття, і Джудит, зі свистом видихнувши, пірнула в обійми річки. І зненацька почулася невагомою — її підтримувала м’яка водичка, що огортала шкіру, наче шовк.

Джудит попливла проти течії, а навколо неї на воді вигравало діамантами сонце. Жінка всміхнулася до себе. Вона завжди отак усміхалася до себе, коли ходила плавати. Не могла стриматися. Зрештою, на Темзькій стежці, можливо, хтось вигулює собаку, та й усе одно неподалік повно людей, думала вона, поглядаючи на шпиль марловської церкви Всіх Святих і на вікторіанський підвісний міст, який з’єднував містечко з сусіднім селом Бісем. Ніхто з цих людей і не здогадується, що зовсім поряд плаває голяка сімдесятисемирічна жінка.

І коли Джудит саме подумала: «Оце життя», — почувся зойк.

Долинув він з протилежного берега, десь від будинку її сусіди Стефана Данвуді. Але знизу, з води, їй не було видно, що там відбувається. Над густими комишами, якими поріс берег річки, проглядався лише дах Стефанового будинку.

Джудит напружила слух, але стояла тиша. Мабуть, то якась тварина. Собака чи лисиця.

А потім почувся чоловічий голос:

— Ні, ні!

Що це в біса таке?

— Стефане! — гукнула Джудит з ріки, але її крик заглушив різкий постріл.

— Стефане! — закричала вона, панікуючи. — З вами все гаразд?

Знову запала тиша. Проте Джудит знала, що їй не причулося. Хтось стріляв, правильно? А перед тим долинув голос Стефана. А що як сусіда зараз спливає кров’ю і його слід негайно рятувати?

Джудит щодуху попливла до Стефанового будинку, та коли вона досягла берега, перед нею постала проблема. За комишами Стефан поставив ребристий металевий паркан, щоб річка не підмивала йому газон. А ще Джудит розуміла: якщо запливе в осоку, поріжеться до крові, та й навіть якщо досягне берега, вилізти на сухе не зможе — їй просто забракне сили.

Попереду вона побачила блакитне каное, що вклинилося серед комишів. Може, вдасться якось вийти з ріки, залізши в нього? Джудит учепилася за край, але ніяк не могла надійно вхопитися, бо каное стрибало на воді, наче корок, та й Джудит зрозуміла, що все одно не зможе підважитися й залізти всередину. Але вирішила все-таки спробувати ще раз — і цього разу майже перевалилася через край. А потім, повільно-повільно, разом з каное почала перевертатися, не втрималася — і з плюскотом незграбно гепнулась у воду.

Випірнувши, Джудит ковтнула повітря й помахала головою, струшуючи воду з волосся. Каное можна викреслити, то що ж його робити?

Джудит попливла назад на середину річки, відчайдушно шукаючи, кого покликати на допомогу. Де ті собачники й закохані парочки, коли вони так потрібні? Ніхто не попадався. Лишалося тільки одне. Розвернувшись, Джудит чимшвидше попливла додому.

Діставшись елінгу, вона вилізла з води; була вже геть засапана, але розуміла, що часу гаяти не можна. Вона швидко накинула пелерину, вийшла на газон і розвернулася лицем до Стефанового будинку, щоб роздивитися бодай щось. За вербою, яка вільно росла собі на тому березі річки, видно було тільки половину його садка.

Джудит побігла до себе в хату, схопила телефон і набрала 999 — номер служби порятунку. Чекаючи на з’єднання, перейшла в еркер, щоб не спускати з ока господу Стефана.

— Потрібна поліція! — зразу сказала Джудит, щойно на тому кінці відповіли. — Біля сусіднього будинку була стрілянина! Покваптеся! Когось підстрелили!

Оператор записав Стефанову адресу, а також занотував усе, що бачила Джудит, потім сказав, що рятувальники вже виїхали, й обірвав дзвінок. Джудит була у відчаї. Невже вона не може більше нічого зробити, більше нікому зателефонувати? Може, береговій охороні? Зрештою, трагедія сталася біля води. А може, подзвонити у КНОРЧ¹?

Джудит визирнула у вікно на будинок Стефана. Він досі стояв собі цілком невинно на вечірньому сонечку.

Якби цієї миті хтось був на ріці й випадково глянув на особняк Джудит, то побачив би низеньку і пухкеньку жіночку під вісімдесят, з розпатланим сивим волоссям, яка стоїть під вікном еркеру голяка, в накинутій на плечі пелерині, мов супермен у плащі. Ким вона багато в чому і була.

Вона просто сама про це ще не знала.

Розділ 2

За півгодини Джудит побачила, як до Стефанової господи під’їжджає поліційна машина, з якої вилазить полісмен у формі. Дивлячись у бінокль, Джудит старалася не втрачати полісмена з очей, поки він зазирав у вікна Стефанового будинку й обходив садок. Кортіло крикнути через ріку, що він міг би, чорт забирай, обшукувати маєток трохи наполегливіше, але Джудит припнула язика. Доводилося покладатися на те, що він знає, що робить, і знайде докази того, що там трапилося.

Одначе після двадцятихвилинного огляду, який Джудит не могла назвати інакше як поверховим, полісмен повернувся до машини, сів у неї і поїхав геть.

Що це було?! Полісмен лише побіжно оглянув садок і навіть не заходив до Стефана додому. Може, поїхав по підкріплення? Отож вона спостерігала далі. І далі.

Опівночі Джудит виявила, що в карафці на столику біля неї не лишилося віскі. Це завжди був знак, що час лягати спати. Нетвердо піднімаючись важкими дубовими сходами, вона помітила, що доводиться триматися за бильце міцніше, ніж зазвичай. Від сходів вона випадково повернула ліворуч, хоча її спальня містилася праворуч, але Джудит скоригувала курс, і після короткої сутички з непоступливою аспідистрою їй таки вдалося безпечно дістатися пункту призначення.

Джудит обожнювала свою спальню. Шалівка на стінах була пофарбована у світло-зелений колір, а величне ліжко з чотирма стовпчиками було накрите гобеленовим балдахіном із зображенням сцени середньовічного полювання. Те, що по всій кімнаті валялися старі речі, недоїдені страви й гори викинутих газет і журналів, не хвилювало Джудит анітрішки. Вона ніколи й не помічала безладу. Як по правді, вона дозволяла йому оточувати її так само, як дозволяла річці обіймати її, коли ходила плавати. Що більший у кімнаті був гармидер, то безпечніше Джудит почувалася у своєму коконі.

Наступного ранку Джудит прокинулася від телефонного дзвінка. Вона потягнулася до слухавки, сонним поглядом відзначивши, що зараз по десятій.

— Алло, — прохрипіла Джудит.

— Доброго ранку, — почувся енергійний жіночий голос. — Мене звати Таніка Малік, я детектив-сержант мейденгедського поліційного відділку. Я дзвоню з приводу інциденту в маєтку містера Данвуді, про який ви вчора повідомили.

— А, дякую за дзвінок, — озвалася Джудит, досі не до кінця прокинувшись.

Детектив-сержант пояснила, що вчора посилала констебля перевірити будинок і сад містера Данвуді. Він не помітив нічого особливого, отож вона дзвонить сказати Джудит, що нема підстав для занепокоєння.

— Але я знаю, що я чула! — вигукнула Джудит.

— Так, у рапорті написано, що ви чули постріл.

— Не лише постріл. Я чула, як хтось спершу вигукнув: «Ні, ні!» — а вже потім долинув постріл.

— Так, це там теж записано. Але, наскільки я зрозуміла, ви в той час плавали в річці. Ви впевнені, що то справді був постріл?

Джудит нарешті цілковито прокинулася і відчула граничне роздратування.

— Я виросла на фермі. Я добре знаю, як звучить постріл.

— А що як це було щось інше?

— Наприклад?

— Ну, наприклад, гучний вихлоп автомобіля?

Джудит це не спадало на думку. Перш ніж відповісти, вона хвильку поміркувала.

— Ні. Я впевнена: якби це була машина, я не переплутала б. Це був постріл. Я так розумію, той ваш констебль доповів, що Стефанова автівка досі припаркована біля будинку?

— А чому ви про це питаєте?

— Бо я припускаю, що Стефан не відповів на дзвінок, коли ви йому зателефонували, правильно?

— Ні, вибачте, я не зовсім розумію, про що ви. Який дзвінок?

— Ви ж йому, мабуть, дзвонили вчора ввечері.

— Боюся, я не маю права ділитися з вами конкретними подробицями.

— Але ж вам зателефонувала сусідка й повідомила про постріли біля будинку, тож ви, звісна річ, мали зв’язатися з господарем і перевірити. А оскільки ви не сказали мені, що він відповів на дзвінок, це свідчить про те, що він не відповів. А якщо його автівка досі стоїть у дворі, це мені підказує, що з ним щось трапилося. Зрештою, коли ти вдома, то відповідаєш на телефон. Коли кудись їдеш, береш машину. Принаймні саме так вчинила б людина, яка має машину. Бо я-от не маю.

Сержант Малік відповіла не одразу.

— А ви добре все обміркували, — зрештою озвалася вона.

— Ні про що інше вчора ввечері й думати не могла. Я так хвилювалася за Стефана! А що як його підстрелили, а стрілець утік? До речі, а що як Стефан просто зараз лежить і спливає кров’ю в канаві?

— Не думаю, що він лежить у канаві. Упевнена, що для цього всього є якесь цілком невинне пояснення. У його маєтку ніщо не вказувало на те, що там трапилося нещастя, а люди часто ігнорують телефон. Нині сезон відпусток. Люди роз’їхалися. Містер Данвуді, безперечно, за кілька днів з’явиться. І щойно це станеться, ми вам повідомимо. Отож нема чого перейматися, справді.

Сержант Малік закінчила розмову, подякувавши Джудит за те, що вона така свідома сусідка, й відключилася.

А Джудит лишилася лежати в ліжку, не знаючи, як учинити. Може, сержант Малік має рацію? Може, і справді є набагато невинніше пояснення того, що Джудит чула вчора ввечері? Зрештою, одну річ вона знає напевне: в Марлоу не буває убивств.

Джудит вирішила викинути цю справу з голови і братися до поточної роботи.

Коли далекого 1976 року Джудит успадкувала маєток від своєї двоюрідної бабусі Бетті, вона отримала ще й портфель акцій, який забезпечував їй скромний прибуток, отож не мала потреби заробляти на життя, проте нізащо б не покинула свою роботу. Джудит занадто її любила.

Вона складала кросворди для загальнодержавних газет. Робила їх двічі-тричі на тиждень, і години, які вона проводила щодня над головоломками, були приємною можливістю розвіятися. Коли Джудит складала кросворд, її огортав спокій, і на тривалий час вона забувала про все, старанно працюючи над комбінаціями для особливо цікавої анаграми або міркувала над витонченою фразою а чи над словом, яке може мати більш ніж одне тлумачення.

Джудит перетнула вітальню, підійшла до ломберного столика, який стояв під вікном в еркері, й розгладила рукою зелене сукно. А потім потягнулася до полички й дістала аркуш паперу в клітинку. Далі обрала простий олівець 2М зі стаканчика з олівцями 2М, і хоча він не потребував підгострювання, все одно встромила його в металеву настільну стругачку. Затискач обхопив його кінчик, старий електромотор заторохтів, розганяючись, і коли за кілька секунд Джудит дістала зі стругачки олівець, це було вже не так знаряддя для письма, як убивча зброя.

Джудит усміхнулася до себе. Новий олівець. Порожні клітинки на аркуші перед нею. І битва, яка очікує попереду.

Сівши за стіл, вона взяла дерев’яну лінійку й заходилася креслити сітку п’ятнадцять на п’ятнадцять. Далі вона затушувала окремі клітинки, дотримуючись симетрії: кожна затушована клітинка з лівого боку мала собі близнючку з правого. Джудит не додержувалася конкретної схеми — її рукою керував переважно багаторічний досвід.

Коли сітка була накреслена, залишалося заповнити білі клітинки словами. Це, знала Джудит, забере в неї приблизно годину, і тільки коли вона буде впевнена, що зібрала цікаву добірку слів і що всі вони ідеально перетинаються, можна буде нарешті переходити до формулювань.

Вигадуючи формулювання, Джудит уникала умисної завуальованості, яку полюбляє так багато авторів і яка найкраще представлена практично нерозв’язним щомісячним кросвордом у часописі «Лисенер». Вона відчувала якусь особливу «маскулінність» у тому, як ці автори хизуються своєю кмітливістю. «Дивіться на мене, — немовби промовляють вони, — ви навіть не здогадуєтеся, який я геніальний». Натомість Джудит, як більшість авторів, дотримувалася принципів Хіменеса, легендарного автора кросвордів у газеті «Обзервер» з 1939 по 1972 роки. Отож її формулювання завжди складалися з двох половинок: давалося і буквальне значення, і у вигляді загадки. І ці дві половинки забезпечували «чесну гру» з розгадувачем кросворду — з невеличкою обмовкою: якщо формулювання достатньо винахідливе й хитромудре, Джудит була готова іноді порушити правила.

Одначе сьогодні вранці муза не навідала Джудит. Накресливши свою схему порожніх і заштрихованих клітинок, Джудит ніяк не могла дібрати правильних слів, щоб заповнити кросворд. Їй бракувало рішучості. Це все через Стефана, розуміла вона. Джудит не могла зосередитися. Хотілося пересвідчитися, що з ним усе гаразд.

Вона взяла планшет. Джудит не дуже любила цей пристрій, але ним зручно було фотографувати її кросворди й надсилати їх у газети, тож кілька років тому довелося подружитися з ним.

Вона піднесла планшет до обличчя, але дурна машина не хотіла розблоковуватися, вдаючи, що не впізнає її. Джудит пирхнула, вкотре проклинаючи те, як принизливо бути літньою жінкою. Сучасний світ поводиться з нею так, наче вона геть невидима, і навіть власний планшет критикує її за те, що вигляд у неї вже не такий презентабельний, як раніше. Але нема сенсу боротися з новітніми технологіями. Джудит зрозуміла це багато років тому під час одного випадку, пов’язаного з полуничного кольору «аймаком», електричним дротом недостатньої довжини й походом у ремонтну майстерню.

Глибоко зітхнувши, Джудит узяла себе в руки.

Піднесла до обличчя планшет і знову подивилася в об’єктив.

Нічого не змінилося.

Кляті дрова! Бурмочучи до себе, Джудит ввела код і нарешті розгорнула браузер. Може, за останню добу з’явилися якісь новини про Стефана?

Вона ввела в пошукове віконечко «Стефан Данвуді», але всі результати пошуку лише повідомляли їй, що він є власником художньої галереї під назвою «Данвуді-галерея в Марлові», — та це вона й так знала. Проте Джудит вирішила перевірити все ретельно, тож пройшлася по всіх сторінках з результатами.

Так, а це що таке? Один з результатів у самому кінці вів на сайт місцевої газети «Бакс-фрі-прес» — «Букінгемширська вільна преса». Увагу Джудит привабив заголовок: «Сварка на регаті Генлі».

Клацнувши на посилання, вона почала читати уривок з огляду Королівської регати в Генлі шеститижневої давнини.

До нас дійшли чутки, що Стефан Данвуді, власник місцевої художньої галереї, влаштував на королівській трибуні п’яну сварку з Елліотом Говардом, власником Марловського аукціонного дому. Якщо вірити пташечці, яка це нам принесла, коли містер Говард почав погрожувати зацідити містерові Данвуді, закликали стюардів, і ті силою виперли обох чоловіків.

Джудит відклала планшет. Отже, Стефан у Генлі влаштував п’яну суперечку з таким собі Елліотом Говардом, а всього за шість тижнів по тому в його маєтку знову зчинилася якась гучна сварка.

Сварка, під час якої хтось стріляв.

І після якої Стефан зник.

«А щоб воно провалилося», — подумала Джудит, перетинаючи кімнату, хапаючи з гачка пелерину й виходячи з хати.

Вона спустилася до елінгу, підійшла до старої плоскодонки, що стояла наполовину у воді, та пхнула її ногою. Потім залізла на корму й узяла ялину, а плоскодонка в цей час зі стукотом випливла з дверей гнилого елінгу й ковзнула на річку.

Попри літній вік, Джудит добре володіла ялиною. Хрускаючи зап’ястками, вона загнала ялину в річкове дно, зігнулася в поясі та щосили відштовхнулася. Плоскодонка рвонула вперед, Джудит висмикнула ялину з м’якого мулу, а інерція понесла човен через річку.

Коли він досягнув протилежного берега та знов опинився на мілководді, було вже не так і складно здолати зо п’ятдесят ярдів до Стефанового дому, відштовхуючись ялиною, потім носом плоскодонки прорізати стіну комишів, які захищали цей берег, і вийти на сухе. Не було потреби прив’язувати човна: він був зусібіч оточений комишами, тож нікуди не подінеться.

Глянувши на годинник, Джудит побачила, що буквально вісім хвилин тому вона ще сиділа у себе вдома, а тепер вона тут, на передовій загадкового зникнення її сусіди.

На смак Джудит, у Стефана був чарівний будинок. Його переробили з водяного млина, чиє дерев’яне колесо й досі ліниво крутилося, але в будівлі прорізали квадратні вікна різного розміру. Будинок справляв приємне враження водночас старомодного й сучасного.

Джудит обійшла маєток і наблизилася до Стефанового авта на під’їзді. Вона геть не розумілася на машинах, і ще менше ними цікавилася, отож сказати про це авто вона могла тільки те, що воно сіре й лискуче — ніде ані плямочки бруду. На гравії не було інших слідів шин, не було й ніяких ознак, що Стефан, можливо, поїхав з дому на якомусь іншому транспорті.

Джудит почала обхід саду, намагаючись зрозуміти, звідки міг долинути постріл, але важко було зорієнтуватися, коли єдиним орієнтиром була позиція в ріці нижче рівня комишів.

Як по правді, погулявши всього кілька хвилин і оглянувши прибережні комиші, Джудит усвідомила, що вона сама не знає, чого шукає. Краплю крові на травинці? Брудний слід ноги?

Джудит подивилася на дерев’яне колесо, яке крутилося з одного боку будинку, й на ставок перед ним. Попри спекотний день, вода тут була темна, і Джудит аж пересмикнуло на думку про це. У стоячих водоймах є щось лячне. Хоча, придивившись, Джудит зрозуміла, що вода не зовсім непорушна. Поверхню збурювала легенька течія. А куди біжить вода?

Джудит обійшла ставок по краю і нарешті побачила, що вода з нього виливається в річечку завширшки зо десять футів. На межі ставка й річечки був вузенький цегляний місток, щоб переходити з одного боку саду на другий.

Джудит роздивлялася річечку за гаткою. Десь вона має вливатися в Темзу. Проте неможливо було побачити де, бо Стефан дозволив цій частині саду перетворитися на зарості, тож вода зникала в густих чагарниках, які тіснилися на обох берегах.

Зрозумівши, що доведеться пройтися вздовж річечки, Джудит зітхнула. Слід усе робити ретельно. Отож вона подерлася крізь кущі: гілки хльоскали по тілу, павутиння чіплялося до обличчя й волосся, але вона пробивалася на той бік.

Але, пробившись, відчула розчарування. Цей куточок саду заріс навіть більше, але видно було, що річечка потрапляє крізь чавунні ґрати в бетонний злив, який веде до Темзи. І нічого цікавого тут нема.

Одначе, відсапавшись після важких зусиль, Джудит занюхала в повітрі якийсь сопух, схожий на сморід задавненої компостної ями. Це від річки тхне? Джудит поглянула на воду, яка проливалася крізь ґрати. З води стирчала якась стара гілка, перекриваючи течію, і стік забився листям.

Та потім до Джудит дійшло.

У воді була не гілка.

То була людська рука.

Вона стирчала з води, і шкіра біліла, наче мармур. А в глибині Джудит змогла розрізнити обриси тіла.

Це був Стефан Данвуді.

І в центрі його чола виднілася маленька чорна дірочка. Кульовий отвір.

Притиснувши долоню до горла, Джудит позадкувала.

Від самого початку вона мала рацію.

Стефана Данвуді — її друга, її сусіду — застрелили.

Розділ 3

За годину Джудит сиділа на лавці у Стефановому саду, а детектив-сержант Таніка Малік допитувала її. Поліціянтці було трохи за сорок, вона носила модний брючний костюм і мала ауру вчительської діловитості, в якій Джудит уже відчула дещицю зверхньої поблажливості.

— Щось я не розумію, місіс Потс, — говорила сержант Малік. — Ви кажете, що повернулися в маєток містера Данвуді?

— Так, — відповіла Джудит, виклично задерши підборіддя. — Я вам уже казала по телефону. Я була впевнена, що вчора чула зойк і постріл. І якщо ви, поліція, не збиралися ретельно це розслідувати, то я подумала, що мушу це зробити сама.

— А не було інших причин, чому ви повернулися? — запитала поліціянтка.

— Не розумію.

— Ви очікували знайти труп?

— Ні, звісно ж, ні.

— І все-таки знайшли його, правда?

— А ваш констебль навіть цього не спромігся зробити, як я бачу. А тепер скажіть-но мені: ви знали, що кілька тижнів тому Стефан мав сутичку з паном на ім’я Елліот Говард?

— Даруйте?

Джудит розповіла сержанту Малік про репортаж з місцевої газети, де описувалася сварка на Королівській регаті в Генлі між Стефаном і власником Марловського аукціонного дому — Елліотом Говардом.

— І це було шість тижнів тому?

— Саме так.

— Зрозуміло.

Сержант Малік на мить замислилася.

— Що таке? — поцікавилася Джудит.

— Можна у вас дещо запитати? Як у сусідки містера Данвуді.

— Певна річ.

— Це стандартна процедура — пробивати по базі поліції прізвища людей, які спливли в заявах свідків. Отож я перевірила містера Данвуді. В поліції на нього нічого немає. Він володіє художньою галереєю в Марлові, мешкає сам-один, нічого особливого. Проте п’ять тижнів тому він подав нам заяву про пограбування.

— Справді? І що ж у нього вкрали?

— У тому-бо й річ. Він сказав, що ходив з друзями в ресторан, а коли повернувся, виявив, що хтось розбив вікно і вдерся до нього додому. Заки приїхав полісмен, щоб узяти в нього свідчення, містер Данвуді вже запевняв, що нічого начебто не вкрали.

— Нічого не вкрали?

— Так він сказав. Але до нього точно хтось удерся. Проте комп’ютер був на місці. І художня колекція теж. Мушу вам сказати, що в містера Данвуді чимало олійних картин, проте жодну з них не винесли.

— Це було п’ять тижнів тому? За тиждень після сварки, яку містер Данвуді влаштував у Генлі?

— Мабуть, так. А містер Данвуді нічого не казав вам про пограбування?

— Боюся, я вже декілька тижнів не розмовляла зі Стефаном.

— А ви в той час нічого підозрілого не помітили? Може, хтось нипав біля маєтку. Може, якась незнайома автівка була припаркована біля будинку?

— Вибачте, я не бачила. Мені страшенно прикро. Я зрозуміла, що сталася біда, коли вчора почула момент його вбивства.

— Тут я мушу урвати вас, місіс Потс. Розумієте, ми не впевнені, що містера Данвуді застрелили.

— Перепрошую?

— Ми не впевнені, що містера Данвуді вбили.

— Хочете сказати, що кульовий отвір у нього на чолі з’явився магічним чином?

— Ну, ні, але не можна виключати, що його смерть була жахливим нещасним випадком. Або що як він сам наклав на себе руки?

— Думаєте, це самогубство?

— Це можливо.

— Курзу-верзу!

Сержант Малік здивовано кліпнула. Ця жінка, що сидить перед нею, і справді вжила вираз «курзу-верзу»?

— Якби він сам наклав на себе руки, у нього десь випав би на землю пістолет. До того, як сам Стефан упав у річку. Й ось що я вам скажу: я всюди пошукала — і ніде не бачила на землі пістолета.

— Так, я розумію, чому ви так подумали, але, можливо, пістолет теж пірнув у воду, коли Стефан застрелився. Я наказала водолазам обшукати річище. А тим часом вам не слід робити поквапливих висновків, місіс Потс. Нам треба керуватися доказами, а не припущеннями.

Джудит окинула сержанта Малік оцінювальним поглядом. Можливо, працює вона ефективно, навіть професійно, але їй явно бракує уяви. Типова «перша учениця», вирішила Джудит не без зловтіхи. Але слід пам’ятати, що саму Джудит виганяли з усіх крутих пансіонів, в які її відсилали навчатися в підліткові роки. А потім вигнали і з далеко-не-такого-крутого пансіону, куди прилаштували згодом. І ще з одного після цього. Скажімо так, Джудит ніколи не мала нічого спільного з першими ученицями тих шкіл, у яких навчалася.

Джудит подумки зітхнула. Гаразд, якщо поліція не вірить, що Стефана вбили, їй доведеться розслідувати його вбивство самій, правильно?

Закінчивши давати офіційні свідчення, Джудит знову сіла у плоскодонку і, пропливаючи повз криміналістів у флізелінових комбінезонах, величаво помахала їм і дозволила річці понести її назад додому. А там вона дістала свій старий велосипед і сіла на нього. Зрештою, якщо вона хоче довідатися, хто вбив її сусіду, є одне очевидне місце, з якого варто починати.

Доїхати на велосипеді Темзькою стежкою до найближчого містечка — Марлова² — можна за п’ять хвилин, і вперше в житті Джудит зі свистом пролітала незнайомців, не звертаючи уваги на їхні помахи й кивки. Як по правді, вона й у кращі часи не розуміла, чому стільки людей їй махає. Їй і на думку не спадало, що в містечку її вважають місцевою зіркою. Вона вважала, що в її житті нема нічого цікавого, але щоразу як вона ніяковіла через чийсь інтерес до неї, то тільки підживлювала свою репутацію ексцентричної особи.

Завернувши зі стежки у сквер з гойдалками й гірками, Джудит угледіла зграйку голубів, які ліниво дзьобали щось на землі. «Бісові пернаті», — подумала вона, розганяючи велосипед; з широкою усмішкою, яка розквітала в неї на обличчі, Джудит помчала просто на них. На повному ходу в’їхавши у зграю, вона з криком «Голуби, АНУ ГЕТЬ!» розігнала птахів, які з туркотом злетіли в повітря.

Джудит пристрасно любила Марлов. Як на неї, містечко було не мале й не велике, а саме таке як треба. Ідеальне містечко для такої «Золотоволоски», як вона. В одному кінці центральної вулиці під назвою Гай-стріт красувалися елегантний георгіанський підвісний міст і старовинна церква на набережній, у другому кінці — фігурний обеліск, а між ними, обабіч вулиці, можна було зустріти всі різновиди історичних будівель, збудованих за століття поетапного розвитку містечка. А щоб поєднати це в естетичне ціле, над Гай-стріт розвісили гірлянди з червоно-синіми прапорцями, які створювали образ типового містечка з навкололондонських графств — такими картинками прикрашають коробки шоколадних цукерок, а ще їх розміщують на пазлах.

Але найбільше Джудит подобалося в Марлові те, що місто аж ніяк не обмежувалося Гай-стріт. Воно мало залізничну станцію, і хоча будівля вокзалу більше нагадувала хижку, тут можна було сісти на потяг до Лондона. На околиці розташувався квітучий бізнес-парк, де працювали тисячі людей. А понад усе Джудит любила дві місцеві школи, які продукували невичерпний потік освічених підлітків, що сидять на касах у супермаркетах і беруть у вас замовлення в кав’ярнях. Спостерігаючи, як ця юнь, незмінно ввічлива і приємна для ока, виконує свою роботу, або влаштовує пікніки на ріці, або навіть розважається на ролердромі біля крикетного павільйону, Джудит аж світилася від щастя. Якщо таким зростає нове покоління, світові нема чого перейматися, вважала вона.

За натурою Джудит була оптимістка, це була майже визначна її риса, але також вона старалася бути максимально чесною, тож їй доводилося визнати: хоча Марлов і лишався жвавим місцем, він, як і всі містечка у Британії, за останнє десятиріччя дещо підупав. Для туриста, який завітав на один день, усе тут непогано. Є чимало дорогих ресторанів, тож можна й не помітити зо дюжину спорожнілих крамниць, чиї вікна заклеєні вишуканими плакатами, щоб приховати відсутність бізнесу всередині. А до приємного чоловіка, який продає вуличну газету «Біґ іш’ю» на одному боці вулиці, нещодавно долучився безхатько, який сидить на другому її боці, схрестивши ноги й поставивши перед собою бляшанку для монет.

Люди лишилися милими, нагадала собі Джудит, на початку Гай-стріт злізаючи з велосипеда і прихиляючи його до стіни.

Якщо говорити про те, куди Джудит зібралася, то вона це вирішила ще тої миті, коли сержант Малік сказала, що даремно Джудит гадає, ніби її сусіду хтось убив. Отож Джудит збиралася почати розслідування з художньої галереї Стефана Данвуді.

Розділ 4

Джудит ще ніколи не бувала в Данвуді-галереї, але, якщо так подумати, у неї ніколи й не було потреби купувати витвори мистецтва. Навіщо їй це, якщо вона разом з будинком успадкувала від двоюрідної бабусі колекцію картин?

Коли Джудит увійшла, юна служителька підвела на неї заплакані очі.

— О, — зронила Джудит, — ви вже чули.

— Щойно дзвонили з поліції, — відповіла дівчина. — У мене досі в голові це не вкладається.

— І не дивно, — лагідно промовила Джудит, перетинаючи залу й сідаючи на порожній стілець біля столу служительки. Покопирсавшись у сумочці, Джудит дістала пачку паперових носовичків. І дала дівчині один носовичок.

— Дякую, — відповіла та, а потім висякала носа.

— Я маю представитися, — мовила Джудит. — Мене звати Джудит Потс.

— Я знаю. Ви мешкаєте в тому великому особняку біля річки.

— О! Ми вже зустрічалися?

— Одного разу, так, — сказала дівчина, усміхнувшись своїм спогадам. — Кілька років тому мене біля пабу діймали якісь хлопчаки. А ви підійшли й розігнали їх.

— Справді? — Джудит геть не пригадувала цього випадку, хоча це дуже схоже було на її звичну поведінку. Вона терпіти не могла, коли чоловіки збиваються у зграї й чіпляються до самотніх жінок.

— Антонія, — представилася дівчина. — Антонія Вебстер. І ще раз дякую, що допомогли мені тоді. Ви просто дивовижна.

— Упевнена, що ніякої допомоги ти не потребувала. Видно, що ти й сама здатна постояти за себе.

Джудит знову покопирсалася в сумочці й витягнула старомодну дорожню жерстянку льодяників.

— Хочеш?

Антонія не знала, як відповідати на це запитання.

— Ні? — перепитала Джудит. — Тоді ти не проти, якщо я візьму один?

Джудит відчинила кришку жерстянки, дістала з цукрової пудри льодяник, вкинула його до рота й декілька секунд посмоктала.

— Лайм, — задоволено оголосила вона. — Мої улюблені... Що ж, сподіваюся, ти не проти мого візиту: якщо колись я тобі допомогла, може, цього разу ти допоможеш мені. Знаєш, я — Стефанова сусідка, і я намагаюся з’ясувати, що з ним трапилося. Це таке горе! Я так розумію, ти тут працюєш?

— Так, — відповіла Антонія. — І звісно ж, я допоможу. Я — асистентка містера Данвуді. На літо. Поки не поїду в універ.

— Тож ти недовго працюєш?

— Недовго. Але містер Данвуді був такий добрий — повірити не можу, що його вже немає.

— Тут я з тобою згодна. А в чому виявлялася його доброта?

— Ну, він цікавився мною. Розумієте? Моїми думками. Про політику. Про навколишнє середовище. Про те, що я збираюся вивчати в універі.

— Він тобою цікавився?

— Не в тому сенсі, — мовила Антонія, вловивши тон Джудит. — Він не з тих, хто чіпляється. Просто старий. Це він сам про себе так говорив: старий. Жив сам-один серед усіх отих мистецьких творів. Мені він подобався.

Цей опис цілком відповідав тому образу, який склався у Джудит на підставі її обмежених — «махаю-сусідові-раз-на-тиждень» — стосунків зі Стефаном. Він завжди, здається, був радий її бачити й завжди гукав до неї через річку. «Чарівний ранок!» або «Приємний день!» — кричав він. На згадку про це Джудит сумно всміхнулася.

— Думаю, він був хороший, — сказала вона.

— Так, — погодилася Антонія.

Деякий час двоє жінок посиділи в цілком комфортному мовчанні; Джудит задоволено смоктала льодяник.

— Але хтось його вбив, — нарешті мовила вона.

Антонія вибалушила очі.

— Як ви сказали?

— А ти не знала?

— Ні. Отой чоловік по телефону сказав, що з ним стався нещасний випадок.

Сумочка у Джудит на колінах була досі розкрита, і жінка з клацанням застебнула замочок.

— Мені прикро, але це дуже далеко він істини. Насправді його застрелили.

— Не може бути!

— Може, і я в цьому впевнена. Отож пропоную тобі зачинити галерею, а я допоможу. Після такого шоку ніхто не вимагатиме від тебе відпрацювати повний день.

— Думаєте, так і слід зробити?

— Авжеж.

— А ви мені допоможете?

— А чим мені ще займатися? Отож, з чого почнемо?

Антонія дістала кільце з ключами, пояснила, як працює сигналізація, і разом дві жінки, замкнувшись у галереї, перевернули на дверях табличку, яка тепер повідомляла: «Зачинено». Як Джудит і підозрювала, проста фізична праця дала Антонії можливість спокійно осмислити те, що сталося.

Джудит дочекалася слушної миті.

— Знаєш, ну не міг він бути настільки ідеальний, — заговорила вона так, неначе це щойно спало їй на думку.

— Про що ви?

— Про містера Данвуді. Логіка підказує, що або він був не такий невинний, яким здавався, або мав принаймні одного дуже нехорошого друга чи знайомого. Зважаючи на те, що з ним зробили.

— О! Я зрозуміла, про що ви. Але це неможливо. Він справді був милий. І в його житті не було поганих людей.

Тут Джудит побачила, як Антонія нахмурилася.

— Що таке? — запитала вона.

Антонія не відповіла.

— Кажи, — заохотила її Джудит. І почала чекати. Вона знала: іноді найкращий спосіб змусити когось заговорити — помовчати самому.

— Ну, просто, — зрештою промовила Антонія, — якщо ви вважаєте, що тут могла бути якась «нехороша» людина, то мені на думку спадає дехто. Ось і все.

— І хто ж цей «дехто»?

— Гадки не маю. Імені я не знаю.

— Тоді, може, розповіси мені про нього, й подивимося, чи не вдасться щось з’ясувати?

— Він уже старший джентльмен. Сивий. Таке сріблясте волосся до плечей. Він дуже високий і величний.

— Друг містера Данвуді?

— Не думаю, що друг. Він просто завітав до галереї минулого тижня.

— А в який день минулого тижня?

— У понеділок.

— Гаразд, отже, у понеділок цей джентльмен завітав до галереї.

— Саме так. Не знаю, хто він такий, але містер Данвуді одразу повів його до себе в кабінет. Неначе йому було ніяково приймати цього пана.

— Зрозуміло. Як цікаво! А далі що було?

— Ну, я не впевнена. Вони були в кабінеті містера Данвуді. Але вже незабаром до мене долинули підвищені голоси. Я не знала, що робити. Розумієте, в мої обов’язки входить варити каву для містера Данвуді, якщо до нього приходять гості, тож у мене почалася паніка. Я не знала, нести їм каву чи ні.

— А ти чула, про що вони сперечалися?

— Поки не зайшла до кабінету, не чула, та зрештою я набралася сміливості, постукала в двері й запитала, чи не бажають вони кави. В кабінеті наче грім гуркотів. Високий пан, отой срібноволосий, він нічого не хотів, і відмовився він дуже грубо. Просто відмахнувся від мене.

Антонія поринула в замислене мовчання.

— Як цікаво, — зронила Джудит. — Але ти кажеш, що не чула, про що вони розмовляли, поки не зайшла в кабінет?

Антонія не могла втямити, до чого хилить Джудит.

— Про що ви?

— Ти сказала, що нічого не чула, поки не зайшла. А це підказує мені, що ти, можливо, щось почула, коли зайшла.

— А, так, звісно. Вибачте. Словом, коли срібноволосий джентльмен відмахнувся від мене, я пішла, але, зачиняючи двері, почула, як містер Данвуді сказав до нього: «Я міг би просто зараз піти в поліцію».

— А що на це відповів срібноволосий пан?

— Не знаю. Я вже вийшла і не розчула відповіді.

— Ясно. Але містер Данвуді точно сказав, що міг би «просто зараз піти в поліцію»?

— Саме так.

— А ти не здогадуєшся, про що могло йтися?

— Анітрішки. Мені дуже прикро.

— А ти пізніше не піднімала це питання з містером Данвуді?

— Та ви що! Але оце після ваших слів я згадала, що він сам піднімав. Ми вже зачинялися на ніч, і містер Данвуді перепросив, що мені довелося стати свідком сварки.

— І що на це відповіла ти?

— Ну, я бачила, що йому страшенно ніяково, отож я просто сказала, що все гаразд — я ж нічого такого не бачила й не чула. А далі він промовив дещо дивне. Він сказав: «Відчай штовхає людей на різні дурниці».

— Про що взагалі могло йтися?

— Гадки не маю. Але він так сказав.

Джудит відчула легке збудження. Хто цей срібноволосий пан, який сперечався зі Стефаном? Вона пам’ятала, як на регаті Генлі Стефан посварився з Елліотом Говардом, тож їй спала одна ідея.

— А твій комп’ютер приєднаний до інтернету? — запитала вона.

Антонія кивнула.

— Можеш швиденько пошукати дещо для мене?

— Звісно. Що ви хочете дізнатися?

— Зроби пошук на ім’я Елліота Говарда.

— Думаєте, це він міг сюди приходити?

— Можливо. Але треба спробувати знайти в інтернеті його фото.

— Гаразд, — озвалася Антонія, сідаючи за свій стіл і розгортаючи на комп’ютері браузер. У пошуковому віконці вона вписала: «Елліот Говард».

— Ось тут, — мовила Джудит, вказуючи на верхній результат.

Антонія клацнула на посилання, відкриваючи сайт Марловського аукціонного дому. Далі вона знайшла на сторінці посилання на розділ «Про нас», і вже незабаром вони роздивлялися світлини старшого персоналу.

На першій же фотографії був симпатичний чоловік під шістдесят, із сивим волоссям, яке сягало плечей. Підпис повідомляв, що це Елліот Говард і що він — голова Марловського аукціонного дому.

— Це він! — здивовано вигукнула Антонія. — Це той чоловік, який приходив у понеділок.

Джудит нахилилася до екрана, щоб краще роздивитися світлину.

— Попався! — прошепотіла вона до чоловіка на моніторі.

Розділ 5

За кілька хвилин після розмови з Антонією Джудит уже прихиляла велосипед до стіни Марловського аукціонного дому — скрипучої фахверкової будівлі, що завжди нагадувала їй старі комори, в яких вона гралася в дитинстві, зростаючи на родинній фермі на острові Вайт. Заплетені павутинням, з рипучими підлогами, повні вологих тюків сіна, що відгонили цвіллю.

Поправляючи на плечах пелерину, Джудит збагнула, що не має плану, як діяти далі. Знала тільки, що їй слід побачитися з Елліотом Говардом. Подивитися на нього.

А от чи мудро йти до людини, яка може виявитися вбивцею, то тут Джудит вирішила проігнорувати побоювання. Зрештою, вона з ним ніколи не зустрічалася, то що може завадити їй просто завітати до нього на роботу? Можна вдати, що вона хоче продати картину. Або вигадати якусь іншу хитрість. Щось обов’язково спаде їй на думку.

Увійшовши в будівлю, Джудит побачила жінку, яка сиділа за столом і працювала на комп’ютері. Їй було за п’ятдесят, вона мала темне хвилясте волосся, яскраво-червону помаду й усміхнені очі.

— Доброго ранку, що вас цікавить? — заговорила жінка з приязним ірландським акцентом.

— Доброго ранку, — жваво озвалася Джудит. — Ви відчинені?

— Вибачте, але до завтра вже переглядів не буде.

— Ні?

— Можу вам дати каталог. Цього тижня виставляємо монети й медалі, але я маю великі сумніви, що ви прийшли сюди заради них. Здебільшого тут будуть чоловіки... ну, їм і правда слід частіше виходити з хати, — додала вона зі змовницькою усмішкою, — та тільки не розповідайте Елліотові, що я таке казала... Але наприкінці місяця в нас буде аукціон образотворчого мистецтва. Це, гадаю, більше у вашому стилі.

— Взагалі-то я сподівалася побачитися з містером Говардом.

— Справді?

— Саме так.

— А можна поцікавитися, з якою метою?

— Слушне питання.

Джудит уже подумувала, який би привід вигадати, коли в неї за спиною почувся чоловічий голос.

— Так, цікаво, навіщо ви хотіли мене бачити?

Джудит здригнулася з несподіванки, й у неї все вилетіло з голови. Щоб трохи виграти часу, вона обернулася — й побачила чоловіка з фото в інтернеті: він безтурботно стояв у дверях, притулившись до лутки. Йому було під шістдесят, і довге сиве волосся вільно спадало на плечі. Він був у англійських черевиках-брогах і вельветових штанах, а з-під потертого сірого піджака визирала стара картата сорочка.

Це був Елліот Говард.

Була якась легкість, якась майже зачудована зверхність у його манері триматися, і Джудит моментально здогадалася: Елліот надзвичайно пишається тим, що зберіг у своєму віці все волосся, тому й не підстригає його. Та хай яким розслабленим здавався Елліот, у ньому відчувалася якась тривога, як здалося Джудит.

— Ну, ще б пак вам було нецікаво, — озвалася Джудит, не знаючи, що казати.

— Атож. Тому я й запитав. Навіщо ви хотіли мене бачити?

— Ага!

Джудит аж сама внутрішньо скулилася. «Ага»? Оце й усе, на що вона здатна?

Їй на допомогу прийшла жінка за комп’ютером.

— Знаєте, а чому б вам двом не зайти до Елліота в кабінет? Можете там мило поспілкуватися.

— Гаразд, люба, — з усмішкою мовив Елліот до жінки. — Ти тут головна, — докинув він, хоча з його зверхнього тону було ясно, що це не так.

Елліот рушив до свого кабінету, і Джудит не лишалося нічого, як піти за ним. Мозок напружено шукав, що ж його сказати — бодай щось.

— Це Дейзі, — заговорив Елліот, заходячи до кабінету й сідаючи за стіл. — Чудова жінка. Моя дружина. Не знаю, чому вона мене терпить... Отже, чим вам допомогти?

У голові Джудит досі було порожньо, але вона побачила на стінах декілька фотографій, тож підійшла роздивитися зблизька. На них, побляклих від старості, переважно були зображені хлопчаки підліткового віку, які веслували на ріці або, вдягнені у шкільну форму, тримали різноманітні срібні кубки й медалі. Герб над усіма світлинами належав одній з місцевих середніх шкіл — школі грамоти³ сера Вільяма Борлеса, а серед прізвищ хлопчиків у підписах під фото завжди був «Е. Говард».

— О, ви гребець? — запитала Джудит, просто щоб заповнити паузу, та поки вона роздивлялася фото, на неї нарешті зійшло натхнення. — Ви мені винні гроші! — випалила вона.

— Перепрошую?

— Так, мені слід було з цього почати. Я — місіс Джудит Потс, і ви мені винні гроші. Ще з регати Генлі. Де ви не дуже чемно повелися.

Це привернуло Елліотову увагу.

— Про що ви в біса говорите? — запитав він, але у Джудит склалося враження, що її заява налякала його.

— Як на мене, то був справжній сором... Я про вашу поведінку на королівській трибуні... Коли ви влаштували сварку з отим чоловіком.

— З яким чоловіком?

— Зі Стефаном як-там-його. Він тримає художню галерею в Марлові. На мою думку, ви повелися з ним дуже грубо. Та потім, виходячи, ви мене штовхнули — і я облила сукню червоним вином. Хімчистка коштувала понад сімдесят фунтів, і я очікую, що цей рахунок сплатите ви.

Довгу хвилю Елліот роздивлявся Джудит.

— Не пригадую, щоб через мене хтось щось розливав, — мовив нарешті він.

— Але ж ви не заперечуєте сварки?

— Щира правда, ми з містером Данвуді того дня розійшлися в поглядах. Але вас я геть не пам’ятаю.

— І не дивно. Ви були в такому стані, що, либонь, узагалі погано пам’ятаєте той день. Той бідолаха, на якого ви накричали, не зробив нічого поганого.

— Ще й як зробив!

— Щоб ви аж так вийшли з себе? Не може бути.

— Ви гадки не маєте, про що йдеться.

— Ну, так і є, напевно, але навіть якщо так...

— Він був шахрай, — перебив Елліот Джудит.

— Даруйте?

— Знаєте, я скажу більше. Стефан Данвуді був шахрай і брехун. А ще зрадник і шарлатан. А тепер, якщо ви не проти, я маю справи. Прошу вас піти.

З холодною посмішкою, яка говорила, що розмова закінчена, Елліот узяв зі столу якісь папери й почав читати.

— А як же моя сукня? — пролепетала Джудит.

— Як на мене, — мовив Елліот, не підводячи погляду, — ви все це вигадали. Бозна навіщо. Бо в мене чудова пам’ять на обличчя, і я впевнений, що ми з вами раніше не зустрічалися. Ба більше, на регаті я точно нікого не обливав вином. А якби облив, ця людина не чекала б майже два місяці, щоб звернутися до мене. А тепер прошу вас вийти з мого кабінету.

Джудит кілька разів розтулила рота, переклала сумочку з руки в руку і нарешті збагнула, що більше не має чого додати.

Вона вже розвернулася до дверей, але зупинилася, так і не відчинивши їх.

— А чому ви кажете, що він «був» шахрай? — запитала вона.

— Ви ще тут? — зітхнув Елліот, підводячи погляд.

— Так, і я хочу знати, чому ви говорите про Стефана в минулому часі.

Елліот байдуже знизав плечима.

— Хіба не очевидно? — мовив він. — Він же мертвий, правильно?

— Але звідки ви це знаєте?

— Сьогодні на роботі всі тільки про це й говорять. Про Стефана Данвуді, мистецтвознавця, з яким трапився нещасний випадок і якого забрав на небеса Господь. Але дозвольте поставити запитання вам. Звідки знаєте ви?

— Звідки знаю я?

— Так. У нашому аукціонному домі добре знають Стефана. Але як з ним пов’язані ви?

— Це не має значення.

— Має, зважаючи на ситуацію, — мовив Елліот і відкинувся у кріслі, пильно дивлячись на Джудит. І знову вона не могла точно визначити його поведінку. Кого ж він їй нагадує?

— То як ви пов’язані? — знову запитав він.

— Справа в тому, що я — його сусідка, — відповіла Джудит, більше не в змозі викручуватися. — Сьогодні вранці мене допитувала поліція, і якщо хочете знати мою думку, це був не нещасний випадок — Стефана вбили.

— Зрозуміло! — вигукнув Елліот, і його обличчя засяяло від задоволення.

— Перепрошую?

— Ви серйозно вірите, що його вбили?

— Застрелили. Так.

— Як цікаво. І сукня тут ні до чого, правильно?

Усмішка на вустах Елліота не здригнулася ні на мить, але в очах, здавалося, згасло світло, й у Джудит виникло відчуття, наче з кімнати висмоктали все повітря.

— Ще й як до чого! — сказала вона, розуміючи, що Елліот бачить її наскрізь.

— Ні, не думаю. Бо я думаю, що ви — пронозлива сусідка, еге ж? Пронозлива сусідка, яка забрала собі в голову, що оскільки я декілька тижнів тому посперечався на регаті зі Стефаном, а тепер він мертвий, то ви можете тут трохи повипитувати, вдаючи сищицю-аматорку. Правду я кажу?

— Аж ніяк.

— Дуже добре, тоді, можливо, ви мені скажете, коли точно помер містер Данвуді?

Це питання здивувало Джудит. Як може Елліот так спокійно говорити про час смерті? Але це теж вписувалося в його манеру, якої Джудит не могла розгадати.

— Вчора ввечері, приблизно о восьмій, — відповіла вона. — Можливо, було десять хвилин по восьмій.

— Що ж, ви не повірите, але я на той час маю алібі.

— Маєте?

— Вчора о восьмій вечора я був у церкві Всіх Святих. Я, знаєте, співаю в церковному хорі. Уже багато років. І щовечора по четвергах, від сьомої до дев’ятої, хор проводить репетиції. Ось де я був. І стояв, до речі, просто навпроти вікарія. І ще там були паламар і різні хористи — чоловіки й жінки. І мер Марлова.

Елліот посміхнувся, і Джудит знагла збагнула, що саме здалося їй у його поведінці таким тривожним. Він неначе тішився цією розмовою. Мов кіт, що грається з мишкою.

— І не хвилюйтеся, — провадив він. — Я не чекатиму на рахунок за вашу сукню, адже ми обоє знаємо, що ви це вигадали, правда? А тепер геть звідси, поки я не викликав поліцію і вас не викинули силою.

Джудит не мала що відповісти на це. Вперше за багато років їй забракло слів.

Розділ 6

Джудит верталася на велосипеді в Марлов, прокручуючи в голові розмову з Елліотом. Про що вона тільки думала? Але, попри все, вона не могла стримати приємного збудження від власного зухвальства. Серед білого дня вона прийшла поговорити з чоловіком, який міг виявитися вбивцею! І добула під час зустрічі важливу інформацію, і не в останню чергу — що Стефан Данвуді був шахрай, брехун, зрадник і шарлатан. А це серйозний перелік злочинів, хіба ні? Одначе як її милий сусіда Стефан міг виявитися злочинцем, якщо навіть його асистентка Антонія погодилася, що він — ідеальний джентльмен? Здавалося, що це неможливо.

Поринувши в глибоку задуму, Джудит їхала по Гай-стріт, а позаду неї маяла темна пелерина. Жінка не бачила, як місцеві мешканці, яких вона проминала, щосили крутячи педалі, штовхають одне одного ліктями й кидають на неї зачудовані погляди. Трохи не доїхавши до підвісного мосту, вона зняла ноги з педалей і покотила велосипед стежкою, яка через цвинтар вела до входу в церкву Всіх Святих.

Джудит прихилила велосипед до стіни та спробувала впорядкувати думки. Найближче завдання було просте. У неї є теорія, що Елліот замішаний у смерті Стефана. Якщо це так, тоді він учора навряд чи міг бути на репетиції хору, правильно? Джудит просто треба це довести, й саме тому вона завітала до Всіх Святих.

Джудит не ходила до церкви регулярно. Вона була з тих людей, які, коли їх запитати, радісно скажуть, що ходять до церкви на великі свята, забуваючи, що насправді навіть у такі дні туди не ходять. Але вона була трохи знайома з вікарієм, дуже приємним чоловіком на ім’я Колін Старлінг. Можливо, він буде в церкві й підкаже їй, чи був Елліот на репетиції хору?

Переступивши поріг, Джудит якусь мить постояла, насолоджуючись відчуттям спокою, яке огорнуло її. Для неї залишалося загадкою, як може кам’яниця, що їй уже багато сотень років, здаватися такою легкою і невагомою, але Джудит не змогла стримати усмішки, роздивляючись високе склепіння, елегантні кам’яні колони, а на стінах — старовинні хоругви і штандарти місцевих полків. У Джудит було відчуття, що англіканська церква — ідеальна метафора країни в цілому: приємна для ока, рішуче старомодна й давно вже непопулярна.

Біля входу на корковій дошці висіли оголошення, і Джудит пошукала інформацію про репетиції хору. Ще краще було б знайти перелік хористів. Проте вона не побачила нічого помічного, й це її трішки роздратувало. Має десь бути розклад для хору. Де він?

Джудит вирішила піти подивитися в ризниці, де перевдягалися хористи.

Штовхнувши дубові двері, Джудит гукнула:

— Агов!

Ніхто не озвався, тож вона увійшла. Побачила, що на гачках висять ряси та фрези хористів; у стіну вбудована стара шафа, де, припускала Джудит, зберігаються фелони вікарія, а ще угледіла стіл з паперами й комп’ютером, проте кімната була порожня.

Чи ні? Джудит відчула легке поколювання, неначе хтось спостерігав за нею. Та хіба це можливо? У приміщенні більше нікого не було. Дуже добре, подумала вона, час дізнатися про репетиції хору.

Вона пошукала на столі, проте й досі почувалася незатишно. Якесь шосте чуття підказувало їй, що вона тут не сама. Однак кімнатка була крихітна — сховатися ніде. Хоча, подумалося Джудит, є ще стінна шафа... Проте навіщо комусь ховатися в шафі?

Джудит побачила на полиці якісь ноти й підійшла подивитися, чи нема там і переліку хористів, але знову вимушено зупинилася. Вона досі почувалася так, наче хтось на неї дивиться.

Здебільшого для власного заспокоєння Джудит підійшла до шафи, відчинила дверцята і справді побачила фелони вікарія на вішаках. Як вона й підозрювала.

Одначе в шафі виявилася ще й жінка середніх літ, яка дивилася прямо на неї.

— Ой, — здивувалася Джудит. — Добридень.

— Так, вибачте, що я в шафі, — озвалася жінка, порожевівши від зніяковіння. — Ви, певно, думаєте, що я дивачка.

Джудит була дещо збита з пантелику. Жінка в шафі видавалася цілком респектабельною. Ба більше, вона світилася здоров’ям і багатством. Трішки за сорок, з гладеньким білявим волоссям, вона до пояса була вдягнена у джемпер і стьобаний жилет, а нижче пояса — в тісні джеґінси і яскраво-рожеві кросівки. Якого біса вона ховається в шафі в порожній церкві?

— Так, це і справді трохи незвично, — визнала Джудит.

— Я можу все пояснити, — квапливо заговорила жінка. — Розумієте, я прийшла помити посуд вікарія, — жінка показала два горнятка з квітковим малюнком, які тримала в руках. — Колін страшенно неохайний, і вони тут збирали порохи і цвіль уже декілька днів. Словом, я не думала, що когось тут зустріну. А потім почула, як хтось заходить до церкви, й запанікувала. Просто сьогодні я не хотіла ні з ким бачитися. Особливо з кимось із Колінових парафіян. О Боже, звучить жахливо, правда? Ви ж не парафіянка, ні?

— За це точно можете не хвилюватися, — мовила Джудит з усмішкою.

— Добре! Я хотіла сказати — добре не те, що ви не ходите до церкви... ой, вибачте, я вже геть заплуталася, так? Менше з тим, я хотіла сказати, що, почувши наближення кроків до ризниці, заховалася в шафі.

— І зачинили по собі двері?

— Саме так. Звучить безглуздо, правда ж, коли говориш це уголос? Гадаєте, це божевілля?

— Аж ніяк. Але дозвольте мені представитися. Джудит Потс.

— Так, я знаю.

— Знаєте?

Тепер прийшла черга Джудит дивуватися. Вона не мала певності, що зустрічалася з цією жінкою раніше.

— Я — Бекс Старлінг, — пояснила жінка, простягаючи руку. — Тобто Бекі. Хоча більшість людей кличе мене Бекс.

— Ви — дружина вікарія? — радісно запитала Джудит.

— Боюся, що так, — озвалася Бекс із сором’язливою усмішкою. — Комусь же треба нею бути. Ви не проти, якщо я вилізу з шафи?

— Ні, будь ласка.

— Дякую, — сказала Бекс і вибралася на волю.

На якусь хвильку дві жінки опинилися у глухому куті. Не існує узгоджених правил етикету, як продовжувати перше знайомство двох жінок із середнього класу, якщо одна з них допіру ховалася в шафі.

— Звісно, це не найкращий вихід, — заговорила Бекс. — Отак ховатися. В моєму віці.

— Ой, ну не знаю. Пам’ятаю, в університеті я мешкала в кімнатах на першому поверсі й заховалася під столом, коли прийшла подруга, з якою я не хотіла бачитися.

— Справді?

— Заховалася буквально на хвильку. Принаймні я так думала. Але виявилося, що подруга дуже, дуже хотіла зі мною побачитися. Вона майже три години чекала у мене під вікном, тож я була змушена майже три години ховатися. Але я не могла зізнатися їй, що ховаюся від неї, — це ж такий сором! Закінчилося тим, що довелося мені сходити по-маленькому в металеве відро для паперу, а ви навіть уявити не можете, як важко це робити в металеве відро, ховаючись під столом.

— Зазвичай я не ховаюся в шафах, — промовила Бекс у спробі дистанціюватися від жінки, яка відверто зізналася, що ходить по-маленькому в металеві відра, і яка, цілком можливо, просто божевільна. — Я можу вам чимось допомогти? — провадила вона. — Ви шукаєте преподобного Коліна?

— О ні, моя справа скромніша. Я просто шукала, чи нема тут десь переліку людей, які співають у церковному хорі.

— Ну, як по правді, то є, — мовила Бекс, підходячи до аркуша, який висів зсередини на дверях ризниці. — Ось він.

Джудит побачила близько тридцятьох імен, вписаних різними почерками й різними чорнилами; чимало з них було викреслено. Не встигла Джудит знайти Елліота Говарда, як Бекс заходилася поправляти прикріплений кнопкою аркуш, який висів не дуже рівно.

— Даруйте, дозвольте дочитати...

Але тепер аркуш перекосився на другий бік, тож Бекс повернула його як було.

— Вибачте, висить нерівно.

— Якщо ви не проти...

Але Бекс уже зірвала аркуш зі стіни й віднесла на стіл.

— Краще я все це перепишу, тут такий безлад, — сказала вона, дістаючи з принтера збоку від столу аркуш формату А4.

— Я лише хотіла подивитися, чи співає у хорі Елліот Говард.

Бекс покинула свою справу та здивовано подивилася на Джудит.

— Елліот? Ще б пак. Багато років уже співає в хорі.

— Справді?

— Скільки пам’ятаю.

— Тоді скажіть, будь ласка: була вчора ввечері репетиція хору?

— Була.

— І він там був?

— Був.

— Ви впевнені?

— Цілком упевнена. Розумієте, я також співаю в хорі. Він — баритон, а я — сопрано.

— А о котрій була репетиція?

— Ну, спочатку в нас повна репетиція з хлопчиками-дискантами — з сьомої до восьмої. А близько восьмої ми дискантів відпускаємо, а дорослі залишаються на репетицію приблизно до дев’ятої.

— Отож Елліот був тут о восьмій?

— Він був тут весь час — із сьомої до дев’ятої.

— Ви впевнені?

— Абсолютно впевнена. А чому ви питаєте?

Джудит завагалася, не знаючи, що сказати. А потім, як часто з нею бувало, вирішила, що найкраща тактика — чесність.

— Думаю, він замішаний у вбивстві.

Бекс підскочила зі стільця.

— Що?!

— Як по правді, мені здається, є вірогідність, що він учора ввечері вбив мого сусіду.

Джудит бачила, що Бекс відібрало мову, а в голові каша.

— Знаю, — погодилася Джудит, — це серйозне звинувачення.

— Він убивця?

— А вас це дивує?

— Звісно, ми ж говоримо тут про Елліота Говарда.

— Ви добре його знаєте?

— Та не дуже. Якщо так подумати... Він з чоловіків, які в хорі віддають перевагу чоловічому товариству, думаю. Даруйте, а що за вбивство? Де сталося вбивство?

Джудит переповіла низку подій, які привели її до церкви, й Бекс ловила кожне її слово.

— Ви підозрюєте, що Елліот убив містера Данвуді, тож ви пішли й поговорили з ним? — запитала вона, коли Джудит закінчила оповідь.

— Хтось же мав це зробити. З поліції ніякого зиску. Там гадають, що смерть Стефана — нещасний випадок або самогубство.

— Що ж, можу вас запевнити, вчора від сьомої до дев’ятої Елліот був тут.

— І ви впевнені, що він нікуди не виходив?

— О так. Цілком упевнена.

— Навіть на кілька хвилин?

— Приблизно о восьмій, коли розходяться дисканти, ми завжди робимо коротку перерву, щоб люди мали змогу сходити в туалет. Отож можливо, що й Елліот виходив.

— Гадаєте, він міг вийти о восьмій і вже не повернутися на другу половину?

— Не впевнена. Не знаю. Але тепер, після ваших слів, я пригадую, що бачила, як Елліот приїхав на сьому, але не впевнена, що бачила його пізніше. Цілком можливо, що він пішов під час перерви й більше не повертався. Я ж кажу: ми з ним мало спілкуємося.

Джудит була в захваті. Якщо Елліот пішов з репетиції о восьмій, то, мабуть, устиг би дійти до машини, доїхати до Стефанового будинку й о восьмій десять застрелити Стефана. Часу малувато, але це можливо, подумала вона.

— Напевно, в церкві немає камер спостереження, ні? Немає якого-небудь відеозапису вчорашньої репетиції? Або як люди приходять і йдуть?

— Узагалі-то є. У галереї є маленька камера. На випадок проникнення злодіїв... або іншої антисоціальної поведінки.

— А не могли б ми подивитися запис з учорашнього вечора?

Джудит бачила, що ця ідея шокувала Бекс.

— Я не впевнена. Навряд чи я маю право щось вам показувати на Коліновому комп’ютері.

Джудит якусь мить дивилася на Бекс, а потім полізла в сумочку й дістала свою дорожню жерстянку з цукерками. Відчинила кришку, здійнявши хмарку цукрової пудри, та простягнула жерстянку Бекс.

— Льодяник? — запитала Джудит.

— Ні, дякую, — відповіла Бекс, здивована, що їй пропонують цукерку. Невже вона схожа на людину, яка їсть цукерки?

Джудит поклала до рота льодяник і посмоктала, обмірковуючи варіанти.

— Тоді, гадаю, я не маю вибору, — зрештою сказала вона, з клацанням зачиняючи кришку й ховаючи жерстянку в сумочку. — Доведеться залучати поліцію.

— Думаєте, поліція схоче подивитися відео?

— Боюся, це неминуче. Щойно я розповім їм про Елліота, прийде поліція з ордером на обшук і все тут облазить. Уявляю, який скандал це викличе, а потім з’явиться преса, а ви самі знаєте, які вони. В кущах у вас ховатимуться папараці й публікуватимуть малоприємні фото, як ви виносите сміття.

Джудит ще не закінчила говорити, а Бекс уже поворушила мишку, щоб оживити комп’ютер.

— Ні, ваша правда. Нам ліпше самим поглянути, щоб не довелося залучати поліцію.

Джудит тепло всміхнулася.

— Це просто чудова ідея.

Бекс почала клацати по різних іконках на моніторі й нарешті розгорнула вікно з чорно-білим стрімом зсередини церкви; у кадр потрапляли і хори.

Бекс двічі клацнула на відеофайл, і відкрилося ще одне вікно — відео було дуже схоже на стрім, але Джудит побачила, що воно датоване вчорашнім днем. Вона дивилася, як Бекс переміщає повзунок на відео, поки не доходить до сьомої вечора. І щойно вона це зробила, хори почали наповнюватися людьми: на першій лавці сиділи хлопчики, а на інших — зо двадцять чоловіків і жінок.

Можна було роздивитися Елліота Говарда, який стояв у задньому ряду.

— Повірити не можу, — з жахом у голосі вигукнула Бекс.

— Що таке? — запитала Джудит, відчуваючи, як зростає збудження, адже вона, можливо, от-от дізнається, що Елліот Говард — убивця.

— Невже я справді така товста? — сказала Бекс, тицяючи на себе: на записі вона теревенила з подругами.

— Зовсім ви не товста.

— Товста, якщо я така, як на записі.

— Повірте мені, вам нема про що хвилюватися, — мовила Джудит.

— Усе, виключаю з раціону все молочне.

Джудит постаралася поставитися до цього з розумінням. Чому люди не люблять себе такими, якими вони є? Але не було сенсу сперечатися з такою жінкою, як Бекс. Її вже не переконаєш. Натомість Джудит вдивилася в монітор.

— Це ж Елліот отам, так?

Бекс ковзнула поглядом по екрану.

— Це він. Зараз я прокручу вперед — побачимо, чи він виходить.

Бекс кілька разів поклацала по кнопці, поки час у правому нижньому куті не почав швидко прокручуватися вперед, і Джудит бачила, що і хормейстер, і хористи весь час лишаються на місцях. А потім, коли годинник дійшов до восьмої, всі хлопчики зненацька пішли, й кількоро дорослих теж залишило свої місця: деякі розмовляли одне з одним, а деякі на кілька хвилин виходили. Проте Елліот стояв на своєму місці.

До 20:07 усі дорослі повернулися на хори, і репетиція продовжилася. Елліот так і не зрушив з місця. Ані разу. Навіть не діставав мобільний, щоб комусь подзвонити, й узагалі в нього не зазирав. Просто сидів сам-один, поринувши в тиху задуму.

— Він нікуди не виходив, — розчаровано мовила Джудит.

— Ну, це ж добре, правда? — мовила Бекс.

Вона і далі прокручувала відео вперед, тож дві жінки побачили, що Елліот уперше зрушив з місця аж по дев’ятій, коли репетиція закінчилася для всіх.

Бекс забрала палець з мишки, і відновилася нормальна швидкість відтворення відео.

— Ось і все, — сказала вона. — Елліот був там від сьомої до дев’ятої. Він не може бути вашим убивцею. Дякувати небесам.

— Мабуть, ні.

Джудит почувалася так, наче її надурили. Це була зовсім не та відповідь, на яку вона розраховувала, і, спостерігаючи, як Елліот разом з трьома іншими чоловіками виходить з репетиції, весело теревенячи, вона мусила визнати, що він не поводиться, як людина, замішана в убивстві. Здавалося, він розслаблений і в гуморі...

— Стривайте, — промовила Джудит, указуючи на монітор, — а це що?

На екрані Елліот з приятелями саме зник за кадром.

— Що таке?

— Можете відкрутити й показати ще раз, як Елліот виходить?

Бекс перекрутила назад — на екрані Елліот з друзями рухався у зворотному напрямку.

— Можете ще раз поставити з цього місця?

Бекс натиснула на пуск, і Елліот разом з друзями знову рушив проходом.

Цього разу дещо побачили і Джудит, і Бекс.

За мить до того, як зникнути з очей, Елліот поглянув прямо в об’єктив камери. Але майже одразу відвернувся і поплескав одного з друзів по спині, й чоловіки пішли, весело перемовляючись.

— Він подивився в камеру, — зронила Бекс.

— Саме так. Знав, що там є камера.

— Гадаю, за багато років мав час її помітити. Може, це збіг?

— Не думаю. Ви ж теж це зауважили, правда? Цей вираз на його обличчі.

Бекс закусила губу. Щира правда: вона теж це зауважила.

— Неначе він знав, — провадила Джудит, — що хтось передивлятиметься запис, перевіряючи його алібі. Але на якусь мить взяло гору його еґо, й він не зміг стриматися. Просто мусив зиркнути в об’єктив.

— Але що це за вираз на його обличчі?

— Я знаю точно, що це за вираз, — сказала Джудит. — Тріумф.

Жінки перезирнулися. Вони обидві розуміли, що Джудит поцілила в яблучко. Елліот і справді поглянув у камеру тріумфально.

Бекс здригнулася.

— Вибачте, ці старі кам’яниці... Навіть посеред літа тут холодно.

— Гаразд, — озвалася Джудит, — який наш наступний крок?

— Перепрошую?

— Запис доводить, що він не може бути вбивцею Стефана, але він точно замішаний. Якось він примудрився бути у двох місцях водночас. Або найняв для вбивства когось іншого. Але, як на мене, отой погляд, який він метнув на камеру, доводить його провину. Вам так не здається?

— Стривайте, що ви мали на увазі, кажучи «який наш наступний крок»?

— Ну, лише ми вдвох на цілому світі нині вважаємо, що Елліот певним чином причетний до вбивства Стефана. Отож саме нам і доведеться з’ясувати, як він це зробив.

— О ні, я не збираюся в це лізти, — вигукнула Бекс. — Це завдання поліції. Нехай виконують свою роботу. Це ж вони таким займаються. Ловлять злодіїв і вбивць. А я роблю бутерброди — це моя робота. Я подаю чай з печивом, рощу дітей і допомагаю чоловікові. Отож дуже перепрошую, приємно було з вами познайомитися, Джудит, але я не можу в це вплутуватися.

З цими словами Бекс, до межі знервована, вийшла з кімнати.

Джудит усміхнулася собі під ніс. Вона пригадала саму себе в такому віці. Джудит ніколи не хвилювалася й не переймалася так відчайдушно, що ж подумають про неї люди. Особисто вона не вважала дивачкою людину, яка може взятися мити парочку кавових чашок, а за хвильку вже сховатися в шафі. Джудит сподівалася в майбутньому ще зустрітися з Бекс.

Але, тим часом, як їй довести, що Елліот замішаний?

Розділ 7

Після зустрічі з Джудит Бекс поквапилася додому — у гарний георгіанський будиночок вікарія, який прилягав до церкви і мав круглий еркер, — але відчувала, що ніяк не може заспокоїтися. Навіть непрямий контакт з потенційним убивством засмутив її більше, ніж вона гадала. Отож, щоб заспокоїти нерви, вона зробила те, що й завжди, коли була схвильована: почала прибирання. Підбивала й так підбиті подушки, вирівнювала на стінах і так рівні фотографії, а на кухні попилососила й так абсолютно чисту підлогу.

Її чотирнадцятирічний син Сем схилився над своїм телефоном за кухонним столом.

— Де твоя сестра? — запитала Бекс.

— Не знаю, — відповів Сем, не підводячи погляду. — Мабуть, оксид азоту десь нюхає.

— Не жартуй так! — скрикнула Бекс.

Хоча Сем і справді жартував, і він, і його мама знали, що в той час як Сем — відмінник, який завжди дотримується правил, його шістнадцятирічна сестра Хлоя — цілковита його протилежність. У житті вона мріє тільки зависати з друзями й розважатися. Але, якщо по щирості, Бекс мала визнати, що Хлоя не робить нічого такого, чого не робила сама Бекс у такому віці, — просто доньчина поведінка страшенно її хвилювала.

Не те щоб Бекс цілком розуміла Сема. За останній рік він почав дедалі більше віддалятися, наскільки вона бачила: поза школою він підтримував єдиний серйозний соціальний зв’язок — зі своїм хом’яком, якого просто обожнював.

— Яка ти сьогодні гарна, люба, — промовив преподобний Колін Старлінг, заходячи на кухню в чорному костюмі з нагрудником і білим комірцем.

— Що ти таке кажеш! — буркнула Бекс. — Я ж у костюмі для йоги.

У відчаї від чоловікової нечуйності, Бекс пішла нагору перевдягатися. У глибині душі вона усвідомлювала, що поводиться безглуздо, але не могла позбутися відчуття тривоги.

У спальні вона схопила мобільний, щоб подивитися, чи не дзвонила Хлоя. Донька не дзвонила.

— Бекс! — покликав Колін з підніжжя сходів. — Ти пам’ятаєш, що до нас на вечерю має прийти майор Том Льюїс із дружиною?

Бекс і не думала відповідати. Звісно, вона знала, що сьогодні на вечерю прийдуть гості. Вона встала о шостій ранку й заходилася натирати кропом свинячу підчеревину, щоб та пропеклася на повільному вогні повні десять годин. Хоча майор Том уже прийде напідпитку, а місіс Льюїс критикуватиме Бекс за цілим набором критеріїв, які розкриє тільки тоді, коли виявиться, що Бекс їм не відповідає.

Бекс мимоволі подумала: де вона помилилася в житті? Не те щоб вона почувалася нещасною. Аж ніяк. Але й не почувалася щасливою. Коли вони тільки познайомилися з Коліном, він був банкіром, і хоча вони обоє регулярно ходили до церкви, він не виявляв цікавості до духовного сану, поки вони не побралися. Лише після народження Хлої в нього з’явилися «сумніви» щодо купи грошей, яку він заробляв. А потім, зразу після народження Сема, коли потреба в грошах підстрибнула, він відчув «покликання». Бекс, як добра дружина, підтримала його в такій радикальній зміні кар’єри — від заможного банкіра до провінційного вікарія.

І тепер, багато років по тому, вона так і живе — домогосподиня, дружина і матір. Це все чудові ролі, й вона постійно повторює собі, як їй пощастило вести таке благословенне життя, але вона не може не помічати, що в її житті все вирішує хто завгодно, тільки не вона сама. Вона — мати своїх дітей, дружина вікарія і господиня дому, коли вже на те пішло.

Бекс розгорнула на телефоні сторінку форуму. Її цікавила місцева група, до якої вона приєдналася невдовзі по тому, як її чоловіка призначили вікарієм у Марлов. Група називалася «Марловські теревені». Приєднуючись до неї, Бекс зареєструвалася не під справжнім своїм іменем. Вона вигадала собі нік «Джезабель». Анонімність дозволила їй висловлюватися в інтернеті трохи вільніше, ніж у реальному житті. Але кілька років тому вона примусила себе покинути групу. Мати альтер-еґо — це п’янке відчуття, й Бекс розуміла, що воно нездорове, особливо зважаючи на те, що, як вона підозрювала, це альтер-еґо їй подобалося більше, ніж її реальне «я».

Вперше за довгий час вона знову зайшла на форум. Швидкий перегляд нещодавньої активності засвідчив одне: тут і досі здебільшого переймаються тим, що туристи заїжджають у Сімур-парк машинами і що деякі люди відмовляються прибирати лайно за своїми собаками. Отже, тут жодних змін.

Бекс почала нову гілку.

Маю на продаж старовинні меблі. Хотіла б їх продати через Марловський аукціонний дім, але чула погані відгуки про його власника, Елліота Говарда. Йому можна довіряти?

Її палець завис на кнопкою «Опублікувати». Невже вона і справді наважиться? Вдень — скромна дружина вікарія, ввечері — анонімна кібер-воячка?

Поки не передумала, Бекс натиснула кнопку — й пост з’явився на сторінці.

Жінку пройняв радісний трепет. Вона вже й не пам’ятала, коли востаннє робила щось настільки зухвале.

Наступного ранку Джудит сиділа за столом, намагаючись скласти задовільне формулювання до слова «башлик». Нещодавно вона звернула увагу, що його можна розкласти на два слова — «баш» (як у «баш на баш») і «лик» («образ»). Контраст між матеріальним підтекстом слова «баш» і духовним підтекстом слова «лик» страшенно тішив її, а інстинкт підказував, що між ними можна знайти задовільний зв’язок. Та щоразу як вона хотіла зосередитися, щоб скласти найкраще формулювання, в голові виринав образ Елліота Говарда: як самовпевнено він тримався під час розмови з нею і як самовдоволено глянув у камеру в церкві.

А якщо недостатньо було Елліота, щоб завадити їй зосередитися, з голови не йшов ще й бідолашний Стефан. Джудит змогла пригадати лише одну розмову з ним віч-на-віч. Це було взимку кілька років тому, коли село на багато днів засипало снігом, і одного дня Стефан з’явився у Джудит під дверима, щоб перевірити, чи все у неї гаразд. Стефан не знав, що Джудит влаштувала цілу драму, запасаючись харчами і дровами, і колотилася кілька днів. Він не виявляв особливої цікавості до її самотнього життя і не судив її за це, як інші. І він не намагався пролізти в особняк, щоб побачити його зсередини. Більшість випадкових відвідувачів відчайдушно прагнула поглянути, чи всередині він такий самий пишний, як і зовні. Але не Стефан. Він був чемний, увічливий, а переконавшись, що Джудит добре підготувалася до снігопаду, він побажав їй гарного дня й пішов собі.

Добрий він чоловік був, подумала Джудит, і всоте за цей ранок зловила себе на тому, що мимоволі задивилася у вікно на порожній будинок сусіди.

У Стефановому саду стояла жінка.

Джудит кілька секунд перетравлювала побачене.

У Стефановому саду стояла жінка!

Джудит підстрибнула, розсипавши на підлогу олівці, й рушила до вхідних дверей; там накинула на плечі пелерину й кинулася надвір. Хто це? Що вона робить у Стефановому маєтку?

Подолавши густу траву власного саду, Джудит зупинилася на березі річки. Жінка стояла на Стефановому газоні, повільно розвертаючись по колу. Складалося враження, наче вона не може зрозуміти, де опинилася. Вона була в джинсах і темній футболці й мала густе рудувате волосся. Розмаяне, воно відливало яскравою міддю. Мов на картині прерафаелітів, зловила себе на думці Джудит.

— Агов! — гукнула Джудит зі свого саду.

Жінка обернулася на голос.

— Агов! — знову гукнула Джудит. — Я — Джудит Потс, Стефанова сусідка. Вам допомогти?

Зір у Джудит був уже не такий, як раніше, тож їй важко було чітко роздивитися обличчя жінки, проте вона була впевнена, що незнайомку перелякала її несподівана поява. Й усі сумніви зникли, коли жінка розвернулася й кинулася навтьоки.

— Я лише хотіла привітатися! — крикнула їй навздогін Джудит, та було запізно. Жінка зникла за рогом Стефанового будинку.

Розділ 8

Сержант Таніка Малік саме читала балістичний звіт у справі Стефана Данвуді, коли один з полісменів подзвонив їй повідомити, що жінка на ім’я Джудит Потс чекає на неї у приймальні. Сержант Малік була дещо спантеличена, проте сказала полісменові провести відвідувачку в нарадчу залу й пояснити, що Таніка вийде до неї за кілька хвилин. Спершу їй слід було вирішити одне нагальне питання.

Вона зняла слухавку й набрала номер у шапці звіту.

— Ви хочете сказати, що куля, яка вбила містера Данвуді, антикварна? — запитала вона криміналістку, додзвонившись.

— Саме так, — відповіла жінка на тому кінці.

— Ви впевнені?

— Куля, яку ми вийняли з черепа містера Данвуді, з набою парабелум, 7,65 на 21 міліметр, і це дуже специфічний калібр, який використовувався тільки до Другої світової війни німецькими збройними силами.

— Ви серйозно?

— Боюся, так. І вистрелили її з люгера часів Другої світової.

— І це реально? Сімдесятирічна куля?

— Німці вміли робити пістолети. Досі вміють. Звісно, це реально.

Сержант Малік подякувала колезі за допомогу й повісила слухавку. Одна з банальних істин поліційної роботи у Сполученому Королівстві — те, як важко знайти зброю в робочому стані. Приблизно так само важко, як і дістати старовинний несписаний пістолет.

Хіба що ви антиквар, еге ж?

Після другої зустрічі з Джудит сержант Малік зателефонувала Елліотові Говарду, щоб перевірити її наводку. Елліот з готовністю визнав, що справді погиркався зі Стефаном на Королівській регаті в Генлі, але тільки через те, що той затуляв йому огляд. І хоча сварка переросла в серйозну, було це шість тижнів тому, отож давно спливло за водою.

Що ж до його переміщень у вечір Стефанової смерті, то сержант Малік знала зі звіту патологоанатома, що Стефан помер між сьомою і десятою, отож вона запитала Елліота, де він був у цей проміжок. Він пояснив, що був на репетиції хору в церкві Всіх Святих, а після неї пішов у паб на пінту пива і просидів там приблизно до десятої.

Сержанту Малік не сподобалося, як Елліот тримався. Говорив так гладенько, неначе очікував на її дзвінок і заздалегідь підготувався до нього. З її досвіду, прості люди починають хвилюватися, якщо виявляються втягнутими в розслідування, особливо коли йдеться про можливе вбивство. Але короткий дзвінок марловському вікарію підтвердив Елліотові слова. До того ж вікарій сказав, що після репетиції хору теж пішов з Елліотом до пабу, отож міг підтвердити, що перебував з Елліотом в одному приміщенні від сьомої до десятої. Позаяк алібі Елліотові надав місцевий вікарій, сержант Малік глибше не копала.

Та оскільки тепер вона знає, що знаряддям убивства був антикварний німецький пістолет, може, варто перевірити Елліота ще раз? Чи це простий збіг? Сержант Малік спробувала відмахнутися від цих думок. Стефан Данвуді наклав на себе руки — тільки такий варіант має якийсь сенс. Навіть якщо він для цього скористався старим пістолетом.

Хоча, подумала сержант Малік, лишається ще загадка бронзового медальйона, правильно?

Досі це був єдиний аспект справи, який викликав у сержанта Малік деякі сумніви. Коли водолази дістали з ріки тіло Стефана, то знайшли невеличкий медальйон, завбільшки з монету в два фунти, який на срібному ланцюжку звисав з петлі на Стефановому піджаку. Медальйон, понад сумнів, був дуже старий: тьмяно-брунатний, з листяним орнаментом по берегах і словом «віра» по центру. Це була така собі аномалія, адже раніше ніхто з поліційної команди ще не натрапляв на медальйон, прикріплений до піджака.

Але старий релігійний символ навряд чи може стати речовим доказом, на якому збудуєш справу про вбивство. Не більше, ніж антикварний німецький люгер.

Прямуючи на зустріч до Джудит, сержант Малік на хвильку затрималася біля столу одного з констеблів.

— Пістолет уже відшукали?

— Ще ні, — відповів полісмен. — Уранці водолази закінчили прочісувати дно ріки. І нічого не знайшли.

— А у ставку шукали?

Одна з робочих версій сержанта Малік полягала в тому, що Стефан міг стояти на краю цегляної дамби, яка відділяла його ставок від ріки, і коли він вистрілив собі в голову, то сам він упав навзнак у річку, а пістолет упав уперед, у ставок.

— З тамтого боку, в ставку, вони теж дивилися. Зброї немає.

— Вони впевнені?

— На сто відсотків упевнені вони бути не можуть. Хіба що ми ретельно пройдемося драгою по дну і ставка, і річки.

— Можливо, доведеться.

Отож із Джудит зустрілася вже дуже замислена сержант Малік.

— Перепрошую, що змусила вас чекати, — мовила сержант Малік, сідаючи в нарадчій залі.

— Нічого страшного, — відповіла Джудит. — Я розумію, що ви дуже заклопотані. Я не заберу у вас багато часу. Але я довідалася декілька речей, які, гадаю, вам варто знати. Це нагально.

— Гаразд, — мовила сержант Малік, дістаючи записник і ручку. — Що ви хотіли мені розповісти?

Джудит розказала, як пішла до Стефанової галереї і дізналася від його асистентки Антонії Вебстер, що на початку минулого тижня, який передував смерті Стефана, до нього приходив Елліот Говард, і що вони посварилися, і що Антонія чула, як Стефан сказав Елліотові: він міг би просто зараз піти в поліцію.

Сержант Малік здивувалася. Не встигла вона викреслити Елліота з підозрюваних, як він виникає знову.

— Містер Данвуді так і сказав? — запитала сержант Малік.

— «Я міг би просто зараз піти в поліцію». Ось що він дослівно сказав Елліотові. Якщо вірити Антонії. А пізніше, коли Антонія розмовляла про це зі Стефаном, він сказав: «Відчай штовхає людей на різні дурниці».

— Він натякав, що Елліот у відчаї?

— Саме так!

— А що як він мав на увазі себе? Зважаючи на те, що він, можливо, наклав на себе руки. Його фраза «відчай штовхає людей на різні дурниці» могла бути завуальованим натяком, що він збирається вкоротити собі віку.

Джудит розпачливо змахнула руками.

— Ви досі вірите, що це самогубство?

— Можливо.

— А прощальної записки не було, правда ж?

Сержант Малік нахмурилася. Як по правді, Джудит мала рацію. На тілі Стефана не знайшли прощальної записки. Не було її і в нього вдома.

Згадавши про Стефанове тіло, сержант Малік згадала і маленький бронзовий медальйон, який знайшли при ньому, отож вона вирішила трішечки копнути.

— На вашу думку, містер Данвуді був релігійний?

— Перепрошую?

Сержант Малік пояснила, що вони знайшли невеличкий бронзовий медальйон з викарбуваним словом «віра», який кріпився до Стефанового піджака.

— Хочете сказати, він носив його як жетон?

— Так. Щось на взір цього.

— А як він кріпився до піджака?

— Він висів на короткому ланцюжку, просиленому в середню петлю піджака.

— А, як перепустки, які носять на веслувальних регатах.

— Ваша правда. Саме так.

— Зрозуміло. Ну, я гадки не маю, чи був Стефан особливо релігійним. Я нечасто ходжу до церкви, тому не мені судити. Але ви не відповіли на моє питання. Ви знайшли прощальну записку?

— Вибачте, але я не можу обговорювати процесуальні деталі з цивільною особою.

— Все ясно: ви не знайшли прощальної записки. Бо Стефан не вкорочував собі віку. Його вбив Елліот Говард.

— Годі вже це повторювати. Містер Говард не міг цього зробити.

— Ой, це тому, що він був на репетиції хору?

— Звідки ви в біса це дізналися?

— Коли Антонія розповіла мені про сварку в кабінеті, я пішла поговорити з Елліотом Говардом.

— Ви зробили що?!

— Мені хотілося подивитися на нього.

— Хіба це мудро?

— Якби ми завжди діяли тільки мудро, то нічого б узагалі не робилося, хіба ні? Хай там як, саме тоді він розповів мені, що був на репетиції хору в той час, коли я чула постріл.

— Так, те саме він сказав і мені.

— О, то ви теж з ним розмовляли, так?

— Мені слід було перевірити зачіпку, коли ви розповіли мені про нього.

— Закладаюся, що він вам не сподобався, правда?

— Чого це?

— Цей його тон, еге ж? Неначе він з нами грається.

Сержант Малік уже готова була погодитися з Джудит, але спам’яталася.

— Поменше оцих «з нами», якщо ви не проти, місіс Потс. Я рада побалакати з вами як зі свідком, який знайшов тіло, і як з людиною, яка знала загиблого. Але не думайте, що ви можете виконувати роботу поліції.

— Певна річ, — сказала Джудит. — Це ваша справа, я чудово все розумію. Але скажіть-но мені: ви вже знайшли зброю?

— Про що це ви?

— Гадаю, що не знайшли, так?

Сержант Малік не знала, що відповісти.

— Бачите! Нема ні прощальної записки, ні пістолета! Бо вбивця забрав його з собою. І навіть якщо Елліот Говард був на репетиції хору під час убивства Стефана, він усе одно замішаний. Якимось чином. Я в цьому переконана. А може таке бути, щоб він найняв кілера?

— Навряд чи.

— Але це можливо, правда ж?

— Місіс Потс, за останні сім років Марлов щорічно здобуває перемогу в «Битві флористів». І востаннє, коли мене викликали в місто на пригоду, виявилося, що на Гай-стріт розгулювало двоє лебедів, через що зупинився весь рух. Запевняю вас: у Марлові немає кілерів.

З гуркотом розчахнулися двері, й у кімнату встромив голову захеканий полісмен.

— Сержанте, в Марлові щойно застрелили чоловіка!

Розділ 9

Убивство сталося в бунгало на Вайком-роуд, абсолютно посередній вуличці, яка з’єднувала Марлов з Гай-Вайкомом; обабіч вулички виднілися заміські будинки, охайні живоплоти й автомобілі на коротких під’їздах до ґанків.

Приїхавши, сержант Малік вийшла з машини й побачила, що патрульне авто з мигавкою вже на місці злочину. Воно, як побачила Таніка, припаркувалася під будинком, поруч з білим бусиком і старим «пріусом» з номерами таксі.

Вхідні двері охороняв констебль.

Сержант Малік глибоко вдихнула, щоб заспокоїтися. Як по правді, за нормальних обставин не вона очолювала б таку серйозну справу. Зрештою, вона ж лише детектив-сержант. Але її шеф, детектив-інспектор Ґарет Госкінз, три тижні тому пішов на лікарняний через пов’язане зі стресом нездужання, і тому Таніка виконувала обов’язки старшого слідчого. Так само, як виконувала обов’язки старшого слідчого у справі Стефана Данвуді.

Сержант Малік три попередні тижні витратила на те, що читала й перечитувала свій примірник блекстоунівського «Довідника для старших слідчих» — на той малоймовірний випадок, якщо їй дістанеться велика справа. Але вона розуміла, що «книжні знання» — це одне, а застосовувати ці знання на практиці в реальному світі — зовсім інше.

«Просто керуйся правилами та приписами, — сказала вона собі, наближаючись до дверей будинку. — Просто керуйся правилами та приписами».

— Доброго ранку, констеблю, — привіталася вона з упевненістю, якої не відчувала. — То що тут у нас?

Констебль пояснив, що мерця в хаті звати Ікбаль Касам. Він жив сам-один і працював водієм таксі.

— Хто знайшов тіло?

Констебль пояснив, що молодий кур’єр привіз доставку для містера Касама, та коли підійшов до дверей, побачив, що вони відчинені. Отож він зайшов у коридор і поклав пакунок на тумбочку — і звідти побачив у спальні холодного як камінь містера Касама на залитій кров’ю подушці.

— Зрозуміло. Розкажіть мені про кур’єра, який знайшов тіло.

— Він приголомшений.

— Не може він виявитися нашим стрільцем?

— Ми забрали його одяг, щоб перевірити на сліди пороху, але я вважаю, що тіло там пролежало вже декілька годин, — сказав констебль і кивнув на бусик під будинком. — Там є джіпіес-трекер. Кур’єр показав мені свій ранішній маршрут. Він не заїжджав у Марлов аж до 12:37, і саме тоді він знайшов тіло й подзвонив нам.

— Спробуйте поговорити з іншими людьми, кому він сьогодні вранці робив доставки. Слід перевірити його слова.

— Так, сержанте.

Сержант Малік дістала одноразові рукавички та вдягнула їх.

— Що з місцем злочину?

— Слідів злому немає. Нема і слідів боротьби. І, наскільки можна судити, нічого не вкрадено. Тіло з кульовим отвором у черепі лежить у спальні.

— Гаразд, — мовила вона, — погляньмо на містера Касама.

Переступивши поріг, сержант Малік на хвильку затрималася, щоб роззирнутися. Бунгало було скромне, різномасті меблі, здавалося, всі походили з крамниці уживаних товарів, але тут було охайно й чисто. Набагато охайніше, знала сержант Малік, ніж було б удома у її власного чоловіка, якби він жив сам. Біля вхідних дверей вона побачила невелику книжкову шафу, повну книжок про човни й судноплавство. А на столику в коридорі стояла бронзова статуетка — старовинний корабель під напнутими вітрилами.

Констебль кашлянув і кивнув на відчинені двері з одного боку холу. Таніка підійшла, переступила поріг і побачила, вочевидь, містера Касама, який лежав на подвійному ліжку; кров заливала йому обличчя та просочила подушки і простирадла.

Наблизившись до тіла, сержант Малік помітила на тумбочці біля ліжка блістер пігулок, пів склянки води й Коран у шкіряний палітурці. Вона підняла пігулки. Це був дифеназин.

— Я перевірив, що це таке, — сказав з порогу констебль. — Їх виписують від безсоння.

— Дякую, — відповіла сержант Малік, відкладаючи пігулки й подумки занотовуючи собі, що слід перевірити медичну картку містера Касама у його терапевта.

Роздивляючись тіло, вона зауважила, що містерові Касаму було трохи за тридцять, він мав густу чорну бороду й кучеряву чорну чуприну. А ще він мав кульовий отвір у центрі чола; вся потилиця була відстрелена, і кров, кістки й мозок жахливою мішаниною вивалилися на подушку.

Тіло сержанта Малік прошив дрож.

За три дні це вже друга смерть від вогнепального поранення.

І друга куля, що поцілила в центр чола.

Але сержант Малік розуміла, що зараз не час для здогадів. Для початку її робота як в. о. старшого слідчого — «визначити, огородити і зберегти» місце злочину. А теорії вона будуватиме пізніше. Отож вона змусила себе зосередитися на речових доказах у неї перед очима.

Констебль мав рацію. Ознак боротьби не спостерігалося. Ковдра була охайно підгорнута під саме підборіддя жертви, і руки під ковдрою так і лежали, витягнуті вздовж тіла. Чоловік явно не боровся.

Це було не просто вбивство — це була страта.

З глибини будинку почулися пронизливе виття і шкрябання, немов якась тварина потерпала від болю.

— Що це? — запитала сержант Малік.

— Гадки не маю, — розгублено відповів констебль.

Сержант Малік повернулася у вітальню. Тут дивне завивання стало гучнішим. Здавалося, що воно лине з-за фіранок. Відсунувши їх, вона виявила скляні двері, які вели в маленький огороджений садок.

На траві сидів довготелесий доберман-пінчер і скавчав. Бідолашна тварина здавалася нещасною, але сержант Малік знала, що добермани бувають злі. Як можна убезпечити й оглядати місце злочину, коли в садку такий собака?

— Сержанте, — мовив констебль, заходячи в кімнату через центральні двері. — Здається, там, надворі, за нами шпигує жінка.

— Що ви кажете?

— Там жінка в садку ховається за кущами.

— Гаразд, стережіть місце злочину, — сказала сержант Малік і швидко вибігла з будинку.

Коли вона опинилася надворі, очі якусь хвильку звикали до сонця, але вона бачила, що газон перед будинком Ікбаля відгороджений від вулиці лавровим живоплотом, і кілька кущів росте біля хвіртки, яка веде на тротуар. Раптом один кущ сіпнувся, і сержант Малік побачила, як майнув одяг: хтось вийшов через хвіртку та зник за живоплотом.

Сержант Малік швидко рушила за фігурою, запхнувши руку в сумочку та стиснувши маленький складаний кийок.

— Перепрошую! — гукнула вона, ступаючи на тротуар.

Людина пригальмувала, зупинилася й розвернулася поглянути на сержанта Малік.

Побачивши, що перед нею дуже солідна жінка років п’ятдесятьох, сержант Малік відпустила кийок і витягнула руку з сумки. Червона з обличчя, з обгорілими на сонці щоками, жінка була взута у брудні робочі чоботи, потертий крислатий капелюх, а з туго затягнутого на талії пояса в неї звисали різноманітні маленькі торбинки й пошарпані собачі повідці. Така собі селяночка, подумала сержант Малік.

— Ви до мене? — запитала жінка, вказуючи на себе, неначе вона була останньою людиною на світі, яка могла б зацікавити сержанта Малік.

— Саме так. Ви за нами підглядали.

Жінка притиснула руку до грудей, вдавано здивувавшись, і цього разу самими вустами перепитала:

— Я?

— Ви не могли б назватися?

— Певна річ. Без проблем. Але навіщо вам це?

— Просто скажіть, як вас звати.

Жінка на хвильку замислилася. Подивилася на небо. Наморщила носа. Вона явно міркувала, що ж відповісти.

— Гаразд. Мене звати Деніз.

Сержант Малік бачила, що жінка бреше.

— Справді?

— Саме так, — підтвердила жінка, впевнено кивнувши.

— А ваше прізвище?

— Моє прізвище?

— Так.

— Я — Деніз... Денісон.

— Вас звати Деніз Денісон?

— Ага, — підтвердила жінка й засяяла, радіючи своїй кмітливості.

— Думаєте, я в це повірю?

— Звісно. Я правду сказала. Я — Деніз Денісон.

— Тоді я вам полегшу завдання. Я — детектив-сержант Таніка Малік, я в цьому маєтку розслідую підозрілу смерть, і ви повинні негайно повідомити мені своє справжнє ім’я, бо я вас затримаю.

Нарешті до жінки дійшло.

— Ви ж не хочете сказати, що Ікбаль... мертвий? Ні?

— То ви знайомі з містером Касамом?

— Так, знайома. Мене звати Сузі Гарис, — відповіла жінка, покинувши всі свої виверти. — Я мешкаю за адресою Оуквуд-драйв, 14.

— Дякую, але чому ви не назвали мені свого справжнього прізвища з першого разу?

— Хто ж називає справжнє ім’я поліцаєві? — зронила Сузі, неначе це загальновизнана істина.

Сержант Малік зітхнула.

— Не скажете мені, коли ви востаннє бачили містера Касама? — запитала вона.

Сузі якусь хвильку збиралася на думці.

— Мабуть, учора. Коли прийшла, щоб вигуляти Емму. Це його доберман. Розумієте, Ікбаль працює в нічну зміну. Іноді. Він таксист. Отож я щоранку роблю з Еммою коло по кварталу.

— А не скажете мені, навіщо ви ховалися за кущами в його садку?

— Та це тому, що я побачила поліційну машину. Хотіла дізнатися, що відбувається. Але ви серйозно? Хочете сказати, що він мертвий? Це неможливо. Що трапилося?

Сержант Малік не хотіла розповідати подробиці, але знала, що в будь-якій справі про вбивство є «золота година» одразу після початку розслідування, коли шанси спіймати злочинця найвищі. Містер Касам жив сам-один, тож поговорити нема з ким, а по сусідству, бачила вона, є лише один маєток: садок заріс, фіранки запнуті, на тротуарі стоїть знак «На продаж». Там ніхто не живе.

На цю мить Сузі була єдиним свідком, якого мала поліція і який бодай віддалено знав загиблого. Отож сержант Малік пояснила, що, швидше за все, додому до містера Касама проник невідомий і застрелив його уві сні.

— Але це неможливо, — вигукнула Сузі, перетравивши новину.

— Чому ні?

— Ікбаль чи не наймиліша людина на світі. Запитайте будь-кого з його знайомих. Він добряк, він ніколи не дратувався. Мав єдину мрію — назбирати грошей, купити собі гарний човен і тримати його на ріці.

Сержант Малік згадала книжки про судноплавство й маленьку статуетку старого вітрильника, які бачила в будинку.

— А родина? Не знаєте, хто його найближчі родичі?

— Гадки не маю. Але він родом з Бредфорда — так він мені казав. Якусь частину дитинства провів у Марлові. Саме тому й повернувся сюди.

— У вас нема контактів яких-небудь його родичів?

— Здається, його батьки померли вже давненько. А він був єдиною дитиною.

— Тобто близьких родичів він не має?

— Не знаю. Думаю, двоюрідні якісь є. Напевно. Десь.

— І останнє. Кажете, ви щоранку вигулювали собаку містера Касама?

— Саме так.

— То ви маєте ключ до будинку містера Касама?

— Е ні, вам цього на мене не повісити. Ікбаль дбав про безпеку. Дуже. Я мала доступ тільки в його садок, і заходила ось звідси.

Сузі вказала на хвіртку між бунгало містера Касама й порожнім сусіднім будинком, виставленим на продаж.

— Він точно ніколи не давав вам ключа?

— Дуже дякую, але ні.

— Тоді дозвольте запитати, де ви були сьогодні вранці.

— Ну, одна з моїх клієнток приблизно о восьмій забрала в мене своїх чорних лабрадорів. Вони в мене ночували. А потім я була вдома.

— А з вами ще хтось був?

— Ні. Я мешкаю сама. І якби я була якимось чином замішана в те, що тут сталося, невже ви гадаєте, що я з’явилася б під будинком Ікбаля одразу після поліції? Може, ви вважаєте мене дурною, але я не настільки дурна.

На вулиці під будинком зупинився сірий бусик із супутниковою тарілкою на даху, й сержант Малік похилила плечі. Як преса могла так швидко пронюхати про злочин? Слід сказати констеблеві, щоб відіслав журналістів геть, а ще, розуміла Таніка, треба забрати з місця злочину собаку містера Касама.

— Гаразд, тоді я змушена попросити вас про дві послуги. По-перше, не могли б ви забрати до себе собаку містера Касама? Поки ми не знайдемо для неї постійну домівку.

— Звісно. Я нагляну за Еммою. А яка друга послуга?

— Он там місцева преса, — сержант Малік указала на репортера й оператора, які витягали з багажника своє обладнання. — Дуже вас прошу не розмовляти з ними.

— Можете навіть не хвилюватися. В мене рот на замку.

— Дякую.

Сержант Малік провела Сузі вздовж будинку й побачила, як радісно зустріла її собака містера Касама. Сузі також улаштувала цілу виставу, заметушившись навколо Емми; видно було, що її зв’язок із собакою природний і щирий.

Коли Сузі пішла, ведучи Емму на повідці, сержант Малік повернулася в будинок, до тіла. Якби не кров, яка була повсюди, можна було подумати, що містер Касам спить. І якби не кульовий отвір посеред чола, певна річ. Це точно вбивство, та чи мала рацію Джудит? Невже це вже друге вбивство? Це здавалося малоймовірним, проте важко було заперечувати, що між двома смертями є подібності.

Сержант Малік уже збиралася відвернутися, коли на сонці, яке лилося з вікна, в роті Ікбаля щось зблиснуло. Першого разу вона цього не помітила, бо його вуста були майже повністю стиснені.

— Констеблю, маєте ліхтарик?

Підійшов констебль з ліхтариком.

— Можете посвітити в рот жертві?

Констебль посвітив. Щось легенько зблиснуло — промінь упав на маленький предмет у роті. Що це таке?

Сержант Малік простягнула руку й обережно дістала короткий срібний ланцюжок.

З нього звисав бронзовий медальйончик з квітковим орнаментом по берегах. Медальйон був ідентичний тому, який знайшли на тілі Стефана. Спереду навіть було викарбуване слово. Тільки цього разу не «віра», а «надія».

Сержанта Малік мов крижана хвиля накрила.

Джудит Потс мала рацію.

Стефана вбили. Кулею в центр чола. А потім душогуб напав ще раз, убивши Ікбаля точно в такий самий спосіб. І залишив бронзовий медальйон на другому місці злочину так само, як на першому. Як послання.

І це ще не кінець, зрозуміла сержант Малік. Адже давній вислів — «Віра, надія, любов», правильно? Перші два вбивства — це «віра» і «надія», але «любові» ще не було.

Послання вбивці абсолютно прозоре.

Це ще не кінець.

Буде і третє вбивство.

Розділ 10

Додому Джудит повернулася, аж пульсуючи від збудження. Хто ця друга жертва, яку вбили в Марлові? Джудит вирішила, що чекати доведеться недовго: після новин о шостій на місцевому телебаченні вийде дайджест. Там обов’язково про це скажуть. Але доти що робити?

Джудит поглянула на старі газети, журнали й інші періодичні видання, якими була завалена її вітальня. Безлад ставав уже нестерпним, знала вона. І поки вона дивилася на гори паперу, пальці намацали ланцюжок, який вона носила на шиї день і ніч. Джудит витягнула ключ, який висів на ньому, і її очі ковзнули до дверей біля бару. Вона не могла втриматися, щоб не дивитися туди. І не думати.

Минула довга хвиля, і Джудит пхнула ключ у викот блузки. Слід себе чимось зайняти — ось що допомагає. Завжди допомагає. Отож вона пішла до кухонного столу, на якому лежав незакінчений пазл. Так, це підійде набагато краще, вирішила вона. Це завдання безпечне. Досяжне. Дозволить трохи розвіятися, і все.

На пазлі, над яким вона працювала, був зображений білий вестгайлендський тер’єр у картатому жилеті, перед Единбурзьким замком, — не те щоб Джудит подобалися вестгайлендські тер’єри, і вже тим паче їй не подобалися вестгайлендські тер’єри в картатих жилетах. Але вона вже скупила всі пазли в марловських благодійних крамничках і, склавши їх, повернула назад, тож була щаслива, що знайшовся бодай один, якого вона ще не складала.

Усе пообіддя Джудит була занурена в цю справу, та о шостій відчула, що зголодніла. Останнім часом вона намагалася трохи скинути вагу, отож вирішила до чаю з’їсти одне яйце-пашот на одному тості. Але, знову ж таки, одного яйця виявилося явно замало, отож вона з’їла два яйця і щедро намастила маслом два тости. І ще додала трішки печеної картоплі, щоб «не дати голоду розгулятися», адже це все дуже здорова їжа. А запила вона смачною чашкою солодкого чаю з пудингом, до якого хотіла взяти крихітну плитку особливого шоколаду, от тільки коли вона цього тижня робила закупи, крихітних плиток не знайшлося, тому довелося купувати сімейний фруктово-горіховий батончик. Вона ж не з’їсть його за одним присідом, звісно. Їй легко його вистане до кінця тижня.

Джудит саме доїдала останній кавальчик шоколаду, коли по телевізору почалися місцеві новини, і, на її радість, вбивство в Марлові йшло на першому місці. Відставивши тацю, вона схопила зі столика, за яким складала кросворди, нагострений олівець і зошит у клітинку і встигла записати головні подробиці: жертвою став місцевий таксист на ім’я Ікбаль Касам, якого, схоже, вбили вранці, а зараз поліція просить зголоситися всіх можливих свідків. Небагато, подумала Джудит, та потім показали коротке інтерв’ю з жінкою, яка виходила з маєтку, ведучи на повідці добермана.

«Мені не можна з вами розмовляти», — оголосила жінка в камеру, проте Джудит бачила, що жінка в захваті від уваги до неї і відчайдушно хоче поплескати язиком.

«Але ви товаришували з містером Касамом?» — запитав репортер.

«У мене рот на замку. Від мене ви не почуєте ані звуку. Але одне я вам скажу. Хай хто це зробив з Ікбалем, його слід повісити на найближчому ліхтарі. Ходімо, Еммо».

Жінка пішла далі, а Джудит зрозуміла, що впізнає її. Ні, вони ніколи не розмовляли, але жінка частенько вигулює різних собак у полях уздовж Темзької стежки, позаду будинку Джудит. Це — місцева вигулювачка собак, правильно? І якщо вона вчащала додому до містера Касама, може, і знала його добре?

Джудит підійшла до бару й налила собі трішки віскі. Вечірня скляночка віскі — це був ритуал, який Джудит підхопила у своєї двоюрідної бабусі Бетті, коли тільки переїхала в цей будинок, щоб доглядати її під час хвороби. Так бабуся починала кожен вечір — порцією скотчу в товстостінній кришталевій склянці. Це з лікувальною метою, казала вона, а потім пояснювала, що відколи почала випивати скляночку віскі щовечора, більше не хворіла на застуди. Коли Бетті померла, Джудит вирішила, це вияв пошани — наливати собі щовечора скляночку віскі. На честь бабусі. І взагалі, що може бути поганого в тому, щоб налити собі на два пальці й помаленьку висьорбати такий чистий і натуральний продукт, як скотч?

Зробивши для розігріву перший ковток, Джудит склала план дій. Слід побалакати з жінкою, яка була знайома з містером Касамом.

Вона одним духом перехилила решту віскі.

І налила собі ще. Це допомагало краще думати.

Наступного ранку Джудит запарила собі термос гарячого чаю, зробила бутерброди з бурячком, загорнула їх у коричневий папір і пішла на прогулянку вздовж Темзи. Сонце вже високо підбилося на небі, тож неможливо було не відчувати піднесення. З цього боку річки ліниво скубали траву корови, а на протилежному березі починався підйом до гори Вінтер-Гілл — густо порослого лісом гребеня, який тягнувся від Марлова до гарненького села Кукем. Найбільше на цьому конкретному маршруті Джудит подобалося те, що на ріці завжди щось відбувалося. Або вісімки гребців з місцевої школи летіли у своїх човнах на приголомшливій швидкості; або самовпевнений літній пан вів свого моторного човна так, наче це «вольво-універсал»; або сімейка пухнастих лебедят вервечкою пливла по воді за мамусею.

На стежці було так само людно: підлітки плескалися в маленьких бухточках, які витоптували корови, щоночі спускаючись на водопій; їздили на велосипедах розважливі родини, всі в захисних шоломах; а ще на всіх полях було повно людей, які спускали з повідців собак, щоб ті побігали.

Улюблене місце Джудит було під вербою, отож вона скинула пелерину, постелила її на землю й сіла чекати, пригощаючись чаєм з бутербродами. Вона не взяла з собою ні книжки, ні кросвордів для роботи, бо знала, що й так не занудьгує, роздивляючись краєвиди. За кілька хвилин вона так розслабилася, що тільки чула сюрчання коника неподалік і відчувала, як припікає сонце, пропалюючи мало не до кісток. Це було блаженство.

З дрімоти її вивела зграя собак, які з гавкотом стрибали одне на одного й бігали як навіжені. Джудит зраділа, побачивши, що собак привела жінка, в якої брали інтерв’ю після смерті містера Касама. Як Джудит і сподівалася.

Тепер лишалося тільки підвестися, що в її віці легше сказати, ніж зробити. Крекнувши, вона зіперлася на корінь дерева і відштовхнулася від землі, й нарешті її коліна розігнулися, дозволяючи їй стати на рівні ноги. Чорт забирай, подумала Джудит. Якби вона мала змогу дати одну пораду собі молодій, вона б сказала: не старій.

Вона підняла пелерину, обтрусила її від трави, вдягнула й рушила вперед. Наблизившись, Джудит побачила, що жінка справляє дуже солідне враження. Це все через те, як твердо вона стоїть на землі, подумала Джудит. Як генерал, що оглядає свої війська. Чи капітан на містку старої шхуни. Так, подумала Джудит, це воно. У крислатому капелюсі, важких туристичних черевиках, уся обмотана собачими повідцями, як патронташами, жінка трохи нагадувала моряка. Ба навіть пірата.

— Доброго ранку, — гукнула Джудит, наближаючись до неї.

— Доброго ранку, — відповіла Сузі з дружньою усмішкою. — Я вас знаю: ви — жінка, яка мешкає в отому особняку далі по ріці, правильно?

— Ви мене знаєте?

— Я роками проходжу повз ваш будинок. І якщо щиро, то мені завжди кортіло поглянути на нього зсередини.

На думку про це жінка хихикнула, але Джудит була вражена. Хто ж каже такі дивні речі цілковито незнайомій людині?

— Я — Джудит Потс.

— Сузі Гарис.

Жінки хвильку постояли у приязному мовчанні, спостерігаючи за собаками, які забігали у воду й вибігали з неї.

— Милі песики, — нарешті промовила Джудит.

— Правда ж? Від собак завжди знаєш чого чекати.

— Зізнаюся, я більше люблю котів.

— Котів? — перепитала Сузі тоном, яким капітан Агав⁴ міг би спитати: «Китів?» — Тут я з вами ніяк не можу погодитися. Вічно дивляться на тебе осудливо, ці коти.

— Справді?

— Собаки не такі. Вони віддані. Не підведуть.

— Так. Мабуть. Послухайте, сподіваюся, ви не проти, що я заговорила до вас, бо наша зустріч не зовсім випадкова.

— Так?

— Учора ввечері я вас бачила по телевізору. Ви ж були знайомі з тим бідолахою, якого застрелити, хіба ні?

— Ви про Ікбаля?

— Саме так.

— Я його знала дуже добре, — сказала Сузі. — Бачилася з ним мало не щодня. А ви були з ним знайомі?

— На жаль, ні. Але ось у чому справа: я гадаю, що минулого тижня вбили мого сусіду Стефана Данвуді, тож я намагаюся з’ясувати, чи не пов’язане з ним і вбивство Ікбаля.

Сузі роззирнулася перевірити, чи нема нікого поблизу, хоча й так знала, що на полі вони були тільки вдвох.

— Ви серйозно? — захоплено прошепотіла вона.

— Перепрошую?

— Ви розслідуєте вбивство вашого сусіди?

— Атож.

— Ну, як на мене, і правильно робите. Дивовижно. Мені подобається.

З широкою усмішкою Сузі знову перевела погляд на собак. Вони стрімголов забігали в річку й вискакували з неї, а жінка всміхалася, дивлячись на це.

Джудит чекала, коли вона знову заговорить.

Але Сузі мовчала.

— То як гадаєте: може таке бути? — знову запитала Джудит.

— Ви про що?

— Можуть вони бути пов’язані? Два вбивства?

— А, ну звісно! — сказала Сузі, пригадавши, про що йшлося. — Вибачте, я замріялася.

З торбинки на поясі Сузі витягнула стару жерстянку, дістала з неї пачку тютюну й лакричний папір і заходилася скручувати собі цигарку.

— Слухайте, не хочете викласти мені все? Ну ж бо.

Джудит почала розповідати про те, як почула постріл, що вбив Стефана, як потім знайшла його тіло і як з’ясувала, що ймовірним підозрюваним є Елліот Говард, хоча він має алібі на час убивства.

— Дивовижно.

— Атож.

— Але ви гадаєте, що вбивця — Елліот Говард?

— Ви його знаєте?

— Я прожила тут усе своє життя. Я знаю всіх.

— Тоді можете мені розповісти про нього?

— Він дуже високий, правда ж?

Джудит погодилася з цією заявою і чекала на наступне одкровення Сузі.

— І в нього чудове волосся, — додала та, ще трішки поміркувавши.

Не такої «серйозної» інформації очікувала Джудит.

— Не пригадуєте, коли ви з ним розмовляли востаннє?

— Якщо так подумати, то я взагалі з ним, здається, не розмовляла. Але він мешкає в отому новому будинку в кінці Джипсі-лейн, ось що я знаю. Це вже щось, правда ж?

Джудит постаралася приховати своє розчарування.

— Що ж, це дуже цікаво. Скажіть мені, а ви не здогадуєтеся, чому Ікбаля могли вбити?

— Не здогадуюся.

— А може, він замислив щось нехороше?

Сузі вийняла з-поміж зубів шматочок тютюну й відкинула його.

— Не може бути. Ікбаль був просто взірцем порядності. Бачите оту собаку в річці? — кивнула Сузі на Емму, яка плавала у прохолодній воді. — Це доберман Ікбаля.

— Доберман? — перепитала Джудит, знаючи репутацію цієї породи.

— Не хочу навіть слухати. Добермани найкращі. Ну тобто, це сторожові пси. Можуть бути й небезпечні, якщо не познайомити їх з гостями належним чином. Або якщо їм здається, що господар у небезпеці. Чи в небезпеці просто хтось знайомий. Отож так: краще бути на боці доберман-пінчера, бо вони здатні й руку відгризти, і як на мене, суки навіть зліші за псів, але тільки не Емма — милішої собаки вам не зустріти.

Джудит чекала на продовження. Але Сузі замовкла.

— Тож Емма — Ікбалева собака? — підказала Джудит.

— Саме так, чорт забирай, — мовила Сузі, знову запалюючись. — Але не з цуценяти. Спочатку вона належала його сусідові, старому на ім’я Езра. Езра Гаринтон, здається. Але торік Езра захворів на рак, бідолаха. А мешкав він сам-один. Отож якщо Езрі треба було поїхати в лікарню чи забрати ліки в аптеці, Ікбаль возив його на своєму таксі й ніколи не брав з нього грошей. Таке в нього було добре серце. Ну, я, наприклад, не зробила б такого ні для кого зі своїх сусідів, а я їх знаю багато років!

Джудит увічливо всміхнулася, але жарт Сузі не здався їй аж таким смішним.

— Хай там як, Езрі гіршало. Жити йому лишалося кілька місяців. Потім тижнів. І він був у паніці, бо не знав, хто дбатиме про його собаку, коли він помре. Отож Ікбаль, який, скажу я вам, узагалі нічого не знає про собак, запевнив, що візьме Емму до себе. І так він і зробив. По смерті Езри забрав Емму до себе. Це було торік. І будь-хто інший позбувся б Емми за першої-ліпшої нагоди. Я б саме так і вчинила. Але, як розповів мені Ікбаль, він дав слово присмертному й не міг порушити. Отож Емма стала Ікбалевою собакою. А оскільки доберманові потрібно багато бігати, він найняв мене щодня її вигулювати. Ну, коли сам він відсипався після нічної зміни. Це все, що вам потрібно знати про Ікбаля. У жодному разі він не міг бути замішаний у щось сумнівне. Він був просто святий.

— І все одно хтось мав причину його застрелити.

— Це не означає, що причина в самому Ікбалі.

— Мусить бути якось пов’язана з ним.

— Я це розглядаю не так. Я думаю ось що: він — водій таксі. Міг посадити до себе якогось злочинця і щось випадково підслухати. Або підгледіти. І цей невідомий злочинець зрозумів, що Ікбаль може засадити його до в’язниці. Якось так, подробиць я не знаю. Отож він пішов до Ікбаля додому, щоб його пришити.

Раптом Джудит збагнула, що Сузі, за всіх її пустопорожніх балачок, має рацію.

— Так, мабуть, ваша правда. Можливо, Ікбаль на роботі побачив щось нехороше. От тільки тепер виникає питання: що в біса коїться в Марлові, аж через це варто вбити людину?

Сузі хрипко пирхнула, востаннє затягнулася цигаркою і викинула її.

— О, тут коїться повно правопорушень. Нехай вас не вводять в оману гарненькі садочки й модні машини.

— Думаєте?

— Я вже вигулюю собак майже три десятиліття і можу вам сказати, що люди тут лихі.

У заяві Сузі була категоричність, яка здивувала Джудит.

— Еммо, ні! — зненацька гаркнула Сузі, озирнувшись, бо доберманка Емма почала ганятися за таксою, яка теж була у зграї. Зловивши крихітного песика, вона схопила його за шию.

— Відпусти Арнольда! — заверещала Сузі, підбігаючи до двох собак. — Вибачте, мені час іти, — гукнула Сузі до Джудит, знову погнавшись за доберманкою. — Еммо, ні! Відпусти Арнольда!

Коли Сузі віддалилася, Джудит підійшла до недопалка, який вона кинула, й розтоптала його, щоб не жеврів. У таку спеку може і трава спалахнути.

А потім Джудит хвильку поміркувала над тим, що довідалася, і зрозуміла, що довідалася зовсім небагато, хоча щодо одного Сузі мала рацію. Дуже можливо, що Ікбаль у своєму таксі почув або побачив те, за що його пізніше вбили.

Джудит вирішила, що їй не завадить прогулятися й поміркувати, тож рушила в напрямку Марлова. Проминувши кілька полів, вона невдовзі зайшла в Гіґінсон-парк, де на хвильку спинилася поспостерігати за дітьми, які гасали на дитячому майданчику, як хулігани. Їй подобалися їхня енергія і joie de vivre⁵.

Далі вона пройшла попри церкву й опинилася в полі на другому кінці міста. Удалині Джудит угледіла жінку, яка йшла їй назустріч. Жінка була далеченько, але Джудит бачила, що у неї руде волосся, майже як у тої жінки, котру вона вчора заскочила у Стефановому садку. Та коли жінка підійшла трішки ближче, Джудит наче хтось штрикнув.

Вона не просто схожа на жінку зі Стефанового садка, — вона і є та жінка!

Помахавши руками, Джудит через поле гукнула: «Агов!»

Руда стала як стій.

— Зачекайте секундочку! — гукнула Джудит і широким кроком попрямувала до неї.

Руда розвернулася й кинулася геть з поля.

Джудит теж побігла, але та жінка була набагато молодша, і хоча Джудит плавала і їздила на велосипеді, тобто була в чудовій формі, як на свій вік, ноги вона мала не дуже довгі, а трава була висока, отож їй дуже важко було наздогнати жінку, поки вона не втекла від неї знову, сховавшись за металевою хвірткою.

Джудит добігла до хвіртки на пів хвилини пізніше за жінку, розчахнула її і зайшла на невеличку стоянку, посипану гравієм. Тут було припарковано зо дюжину машин, але в яку з них сіла руда?

Аж тут, завищавши шинами, з паркомісця виїхала бордова автівка; на мить майнуло бронзове волосся, а водійка вже мчала вперед, і старе авто відригувало дим з вихлопної труби.

Чому жінка вдруге втекла від Джудит?

Але справа була не лише в цьому. Тут було ще дещо. Тепер, роздивившись жінку ближче, Джудит зрозуміла, що впізнала її. Вона з нею колись розмовляла. Або десь зустрічала в Марлові. Тільки не могла пригадати... Де ж вони зустрічалися?

Джудит копирсалася в голові, але, на її розчарування, так і не змогла пригадати, хто ж така ця руда, скільки не мучилася.

Розділ 11

Сидячи наступного ранку на роботі, детектив-сержант Малік почувалася глибоко розчарованою. Місцева преса широко освітлювала вбивство Ікбаля, і вона побоювалася, що це тільки питання часу — коли журналісти довідаються, що Стефана Данвуді теж убили. Як постійно повторював суперінтендант, годинник цокає.

Але сержант Малік зі своєю командою не могла знайти нікого, хто мав би мотив убити Ікбаля Касама. Підтверджувалося все, що сказала Сузі, вигулювачка собак. Ікбаль був цілковито невинною людиною — принаймні так здавалося. Опитування сусідів теж нічого не дало. Ніхто з мешканців вулиці не пригадував, щоб чув постріл того ранку, коли вбили Ікбаля, чи бачив когось підозрілого, хто вештався б у районі, заходив на обійстя Ікбаля чи виходив з нього. Але ж хтось проник у його бунгало і застрелив його!

Сержант Малік на хвильку зраділа, дізнавшись, що всі маршрути Ікбалевого таксі записувалися в електронний щоденник. Там був повний перелік клієнтів, з контактами й часом і датою поїздки. Та коли команда почала зв’язуватися з людьми, які користувалися його послугами, вона чула тільки одне: яким чудовим хлопцем був Ікбаль. Він був оптимістичний, надзвичайно надійний і чесний. Ба більше, чимало хто розповідав, що Ікбаль завжди готовий був піти назустріч, іноді в буквальному сенсі. Й незрідка навіть не брав грошей з клієнта, якщо той був у скруті чи йому бракувало коштів розплатитися.

Перевірка фінансового стану теж намалювала картину порядності та працелюбності. Ікбаль декларував усі свої прибутки, витрачав небагато, не мав кредитної картки чи кредитів у крамницях і навіть перераховував десять відсотків заробленого на благодійність. Незважаючи на таку щедрість, сам він жив настільки скромно, що в нього на банківському рахунку залишилося майже 23 000 фунтів. Схоже, Ікбаль складав гроші на човен, який збирався тримати в Марлові на Темзі. І на момент смерті він був дуже близький до реалізації своєї мрії.

Що ж до розтину, то попередні результати показали, що на момент смерті в організмі Ікбаля не було алкоголю, але були в чималій кількості сліди дифеназину — того снодійного, яке знайшли в його спальні. Проте доза була в межах норми. Наскільки міг судити криміналіст-токсиколог, від такої кількості Ікбаль відчував би деяку сонливість, але не більше. Проте, оскільки такі ліки продають за рецептом, сержант Малік подзвонила Ікбалевому терапевту, який підтвердив, що рік тому містер Касам попросив виписати йому снодійне. Він часто працював ночами, а потім удень не міг заснути.

Ця інформація загнала сержанта Малік у глухий кут. Зрештою, в будинку не було ознак злому, не було і слідів боротьби. Отож той факт, що Ікбаля застрелили в ліжку, поки він спав під дією снодійного, означав, що навряд чи Ікбаль міг устати та впустити вбивцю.

Цю теорію підтвердив і патологоанатом, який запевнив, що Ікбаль помер між п’ятою і шостою ранку. Це збігалося з електронним щоденником, який свідчив, що в день смерті Ікбаль працював до третьої ночі. Швидше за все, він закінчив зміну о третій, повернувся додому, ліг спати, зрозумів, що не може заснути, тож випив снодійного. Тоді вбивця проник до Ікбаля в будинок за допомогою запасного ключа й застрелив його між п’ятою і шостою ранку.

Та якщо вбивця мав запасного ключа, то можна припустити, що Ікбаль вважав його близьким другом, якому можна довіряти. Зрештою, Ікбаль був неготовий дати ключа навіть Сузі, яка вигулювала його собаку.

Та скільки не шукали сержант Малік і її команда, не могли ні в Ікбалевому щоденнику, ні в електронній пошті, ні в телефоні, ні у фінансовій історії, ні в листуванні знайти і натяку на існування близьких друзів. Як по правді, сержант Малік узагалі не могла знайти нікого, хто його добре знав. Як і казала Сузі, Ікбаль був єдиною дитиною і його батьки померли багато років тому.

Лишалися тільки дві реальні зачіпки.

По-перше, бронзовий медальйон зі словом «надія», який знайшли в Ікбаля в роті. Відбитків на ньому не було. Так само після перевірки не виявили і відбитків і на медальйоні, прикріпленому до Стефанового піджака.

А медальйони, безсумнівно, були з одного набору. Бронза від часу потемніла й покрилася патиною, листяний орнамент по берегах був дуже схожий, а шрифт у словах «віра» і «надія» був ідентичний.

По-друге, якщо медальйони давали змогу припустити, що дві смерті пов’язані, то балістична експертиза усувала всі сумніви. Кулю, яка вбила Ікбаля, випустили з того самого пістолета, яким убили і Стефана.

З німецького люгера часів Другої світової війни.

Сержант Малік нічого не розуміла. Навіщо комусь убивати галериста, а потім таксиста? І де взагалі міг убивця дістати антикварний німецький люгер? Ставлячи собі ці питання, сержант Малік збагнула, що є людина, яка може знати відповідь.

— Хочете знати, як запопасти антикварний пістолет? — уточнив Елліот, коли сержант Малік пояснила, навіщо вона телефонує. — Яке дивне запитання.

— Їх легко дістати?

— По-різному. Звісно, стара зброя продається — від галябард і булав до більш сучасних сувенірів. Але дозвольте запитати: ви маєте на увазі списаний пістолет? На якому сточений бойок? Зрештою, продавати виведену з ладу зброю цілком законно.

Сержант Малік відчувала, як легко і гладко Елліот говорить, і зловила себе на думці: а чи не мала рації Джудит? Він справді отримує задоволення?

— А ви продаєте таку зброю? — спитала вона.

— Двічі на рік ми проводимо аукціон військових реліквій.

— І вся ваша зброя списана?

— Певна річ. Інакше продавати її було б незаконно.

— А не могло такого бути, що ви разок продали не виведений з ладу пістолет? Помилково?

— Не могло. У нас є військовий експерт, який ретельно перевіряє всі лоти, перш ніж ми виставляємо їх на аукціон. Якщо нам пропонують робочий пістолет, ми відмовляємося його брати й одразу повідомляємо в поліцію. Але чому ви питаєте мене про списані пістолети?

— Бо ми маємо докази, що є один такий пістолет у робочому стані.

— Тоді я можу вас запевнити, що він не проходив через мій аукціонний дім.

— Тоді звідки він міг з’явитися?

— З інтернету, гадаю. Існує цілий чорний ринок історичної зброї в робочому стані. Переважно там пасуться реконструктори й фантазери, як на мене. Але якщо пошукати, то купити антикварний пістолет у робочому стані можна, а ще є купа людей, які підкажуть, як відновити стару зброю. Отож, думаю, є чимало способів дістати антикварний пістолет у робочому стані, якщо добре постаратися.

— Зрозуміло. Тоді можна запитати у вас ще дещо?

— Питайте, — мовив Елліот. — Завжди радий допомогти поліції.

— Якщо я вам скажу два слова — «віра» і «надія», що скажете ви?

— Ну, «любов» — як, упевнений, і будь-хто інший.

— А ця фраза вам про щось говорить?

— «Віра, надія, любов»? Це приказка. З Біблії, здається. Не можу сказати, що вона мені щось особливо говорить.

— Це з Першого послання до коринтян, розділ тринадцятий, вірш тринадцятий. «Віра, надія, любов» — це сучасна версія. А в класичному англійському перекладі Біблії короля Якова ця фраза звучить як «Віра, надія, милосердя».

— Справді? Щодня дізнаєшся щось нове. Що ж, можу я вам ще чимось допомогти?

— Останнє питання. Не могли б ви сказати, де були вчора вранці, між п’ятою і шостою?

— Де я був учора вранці між п’ятою і шостою?

— Саме так.

— Ви серйозно?

— Просто дайте відповідь на питання.

— Я був там, де й завжди в такий час. У ліжку. Міцно спав.

— Можете якось це довести?

— Що я спав? Можете запитати мою дружину Дейзі, але я підозрюю, що вона також спала.

— Отож ви не можете довести, що були в ліжку?

— Звісно, ні, так само як і ви, я впевнений. Я, так само як і ви, і майже всі в нашій країні, спав у власному ліжку між п’ятою і шостою вчорашнього ранку. То ми закінчили?

Сержант Малік з приємністю почула, що в Елліотовому голосі нарешті прозвучала нотка роздратування, отож вона підтвердила, що вони справді закінчили, подякувала за приділений час, повісила слухавку і якусь мить подумки прокручувала розмову. І знову Елліот переважно незворушно реагував на її запитання, проте одна річ видавалася значущою. Коли сержант Малік запитала Елліота, де він був між п’ятою і шостою того ранку, коли вбили Ікбаля, він відповів, не допитуючись, навіщо їй це знати. З досвіду сержант Малік знала, що майже всі люди, коли їх питають, де вони були в якийсь конкретний момент, у відповідь запитують, навіщо поліції це знати. Така вже людська натура. Людям цікаво. А Елліот не поцікавився.

І все одно сержант Малік розуміла: можна, звісно, думати, що Елліот поводився підозріло, проте її команді не вдалося знайти в Ікбалевому житті нічого, що пов’язувало б його з Елліотом Говардом. Ні телефонних дзвінків. Ні електронного листування. Ні есемесок. А без таких доказів вона не могла витрачати ресурси на те, щоб продовжувати розслідування в цьому напрямку.

Сержант Малік поглянула на годинник. Удома, знала вона, її чоловік зараз сидить на канапі, пригорнувши їхню чарівну донечку, й дивиться який-небудь фільм. Посуд після чаю так і стоїть у раковині; купи брудної білизни, яку Таніка розклала по кольорах — на біле, темне й кольорове, так і лежать нагорі на сходах; домашні завдання не виконані, і навіть не запаковані сніданки на завтра на роботу й у школу. Повернувшись додому, сержант Малік змушена буде все це робити сама. А ще вона погодилася дорогою додому зазирнути до тата. Він сьогодні дзвонив нагадати їй, що в нього зламався бойлер, а яка донька допустить, щоб тато не мав гарячої води?..

Здригнувшись від несподіванки, сержант Малік побачила, що в кабінет зайшов констебль.

— Вибачте, — сказала вона. — Замислилася. Що у вас?

— Дзвонили з «Дейлі-мірору». Кажуть, їм відомо, що Ікбаль — друга жертва вбивці, а першою був Стефан Данвуді.

Сержант Малік зітхнула. Вона сподівалася, в неї буде ще кілька днів, перш ніж долучиться національна преса.

— Німецькі люгери чи бронзові медальйони не згадували?

— У розмові зі мною — ні.

— Будемо вдячні бодай за це. Що ви їм сказали?

— Як завжди. Я не можу ні з ким розмовляти про відкриту справу, а якщо в них є питання, вони повинні звертатися у прес-службу.

У Таніки задзвонив телефон. Це був прес-офіцер з поліції Темз-Веллі. Відповідаючи на дзвінок, вона постаралася взяти себе в руки.

Вечір буде довгий.

Розділ 12

Джудит сиділа в улюбленому вольтерівському кріслі, тримаючи скляночку віскі, аж тут у двері подзвонили. Джудит поцокала язиком. Ідея самотнього життя полягає в тому, щоб не доводилося ні з ким ділити свою домівку.

Джудит підійшла до вхідних дверей, відчинила їх і з подивом побачила Бекс Старлінг, дружину вікарія, яка стояла на порозі.

— Сподіваюся, я не завадила? — запитала Бекс.

— Ні, звісно, ні, але звідки ви знали, де я мешкаю?

— Усі знають, де ви мешкаєте.

Джудит прокашлялася. Спершу ота Сузі заявляє, що знає, де вона живе, а тепер виявляється, що це знає і ще одна цілковита незнайомка. Люди в Марлові всюди пхають свого носа!

— Я розумію, що не слід було мені приходити, — провадила Бекс. — Особливо так пізно, але я хотіла перемовитися з вами, а ми сьогодні після вечірньої служби трохи випили, а потім мені довелося варити вечерю для родини. І мити посуд. І це перша можливість зазирнути до вас, яка мені випала за цілий день.

— Це якось стосується Елліота Говарда?

— Так.

— Тоді краще зайдіть, — сказала Джудит, відступаючи з дороги.

Коли Бекс зайшла в будинок, Джудит за мить затрималася на порозі. Вона вже не могла пригадати, коли з власної волі запрошувала когось до себе додому. Її здивувало, наскільки природно це було. Наскільки легко. Життя повне сюрпризів, подумала вона.

Що ж до Бекс, то тільки-но вона опинилася всередині, то мимоволі була вражена побляклою пишнотою будинку — від рояля в обшитому деревом холі до старовинних олійних картин на стінах. Проте ще вона зауважила, що повітря важке від пилюки, майже всі поверхні завалені газетами й журналами, столи й підвіконня заставлені посудом і порожніми склянками, а найдивніше було те, що з абажура старої стандартної лампи звисав сірий бюстгальтер.

Бекс чхнула.

— Перепрошую, — вибачилася вона, висмикуючи з рукава чистенького носовичка. — У мене щось типу алергії на пил. Точніше, у мене страшна алергія на нього.

— Тоді вам у мене вдома і хвилини не протриматися, — промовила Джудит без тіні зніяковіння. — Хочете віскі?

— Віскі?

— Так. Віскі.

— А у вас нема чашки чаю, ні? Бажано трав’яного, — з надією додала Бекс. — Уже пізня година.

На саму думку про це Джудит скривилася.

— Слухайте, не треба чаю, — сказала Бекс. — Я лише хотіла розповісти вам те, що довідалася про Елліота Говарда.

— Звісно, — озвалася Бекс, зрадівши, що нарешті вони переходять до справи. — Що ви маєте?

— Розумієте, я написала пост на місцевому інтернет-форумі. Спитала людей, чи можна Елліотові довіряти.

— Яка мужність із вашого боку, — сказала Джудит. — Отак публічно діяти. Ви ж дружина вікарія...

— Взагалі-то я не під своїм справжнім іменем писала. Я скористалася ніком. І кілька днів не перевіряла відповідей. Якщо чесно, навіть забула, що запостила питання на форумі. А сьогодні я згадала й пішла подивитися, що кажуть люди.

Бекс передала Джудит свій телефон, і та спробувала прочитати з екрана.

— Даруйте, не можу нічого прочитати без окулярів, — мовила Джудит, повертаючи телефон.

— Ну, коментарів небагато, але переважно вони позитивні.

— Справді?

— Схоже, Елліот усім подобається, йому довіряють. От тільки одна людина не дуже схвально відгукнулася про його дружину Дейзі. Схоже, вона — сірий кардинал. І коли йдеться про угоди, вона безжалісна. Елліот щедрий, а вона скупа.

— Я з нею зустрічалася, — сказала Джудит, — і мені вона такою зовсім не здалася. Але, з іншого боку, я нічого не продавала й не купувала.

— Одначе насправді я хотіла побачитися з вами не через Елліота. Розумієте, тут згадали про Стефана. Вашого сусіду. Того, якого, за вашими словами, вбили.

— Стефана? — охоче підхопила Джудит.

— Відгук не дуже схвальний. Зараз знайду. Це коментар від когось із ніком «Кінь Джона Вейна⁶». Не знаю, навіщо хтось так назвався, але менше з тим...

Бекс погортала відповіді, поки не знайшла потрібну.

— Ось, зараз я вам прочитаю. Тут написано: «Елліот нормальний. Кращий, ніж його татусь. Той був справжній шахрай. Він, і той Стефан Данвуді».

— Там написано, що Стефан був шахрай?

— Тут є продовження. «Не слід погано говорити про небіжчиків, особливо коли хтось помер нещодавно, але я працював у ті часи в аукціонному домі, й Елліотів татусь разом зі Стефаном улаштував там шахрайське кубло. Махінація за махінацією, я навіть дивуюся, як вони не опинилися за ґратами. І хочу вам сказати, все змінилося тільки тоді, коли власником став Елліот і почав наводити там лад».

Джудит була приголомшена. Стефан був аферистом? Як і сказав їй Елліот?

Вона почала розглядати неможливу думку: попри його неприємні манери, може, вона помилилася щодо Елліота?

Жінки водночас почули вдалині дзенькіт битого скла.

Бекс і Джудит глянули на французьке вікно — звук линув з того напрямку.

— Що це було? — спитала Бекс.

— Ш-ш-ш! — озвалася Джудит, підходячи до вікна й визираючи крізь шибку. Вона змогла розрізнити лише темні обриси кущів і дерев, а у присмерку сяяла оловом річка. Аж тут її око вихопило зблиск на протилежному березі, вище за течією.

— Ви це бачили?

— Що там?

— Це з боку Стефанового будинку.

Джудит тицьнула пальцем, і цього разу вони обидві побачили за вікном промінчик світла. Усередині Стефанового будинку рухався ліхтарик.

— Там хтось є! — здивовано вигукнула Бекс. — Може, це злодій, ви так не думаєте?

— Є лише один спосіб дізнатися, — сказала Джудит, рушаючи до дверей. — Ви дзвоніть у поліцію. Спитаєте детектива-сержанта Малік. І скажете їй, що хтось вломився в будинок Стефана Данвуді.

— Що? Хто? Куди ви зібралися?

— До нього додому, звісно, — мовила Джудит, накидаючи на себе пелерину й вискакуючи за двері. — Слід з’ясувати, хто там!

Розділ 13

Ще Бекс не закінчила дзвонити в поліцію, як Джудит уже відв’язала свою плоскодонку й, відштовхуючись ялиною, попливла до Стефанового будинку. Залишивши човна в комишах, Джудит ступила на траву. Якби вона бодай на мить зупинилася й замислилася, що вона робить, то зрозуміла б, що потенційно піддає себе страшній небезпеці, але думати вона могла тільки про одне: одного разу вона вже дозволила вбивці втекти і не дасть цьому трапитися вдруге.

Наближаючись у темряві до старого млина, вона трималася краю газону, щоб не хрустіти жорствою на доріжці; звідси вона знову побачила, як у кімнаті на першому поверсі майнуло світло ліхтарика.

Підійшовши до чорного ходу, Джудит завмерла лише на мить, побачивши, що замок зірвано, дверна рама виламана, а двері прочинені. Не стишуючи кроку, вона переступила поріг і опинилася у вимощеному кахлями коридорі, звідки повернула в напрямку кімнати, в якій бачила світло ліхтаря.

— Агов! — гукнула Джудит, увійшовши до кімнати.

Вона ледве могла розрізнити постать у протилежному кінці темного приміщення.

— Я сказала «Агов»! Хто там ходить?

Людина була вся в чорному, а лице затуляла зловісна чорна балаклава. Незнайомець знову ввімкнув ліхтарик і посвітив променем на Джудит, засліплюючи її.

— Вимкніть! — наказала Джудит.

Непроханий гість кинув у неї ліхтарик, і той полетів просто їй у голову, а світло шалено заметалося по кімнаті. Щоб не отримати ліхтариком, Джудит упала на підлогу, підставивши руки для пом’якшення падіння, — і скрикнула від болю в зап’ястку. Щойно ліхтарик гримнувся на підлогу, вона важко зіп’ялася на ноги, та було вже запізно. Темна фігура вискочила з тих самих дверей, через які увійшла Джудит.

— Ану стійте! — крикнула навздогін вона, стискаючи зап’ясток, який палав від болю.

Але людина вже втекла, а Джудит накрила така хвиля болю й адреналіну, аж їй стало недобре. Вона прихилилася до стіни, щоб оговтатися. Кого вона щойно заскочила? То був Елліот Говард? Можливо, але Джудит розуміла, що не роздивилася жодних особливих прикмет незваного гостя.

Відсапавшись, вона знайшла в кімнаті вимикач і ввімкнула світло. Спалахнули настінні бра, і Джудит від подиву аж тихо свиснула. Бордові стіни були вкриті десятками картин у золотих рамах, розвішаних рівненько, як у галереї. Картини були переважно сучасні, та була дрібка і старих олійних полотен.

Мимоволі тремтячи, бо з тіла досі виходила напруга, Джудит спробувала намацати кістки у правому зап’ястку. Здається, вона нічого не зламала й уже знову почала відчувати руку. Все буде гаразд. Але що робити далі?

Почулося, як надворі під’їжджає машина. За кілька секунд у кімнату забігла сержант Малік.

— Місіс Потс, з вами все добре? — запитала вона.

— Здається, так, — озвалася Джудит, ніяковіючи.

Сержант Малік побачила, що Джудит лівою рукою тримається за правий зап’ясток.

— Ви поранені? — запитала вона, підходячи до старшої жінки.

— Та просто трохи тут політала. Нічого страшного.

Сержант Малік оглянула зап’ясток, наказала поворушити пальцями і сказала, що великої шкоди, швидше за все, немає, та вранці Джудит усе одно повинна сходити на травмпункт у Гай-Вайком.

— А тепер ви розповісте мені, що сталося? Чи, може, хочете, щоб я відвезла вас додому, а поговоримо вранці?

— Не турбуйтеся за мене, — мовила Джудит. — Я дам собі раду.

Знадвору долинуло, як під’їхала ще одна машина, й обидві жінки обернулися до дверей, почувши, що хтось іде сюди.

У двері влетіла Бекс.

— Джудит, з вами все добре? Що сталося?

— Все гаразд. Не хвилюйтеся.

— Точно?

— Точно.

— Точно-точно?

— Чесно, зі мною все нормально.

— Я собі місця не знаходила. Подзвонила в поліцію, але ви вже попливли через річку — тільки я вас і бачила. У вас точно все гаразд?

— Та все добре.

— Ну, дякувати небесам. І у вас точно все гаразд?

Зрозумівши, що у Бекс від паніки заїла платівка, сержант Малік вирішила втрутитися.

— Місіс Старлінг, так? — заговорила сержант Малік.

Бекс озирнулася — і тільки зараз побачила поліціянтку.

— Ой, вітаю! — вигукнула вона радісно. — Ви — мама Шанті, так?

Сержант Малік тепло всміхнулася.

— Так. А у вас трубач, правильно?

— Правильно, — з гордістю підтвердила Бекс. — Хоча Сем погрожує, що все покине. Знаєте, в нього перехідний вік.

Джудит переводила погляд з однієї жінки на другу так, наче вони розмовляли іноземною мовою, — власне, деякою мірою так і було.

— Про що в біса ви двоє говорите?

— Ой, вибачте! — вигукнула Бекс, збагнувши, що слід усе пояснити. — По п’ятницях наші діти разом грають на музичних інструментах у Чилтернській музичній академії.

— Син місіс Старлінг — у симфонічному оркестрі, — сказала сержант Малік, яка не хотіла нічого прикрашати. — А моя Шанті ще тільки струни смикає.

— Але малеча видає такі чудові звуки, правда? — мовила Бекс.

— Правда, — погодилася сержант Малік. — Але це не зрівняється з симфонічним оркестром.

— Дякую, — сказала Бекс з такою скромністю, наче це сама Бекс грає в симфонічному оркестрі, а не її син. — Менше з тим, — провадила вона, обертаючись до Джудит і продовжуючи пояснювати. — Ми кілька разів теревенили біля чайного автомата. Правда ж?

— Так, — підтвердила сержант Малік. — Але що ви робите тут?

— Бекс була зі мною, коли ми побачили непроханого гостя, — втрутилася Джудит, бажаючи повернути розмову до реальності, яка, на її думку, зараз була трішки важливіша.

— Щира правда, — підтвердила Бекс. — Це я дзвонила в поліцію.

— Тоді вам краще залишитися, якщо ви свідок, місіс Старлінг. Але, місіс Потс, я дуже хочу знати, як ви опинилися в будинку містера Данвуді. І чому двері чорного ходу виламані?

— Певна річ, — озвалася Джудит, — я розповім про все, що сталося.

Джудит пояснила, що вони з Бекс були в неї вдома, коли побачили, як хтось ходить у Стефановому будинку; Джудит перепливла річку й зайшла, а зловмисник жбурнув у неї ліхтариком і накивав п’ятами. Поки Джудит розповідала, сержант Малік робила нотатки.

— Зрозуміло, — сказала вона, коли Джудит закінчила. — Покажете мені, де цей ліхтарик?

— Ось там, — мовила Джудит і підвела двох жінок до ліхтарика, який лежав на килимі.

— А не могло таке бути, що непроханий гість — це ота руда жінка? — запитала Бекс.

— Не знаю, — відповіла Джудит.

— Яка ще руда жінка? — поцікавилася сержант Малік.

Джудит розповіла, як побачила у Стефановому саду руду жінку, і як наступного дня побачила ту саму жінку на Темзькій стежці, і як обидва рази жінка втекла від неї.

— Знаєте, хто вона така? — запитала сержант Малік.

— Ні, й це мене бісить найбільше. Але мені здається, що я її вже десь бачила. Взагалі-то я в цьому впевнена. Але не можу згадати де. Треба ще подумати. Сподіваюся, зрештою це спливе в пам’яті.

— Але ви не думаєте, що це була вона? — запитала Бекс.

— Не знаю, — озвалася Джудит. — Може бути. Волосся цієї людини ховалося під балаклавою.

— А можете сказати, де стояв зловмисник, коли ви увійшли до кімнати? — спитала сержант Малік.

— Отам, під дальньою стіною, — вказала Джудит.

Три жінки підійшли поглянути.

— Тут хтось залишив страшенний безлад, — мовила Бекс, тицьнувши у трісочки, якими був засипаний горіховий письмовий стіл. А ще на столі лежали стара ганчірка, молоток і зубило.

— Так, десь там і стояла постать, — сказала Джудит. — Біля столу.

— Цей безлад залишив точно не господар будинку, — заговорила Бекс, зненацька пожвавившись. — Адже, хочу вас запевнити, тут ніде нема ані порошинки, а всі картини розвішані ідеально. Ну тобто, подивіться на них.

Бекс указала на стіни, і двоє інших жінок переконалися, що вона має рацію. П’ятдесят з гаком полотен висіли з ідеально рівними проміжками.

Бекс заговорила майже заздро:

— Ваш сусіда був дуже охайний, ось що я вам скажу.

— Ваша правда щодо інструментів, — мовила сержант Малік. — Я оглядала будинок містера Данвуді по його смерті, й на цьому столі не було ні трісок, ні зубила, ні молотка...

— Окрім отієї картини, — здивовано перебила Бекс.

— Перепрошую?

Бекс тицьнула в картину на стіні за кілька футів від них.

— Ця картина висить не зовсім рівно.

— Справді?

— Так, не зовсім.

Сержант Малік і Джудит обмінялися поглядом.

— Так і є, — мовила Джудит.

— Майже рівно, але все-таки не ідеально. Повірте мені.

— Ви на місці злочину, — сказала Джудит. — На місці, де хтось користувався зубилом, жбурнув у мене ліхтариком, — і вас турбує, що картина висить кривувато?

— Я люблю, коли все охайно й рівно, — мовила Бекс, сухо всміхнувшись. — Ви не проти, якщо я...

Вона підійшла, щоб поправити картину.

— Не можна вирівнювати картину, — лагідно промовила сержант Малік. — Це — місце злочину.

Бекс зупинилася, її рука застигла біля кутика полотна.

— Але... вона нерівна.

— Вибачте, але на місці злочину не можна нічого змінювати.

— Ну, ніхто ж не дізнається.

— Дізнаюсь я. А я тут — в. о. старшого слідчого.

— Та я її практично не торкатимуся. Легенько поправлю...

— Бекс! — вигукнула Джудит. — Негайно відійдіть від картини.

— Я лише хотіла її вирівняти...

— Думаю, ви з’ясували, що робив тут зловмисник.

Бекс була приголомшена.

— Я?

Приголомшена була і сержант Малік.

— Вона?

— Гадаю, так, — сказала Джудит, підходячи до картини.

— Не розумію, — мовила Бекс.

— Зараз ви все побачите.

Сержант Малік теж підійшла і приєдналася до двох жінок, які дивилися на картину. Вона була створена в середині двадцятого сторіччя, припустила Таніка. Просто три широкі смуги різного кольору. Нижня третина — темно-червона, середина — світло-сіра, а верхня третина — теплого жовтого кольору. Ефект був заспокійливий, подумалося їй.

— Вибачте, — сказала сержант Малік, — я нічого не бачу.

— Ну звісно! — вигукнула Бекс, відступаючи й оглядаючи всі інші полотна на стіні. — Всі картини в кімнаті висять у рамах, і лише ця одна — без.

— У яблучко! — підтвердила Джудит.

Бекс нахилилася до картини без рами, щоб зблизька оглянути її краї.

— Якщо придивитися, — сказала вона, як лікар, що описує особливо цікавий рентгенівський знімок, — видно, що стіна довкруж картини темнішого кольору. Там, де рама захищала фарбу на стіні від вигоряння на сонці.

— Оце ви пильні, — зронила сержант Малік.

— Отже, картина втратила раму зовсім нещодавно, — мовила Джудит, подумки складаючи весь ланцюжок подій. — Це пояснює зубило, молоток і тріски. Вам не здається? Зловмисник вломився сюди й саме знімав раму з картини, коли я його сполохала.

— А він не тримав у руках чогось, схожого на раму, коли напав на вас? — спитала сержант Малік.

— Я не бачила, — у відчаї сказала Джудит. — Було занадто темно.

— Може, ви щось помітили у нього в руках, коли він тікав?

— Вибачте, я тоді впала на підлогу. І нічого не бачила у нього в руках.

— Але це безглуздо! — випалила Бекс. — Полотна в цій кімнаті, певно, варті сотень тисяч фунтів. Можливо, мільйонів. Хто вломиться сюди, щоб проігнорувати все інше, а натомість поцупити раму від картини?

Джудит придивилася до картини й до обідця, де була рама. Потім на крок відступила й оглянула всі картини в кімнаті.

— Це як формулювання до кросворду, — промовила Джудит.

— Перепрошую? — нахмурилася Бекс.

— Формулювання до слова у кросворді завжди здається безглуздим, якщо сприймати його буквально, та це лише тому, що ви ще його не розгадали.

— Я вас не розумію, — мовила сержант Малік.

— Усі зашифровані формулювання у кросвордах мають дві складові. Переважно. Перша половина — гра слів, а друга половина — власне означення. Окрім випадків, коли формулювання водночас і гра слів, і означення. Але не будемо заглиблюватися. Ідея в тому, що коли ви знаєте, як розшифрувати формулювання, все стає на свої місця. Але доти воно видається безглуздим. Візьміть, наприклад, «Двоє дівчат, по одній на кожному коліні», сім літер.

— Візьміть кого? — перепитала Бекс, намагаючись простежити за логікою Джудит.

— «Двоє дівчат, по одній на кожному коліні».

— Навіщо?

— Та не буквально, це таке формулювання.

— Яке формулювання?

— «Двоє дівчат, по одній на кожному коліні».

— Скажу вам щиро: я взагалі нічого не розумію.

— Це ж так просто! «Двоє дівчат, по одній на кожному коліні» — це найзнаменитіше формулювання на світі. Створене чудовим укладачем кросвордів Роджером Скваєрсом. Це було його двомільйонне формулювання. Тільки уявіть!

— Зараз я намагаюся уявити, що може означати це знамените формулювання, — сухо всміхнулася сержант Малік.

— Це чисте задоволення. Бо якщо подивитися на пряме значення фрази «Двоє дівчат, по одній на кожному коліні», це може викликати образ непристойного нічного клубу, де розпусні стриптизерки сидять на колінах бізнесмена. Або ж, навпаки, образ люблячого батька, який тримає на колінах донечок у затишній домівці. Але відповідь не має нічого спільного з тим, про що, як здається, іде мова.

— Гаразд, і яка ж відповідь? — спитала сержант Малік.

— У цьому випадку перша половина формулювання — гра слів. Вам потрібно знайти короткі дівочі імена, які, якщо скласти їх разом, дадуть слово на сім літер — те, що ми маємо на кожному коліні.

— Просто щоб ви знали, — промовила Бекс, — я досі нічого не розумію.

— Не хвилюйтеся, я лише хочу сказати, що має бути логічне пояснення, навіщо зловмисник вломився до Стефана додому. Ми бачимо «буквальне значення». Він виламав з картини раму й утік з нею. Але не варто перейматися, що це здається безглуздим: слід просто це розгадати. З’ясувати правило, якого він дотримувався, і тоді, я впевнена, ми знайдемо відповідь. Наприклад, це може бути пов’язано з тим, що Стефан був аферистом.

— Про що ви? — спитала сержант Малік.

Джудит розповіла, як Бекс поставила питання на інтернет-форумі й отримала відповідь, що самого Елліота люди люблять, а от його батько крутив справи зі Стефаном, який, схоже, був шахраєм.

— У якому сенсі Стефан був шахраєм? — поцікавилася сержант Малік.

— Ми не знаємо, — відповіла Бекс. — Ця людина на форумі не сказала. Лише написала, що він прокручував махінації разом з Елліотовим батьком.

— Гаразд, я можу попросити свою команду перевірити цю інформацію.

Запала тиша, й жінки задивилися на картину без рами. Якого біса зловмисник украв раму, а не картину?

Зненацька обличчя сержанта Малік засяяло.

— Пателла! — вигукнула вона.

— Даруйте? — зронила Бекс.

— Я зрозуміла. Імена двох дівчат. Пат і Елла. А якщо скласти їх разом, виходить «пателла». «Колінна чашечка» латиною. Ми маємо по одній на обох колінах. Пателла.

— Браво! — вигукнула Джудит, дуже задоволена.

— Я досі нічого не розумію, — сказала Бекс.

— Не переймайтеся, я вам потім поясню.

— Хитромудре формулювання, — мовила сержант Малік, дістаючи з кишені латексні рукавички й одягаючи їх. — Менше з тим, гадаю, час нам роздивитися цю картину ближче. Що скажете?

Сержант Малік зняла картину зі стіни й нахилила так, щоб на неї падало більше світла.

— Не підписана художником, — зауважила Бекс.

— Можливо, це пояснює, чому зловмисник її не забрав, — припустила Джудит. — Картина не має великої цінності.

Сержант Малік перевернула картину, й жінки разом поглянули на простий дерев’яний підрамник і металевий дріт, на якому вона висіла. Полотно було запорошене, але й там нічого особливого не проглядалося.

— Не хочу сказати, що обов’язково протирати картини і ззаду, — мовила Бекс тоном, який свідчив, що саме це вона і хотіла сказати, — але там збирається стільки пилюки! Принаймні раз на рік слід знімати їх і добре вичищати... Що це? — додала вона, вказуючи на якусь плямку всередині підрамника.

Це була маленька поблякла наклейка з рукописним текстом, написаним гострим почерком.

Сержант Малік нахилилася, щоб роздивитися.

— Тут написано: «Продано Марловським аукціонним домом. 15 грудня 1988».

— Я мала рацію! — вигукнула Джудит. — Це доводить, що Елліот Говард замішаний: картина з його аукціонного дому. Елліот убив Стефана, а тепер вдерся до нього додому й украв раму від картини, яку продав Стефанові ще 1988 року. Що думаєте, детективе-сержанте Малік?

Сержант Малік поглянула на невисоку пристрасну жінку, яка стояла перед нею, і на високу, трохи приголомшену жінку, яка стояла поряд, — жінку, яка, коли вони востаннє бачилися, намагалася запарити собі чашку трав’яного чаю, тримаючи попід однією пахвою футляр для труби, а попід другою — цілий стос нот.

— Знаєте, що я думаю? Я думаю, вам краще називати мене Таніка.

— Залюбки, — погодилася Джудит. — І ви припиняйте казати мені «місіс Потс». Я — Джудит.

— І ми з вами так до пуття й не познайомилися, правда ж? Мене звати Бекс Старлінг, тобто Бекі Старлінг, чи то пак Ребекка. Але більшість людей кличе мене Бекс.

Джудит поглянула на Таніку зі справжньою теплотою. Таніка подивилася на двох жінок зі схожим почуттям, хоча і вона, і Джудит бачили, що Бекс досі не певна, як їй краще представлятися — «Бекі» чи «Бекс».

— Словом, ось що я думаю, — сказала Джудит. — Елліот у Генлі посварився зі Стефаном. Це нам точно відомо. Але нам не відомо, через що вони сварилися.

— Він мені сказав, причиною стало те, що Стефан загороджував йому огляд, — мовила Таніка.

— Щось мені не дуже віриться.

— Мені теж.

— Отож вони посварилися — можу закластися, через картину. А потім, за тиждень, до Стефана в будинок вломилися. Але Стефан запевнив, що нічого не вкрали. Цікавий поворот, вам не здається? Бо я думаю, що це була перша Елліотова спроба забрати раму. Тільки того разу йому це не вдалося. Проте зрештою Стефан здогадався, що за проникненням стоїть Елліот, і, мабуть, викликав його до себе в галерею. Ось чому їхня розмова була така сердита. Й ось чому Стефан згодом сказав своїй асистентці Антонії, що міг би «просто зараз піти в поліцію» і що «відчай штовхає людей на різні дурниці».

— Ви все це пам’ятаєте? — запитала Бекс.

— Але це означає, що Стефан знав: Елліот у відчаї. У відчаї настільки, що готовий був сваритися з ним у Генлі. У відчаї настільки, що за тиждень по тому вломився до нього. От тільки Стефан не знав, наскільки насправді Елліот у відчаї. Бо Елліот вирішив зробити ще одну спробу.

— Йому, певно, дуже потрібна була ця рама, — зронила Бекс.

— Схоже, потрібна настільки, що він був готовий за неї вбити. Словом, Стефан звідкись довідався, щó замислив Елліот, і поплатився. А може, Елліот і планував убити Стефана. Навряд чи ми зможемо дізнатися напевне. Так чи так, а Стефан опинився біля загати на тому боці ставка... Хоча це безглуздо, хіба ні?

— Чому? — запитала Таніка.

— Що робив Елліот у глибині саду? І чому Стефан погодився там до нього приєднатися? Якщо так подумати, це дуже дивно. Хай там як, з невідомої причини Елліот і Стефан опинилися в глибині саду, де Елліот застрелив Стефана. Тепер він може вільно забрати раму, але трапляється те, чого він ну зовсім не очікував. Він чує жіночий голос.

— Справді? — перепитала Бекс, розширивши очі й повністю поринувши в оповідь.

— Саме так. З ріки.

Бекс ловила кожне слово Джудит.

— І хто ж це був?

— Це була я!

Минула хвилька, перш ніж до Бекс дійшло.

— Ну звісно, це були ви! Ви ж пішли плавати! Вибачте. Іноді я туго думаю.

— Зовсім не туго, — зронила Джудит, перш ніж повернутися до своєї оповіді. — Закладаюся, що Елліот запанікував, коли я почала гукати. Коли свідок от-от вийде на берег подивитися, що тут відбувається, він, понад сумнів, відклав свої плани влізти до Стефана в будинок. Удруге. Натомість він накивав п’ятами. Зрештою, хто захоче, щоб його заскочили на тому, як він лізе в чужу хату, коли в саду лежить тіло щойно вбитої ним людини, правда ж?

Однак через це Елліотова проблема так і не вирішилася. Рама, з якої все почалося, — та сама рама, заради якої він першого разу вломився в будинок, заради якої він готовий був скоїти вбивство, — так і продовжувала висіти у Стефана на стіні. Отож довелося кілька днів почекати, поки все вляжеться, а потім він зробив третю спробу влізти до Стефана, дурнуватий хлоп. Сьогодні ввечері. Але цього разу, хоч я мало не зупинила його, йому нарешті дісталося те, чого він так прагнув. Рама.

— Але як може рама бути настільки важлива? — спитала Бекс. — Як вона може бути варта того, щоб за неї вбивати?

— Гадки не маю. Але якщо нам вдасться знайти раму, ми зможемо це з’ясувати.

— Ну, ось що я вам скажу, — мовила Таніка, — це ґрунтовна теорія.

— Дякую...

— Крім однієї маленької деталі, — додала вона. — Коли, як ви кажете, ви чули постріл, яким Елліот Говард убив Стефана, Елліот був на репетиції хору в церкві Всіх Святих, на очах щонайменше двадцятьох свідків.

— Включно зі мною, — вибачливим тоном сказала Бекс. — І він є на відео з репетиції, — промовила вона до Таніки. — Він точно був у церкві весь час.

— Але ж ви бачили, який погляд він кинув у камеру в самому кінці! — у відчаї вигукнула Джудит. — Самовдоволений, зверхній.

— Та він, скажу я вам, завжди такий, — мовила Таніка. — І запевняю вас, ми не знайшли зв’язку між Елліотом та Ікбалем Касамом — узагалі ніякого.

— Але наш убивця — це точно Елліот. Бо якщо не він, то хто?

На це не мали відповіді ні Таніка, ні Бекс.

Розділ 14

Прибули дві поліційні машини, й уже за хвильку Таніка повела свою команду оглядати місце злочину після злому. Джудит і Бекс дали офіційні свідчення й водночас вийшли зі Стефанового будинку.

— Ви не зможете повернутися додому плоскодонкою, — мовила Бекс до Джудит. — Не з ушкодженим зап’ястком.

— Не хвилюйтеся за мій зап’ясток, мені вже ліпше.

— Навіть якщо так, дозвольте я вас підвезу додому. А завтра повернетеся й заберете плоскодонку.

— Як по правді, це дуже мило з вашого боку. Дякую.

— Сідайте, — мовила Бекс, відчиняючи пасажирські дверцята свого лискуче-білого бездоріжника. Машина була така височенна, що Джудит довелося підважуватися, щоб залізти всередину. І з якого дива домогосподині з навкололондонських графств їздять на таких монстрах, запитала себе Джудит, поки Бекс залазила в машину з другого боку.

За кілька хвилин Бекс уже перетинала підвісний міст і звертала на Фері-лейн, односмугову дорогу, яка з бісемського боку ріки вела до будинку Джудит.

— Коли доїдемо, вам слід зайти до мене на хвильку й чогось випити, — сказала Джудит.

— Чудова ідея, — озвалася Бекс з удаваною щирістю, — але, якщо ви не проти, я вас висаджу й поїду додому. Вже пізно.

— Дурниці! У вас був шок. У нас обох. Тому ви зайдете до мене на чарочку.

— Я потрібна Колінові вдома.

— Навіщо? — прямо спитала Джудит.

— Ну, він цілий день тяжко працює...

— Так само, як і ви, я впевнена, — перебила її Джудит. — Він вам дзвонив?

— Не знаю. Не думаю.

— Отож можемо вважати, що з ним усе гаразд.

— Навіть якщо так, — сказала Бекс, намагаючись пояснити, чому їй так важливо повернутися додому, до чоловіка. Це було якось пов’язано з тим фактом, що оскільки вона не ходить на роботу, то почувається зобов’язаною завжди бути вдома для Коліна. А ще це було пов’язано з докорами сумління: оскільки вона не робить «справжньої» кар’єри, то повинна бути найкращою — ідеальною — домогосподинею, щоб відчувати, що вона чогось варта. А на зовсім банальному рівні, знала вона, це просто звичка, яка в неї склалася. Але як можна вкласти ці уривчасті думки в слова?

— ...я йому потрібна, — нарешті промовила вона.

— У вас теж є потреби, — сказала Джудит, коли Бекс під’їхала до її будинку та припаркувалася перед входом.

Під маєтком стояв сірий мінівен, якого раніше там не було.

Коли вони вийшли з машини, Джудит побачила Сузі Гарис, вигулювачку собак, яка зазирала у вікно на першому поверсі.

— Перепрошую? — зронила Джудит манірним тоном.

— Ось і ви нарешті! — вигукнула Сузі, абсолютно не знітившись, що її заскочили на підгляданні. — А я намагалася зазирнути вам у вікно.

— Що ви тут узагалі робите?

— Слушне питання, — погодилася Сузі.

Джудит почекала, але зрозуміла, що Сузі знову, як завжди, застопорилася.

— А відповідь на нього...

— А, точно! Ну, я хочу попросити про послугу. Щодо Ікбаля. І я все одно гуляла з Еммою, тож вирішила зазирнути до вас. Перевірити, чи ви вдома.

— А коли виявилося, що мене немає?

— Я вирішила зазирнути до вас у вікно. Я ж вам казала: завжди хотіла побачити ваш будинок зсередини.

Сузі так буденно говорила про свої мотиви, що Джудит не стримала сміху, миттю забувши всі образи.

— Хто такий Ікбаль? — поцікавилася Бекс.

— Даруйте, — сказала Джудит, обертаючись, щоб залучити й Бекс до розмови. — Я повинна вас познайомити. Бекс, це Сузі Гарис.

— Повністю я Ребекка, — мовила Бекс, простягаючи руку. — Але ніхто мене так не кличе, крім матері.

— Послухайте, чом вам обом не зайти до мене? — сказала Джудит. — День був довгий, і в мене вже ноги підламуються.

— Мені можна зазирнути всередину? — запитала Сузі.

— Так, можете зайти всередину, — всміхнулася Джудит.

Вона відімкнула двері, відчинила їх і жестом запросила Сузі.

А от Бекс так і тупцяла на порозі.

— Не думаю, що маю на це час, — мовила вона.

— Один келишок, а потім я вас відпущу. Ходіть, подумайте про те, що ми сьогодні пережили, — ми заслужили на винагороду.

Бекс зрозуміла: переконувати Джудит, що їй час їхати, забере більше часу, ніж швиденько випити келишок і відкланятися.

— Гаразд, — сказала вона, постаравшись зобразити звичну усмішку дружини вікарія. — Якщо ви наполягаєте. Один келишок — і я поїду.

— Браво! — вигукнула Джудит.

Слідом за Бекс зайшовши в хату, вона побачила, що Сузі в повному захваті стоїть біля рояля.

— Чорт забирай, у вас купа грошви, напевно, — вигукнула Сузі.

— Думаю, зі стану оббивки ви можете здогадатися, що нема в мене «купи грошви», як ви висловилися, — зронила Джудит зі сміхом, підходячи до бару та здмухуючи порохи з двох запасних склянок; вона поставила їх поряд зі своєю звичною склянкою і налила три пристойні порції віскі.

— І все одно цей будинок, мабуть, коштує мільйони.

Джудит мимоволі подумала, що безпосередність Сузі — як ковток свіжого повітря.

— Гадки не маю, скільки він коштує, — сказала вона, підходячи з двома напоями. — Мені він дістався у спадок від двоюрідної бабусі.

— А в неї не було своїх дітей?

— На щастя для мене, ні. Вона не була одружена. Отож я була для неї як донька, якої вона не мала. А тепер я вам дуже раджу випити оце, — мовила Джудит, простягаючи дві склянки.

— Це віскі? — запитала Бекс, наморщивши чоло.

— Думаю, такий дешевий варіант правильніше називати «скотч».

— Ох, ну, дякую, але я ліпше вип’ю склянку води. Або трав’яного чаю, якщо маєте. В таку пізню пору.

— Думаю, ми всі згодні, що зараз нам потрібне щось міцніше за чай.

— Я згодна, — сказала Сузі, беручи склянку й перехиляючи її одним махом; на мить вона замружилася, коли напій обпік їй стравохід, а потім усміхнулася.

— Добре пішло, — вдячно промовила вона.

Коли Сузі рушила до бару, щоб поставити склянку, Бекс нарешті зробила крихітний ковточок й одразу почала терти пальцями вуста.

— Губами ліпше не торкатися, — сказала Джудит. — Так менше пече.

— Перепрошую, туалет туди? — спитала Сузі, вказуючи на дубові двері збоку від бару.

Не встигла Джудит зупинити її, як Сузі спробувала штовхнути двері, але вони були замкнені.

— Ці двері замкнені, — мовила Джудит з увічливою усмішкою.

— Чому? — засміялася Сузі. — Це там ви трупи зберігаєте?

Усмішка Джудит застигла, а Сузі розширила очі від подиву. Чого це її жарт так настрашив Джудит? Що ж до Бекс, то вона, як дружина вікарія, була справжнім майстром згладжувати ніякові ситуації.

— Ви розповідали нам про Ікбаля, — сказала вона до Сузі. — Це той бідолаха, якого вбили?

— Так, це він, — озвалася Сузі.

Поки Сузі пояснювала Бекс, звідки вона знала Ікбаля, Джудит підійшла до бару, випила свою скляночку й налила собі ще одну. Поки жінки не бачать, вона торкнулася срібного ланцюжка на шиї, на якому висів ключ. Він досі тут. У безпеці. Коли Сузі закінчила свою оповідь, Джудит начепила на обличчя усмішку та приєдналася до двох інших жінок.

— І його застрелили? — запитала Бекс, досі намагаючись перетравити почуте.

— Атож, — сказала Сузі, — здуріти можна. Але справа в тому, що Джудит прийшла й розшукала мене, бо вона вважає, що Ікбалеве вбивство пов’язане зі смертю її сусіди.

— Просто мусить бути, — мовила Джудит. — У Марлові не буває вбивств. А якщо впродовж трьох днів їх стається аж два, то вони не можуть не бути пов’язані.

— Мабуть, ваша правда, — озвалася Сузі. — Саме тому я й хотіла з вами поговорити. Розумієте, сьогодні мені подзвонив Ікбалів імам. Сказав, що готує все для похорону, й поліція дала йому мій номер. Запитав, чи не знаю я, як зв’язатися з його родиною.

— А ви знаєте? — поцікавилася Бекс.

— Ні. Коли я питала Ікбаля про родину, він казав, що нікого не має, і змінював тему. Йому значно приємніше було розмовляти про човни.

— Човни? — перепитала Бекс.

— Боже, так, це була його пристрасть. Як заговорить на цю тему — неможливо було його зупинити. Він відкладав гроші, щоб назбирати на човен, який він планував тримати на ріці в Марлові. Мріяв проплисти всіма водними шляхами Сполученого Королівства. Але справа в тому, що, за словами імама, Ікбаль нечасто ходив у мечеть, тож і не мав там друзів. Як по правді, я чи не єдина, кого він зміг знайти, щоб запросити на похорон. Отож він запитав, чи я прийду.

— І що ви на це відповіли? — поцікавилася Бекс.

— Я сказала, що прийду: це найменше, що я можу зробити. Ікбаль був моїм другом. Але погано, що нікого більше не буде, отож я подумала, — мовила Сузі, обертаючись до Джудит, — може, ви також прийдете?

— На похорон Ікбаля?

— Адже ви вважаєте, що його смерть пов’язана зі смертю вашого сусіди. А раптом хтось там з’явиться нізвідки — давно забута сестра абощо. Це дасть вам шанс трохи порозпитувати. І взагалі, що більше людей, то веселіше, коли йдеться про похорон, я б сказала.

— Справді? — зронила Джудит, яку пересмикнуло від слів Сузі.

— Певна річ! Я ще ніколи не була на поганому похороні, а ви?

— Мабуть, ні, — відповіла Джудит, мить поміркувавши. — І дуже дякую за запрошення. Ваша правда — не можна ховати людей у повній самотності. Я залюбки прийду.

— Тоді це питання вирішене, так? — сказала Сузі. — На службі буде принаймні двоє людей.

— Не варто хвилюватися, що там нікого не буде, — мовила Бекс. — Чоловіки з мечеті повинні всі прийти, навіть якщо не знали його. Вас імам Латиф покликав?

— Так, — підтвердила Сузі. — А ви його знаєте?

— Трішки. По четвергах уранці ми з ним разом працюємо у продовольчому банку. І хочу вам сказати, імам — дуже приємна людина.

Джудит була вражена, з якою легкістю Бекс розповідає про свою роботу в продовольчому банку разом з імамом з місцевої мечеті. Може, Джудит помилялася, вважаючи Бекс черговою марловською домогосподинею у джемпері-та-джеґінсах?

Як по правді, дивлячись на цих двох жінок, Джудит збагнула, що вона вже давно так не розважалася, й вирішила, що не хоче, щоб цей вечір закінчувався.

— Я прийду на похорон за однієї умови, — з усмішкою промовила вона до Сузі. — Прошу вас допомогти мені — це забере приблизно пів годинки.

— А що треба робити?

— Не хвилюйтеся, нічого складного. Я просто хочу спробувати з’ясувати, наскільки цінна картина, яку придбав Стефан Данвуді в аукціонному домі Елліота Говарда в далекому 1988 році.

— А як ми це зробимо?

— Ну, я пропоную налити ще по скляночці віскі й подивитися, що нам удасться накопати в інтернеті. Що скажете?

Сузі не хотіла видатися занадто піддатливою.

— Я не можу залишити Емму саму в машині.

— То ведіть її сюди.

— Гаразд. Домовилися.

Джудит і Сузі поглянули на Бекс, але вона тільки сентиментально всміхалася — без сумніву, від віскі, здогадалася Джудит. От і добре, подумала вона. Бекс заслуговує часом «розпустити косу».

— Отже, це означає, що ми всі кажемо «так», — широко всміхнулася Джудит. — Тоді, леді, пропоную братися до роботи.

Розділ 15

Жінки задивилися у свої пристрої: Джудит — розслабившись у своєму улюбленому вольтерівському кріслі, Бекс — сидячи з рівною спиною за ломберним столиком, а Сузі — напівлежачи, як цариця савська, на подушках під французьким вікном; біля її ніг спала Емма, поклавши голову на лапи й заплющивши очі. Час до часу одна з жінок робила ковточок віскі, або відпускала коментар щодо їхніх інтернет-пошуків, або ставила іншим якесь запитання. Обстановка була приязна, товариська, і як по правді, всі троє чудово збували час.

— То у вас є діти? — запитала Бекс у Сузі.

— У мене двоє найкращих на світі дітей, — з усмішкою відповіла Сузі.

— Розкажіть мені про них.

— Ну, їм уже за двадцять. Рейчел — двадцять два, вона живе в Ньюкаслі зі своєю дівчиною. А Емі — двадцять п’ять, вона одружена і вже має власну дитину.

— То ви — бабуся!

— Так, — гордо відповіла Сузі.

— Як чудово! А у вас є чоловік?

— Ха! — зронила Сузі. — Був. Але покинув мене після народження Рейчел.

— Після народження другої дитини?

— Того-таки місяця. Сказав, що більше не витримує.

— То ви сама-одна зростили двох дітей?

— Так.

— Складно було, мабуть. А інші ваші родичі? Ваша мама мешкає недалеко?

— Батьки в мене померли, коли я була маленька. Як і в Ікбаля. Цим ми були схожі.

— Прикро це чути. А двоюрідні брати чи сестри, тітки, дядьки?

Перш ніж відповісти, Сузі зробила ковток віскі.

— Ні. Нема про що говорити... Це жах якийсь, а не напій, — мовила вона до Джудит з усмішкою, яка здалася Бекс трохи силуваною.

— Це нектар богів, — зронила Джудит і знову повернулася до свого планшета.

— А у вас нема вина?

— Вибачте, але в цьому будинку не тримають вина.

— Чого це?

— Якщо воно з’являється, я його одразу випиваю.

Сузі й Бекс поглянули на порожню карафку віскі й обмінялися поглядами. Якщо Джудит так хиляє віскі, що ж тоді вона робить з вином?

— А ви, Джудит? — запитала Бекс, чиї щоки розрум’янилися від скотчу. — У вас є діти?

— Ой, не пощастило.

— Але ви одружені?

— Перепрошую?

— Може, неввічливо таке питати... Але я бачу, що у вас є обручка.

Бекс указала на золоту обручку на підмізинному пальці лівої руки Джудит.

— Усе ви помічаєте.

— Вибачте. Профдеформація. Коли ти — дружина вікарія, то помічаєш такі речі, як обручки.

— Якщо хочете знати, мій чоловік помер.

— Помер?

— Мій чудовий Філіпос. Він був грек. Філіпос Деметріу. Я закохалася в його ім’я ще навіть до того, як познайомилася з ним. Але він загинув через нещасний випадок на човні. На Корфу⁷.

— Співчуваю вам. Коли це сталося?

— Мені було двадцять сім... О, здається, я знайшла дещо цікавеньке, — сказала Джудит, щоб змінити тему.

— Стривайте, — мовила Сузі. — Ви овдовіли у двадцять сім? А відтоді був ще хтось?

— А навіщо? Більшість чоловіків, які тобі трапляються в житті, не проходять перевірки, хіба ні?

— Я можу за це випити, — тихо сказала Сузі, принаймні Джудит здалося, що це сказала саме Сузі, але вона збагнула, що вуста Сузі не ворушилися. Джудит і Сузі обернулися — і побачили, як Бекс підносить свою склянку в мовчазному тості, а потім перехиляє залишки віскі.

— Такий скотч — пила б його і пила, — оголосила Бекс, злегка заплітаючи язиком.

— Правда ж? — погодилася Джудит, підходячи, щоб підлити Бекс ще трохи.

— Але що ви знайшли?

— Ну, може, це щось важливе, а може, й ні. Але я шукала сайт Марловського аукціонного дому, адже саме звідти походить Стефанова картина. Тут є сторінка, де розповідається історія цього бізнесу. Дім був заснований Елліотовим батьком. Його звали Дадлі. Коли 1985 року він відійшов від справ, головою дому став Елліот. Але ось що я зауважила: першого разу Елліот був головою всього три роки. Дивіться, — сказала Джудит, передаючи планшет Сузі.

Сузі проглянула вебсайт і побачила, що Елліот Говард значиться як голова з 1985 року по 1988-й.

— А потім його місце посів чоловік на ім’я Фред Сміт, — сказала Джудит.

— Фред Сміт? — перепитала Сузі, зацікавившись.

— Саме так. Він залишався головою наступні тринадцять років. До 2001-го. А тоді Елліот знову став головою. Вдруге.

— Чому ж це Елліот покинув посаду на кілька років, а потім повернувся?

— Гарне питання, але не це привернуло мою увагу. Бачите, Елліот покинув пост голови 1988 року. І саме цю дату ми бачили на картині у Стефановому будинку, правильно? Стефан купив її 1988 року.

— Можливо, це збіг.

Жінки, які світилися алкогольним рум’янцем різного ступеня, поміркували над доказами.

— Але це дивно, правда ж? — заговорила Джудит. — Скажімо, я заскочила у Стефана вдома саме Елліота. Це видається найвірогіднішим поясненням. Та якщо так і є, це означає, що він просто вкрав раму з картини, яку продав Стефанові 1988 року. Того-таки року, коли звільнився з аукціонного дому.

— Ваша правда, — мовила Бекс з ентузіазмом. — Коли отак сформулювати, зразу починаються сумніви, еге ж?

— Як на мене, слід довідатися, чому Елліот пішов з бізнесу 1988-го.

— Слушна думка, — погодилася Бекс.

— Отут нам пощастило, — сказала Сузі. — Адже я точно знаю, як нам це зробити.

— Знаєте?

— Нам лише треба поговорити з хлопцем, який 1988-го посів Елліотове місце. З Фредом Смітом.

— Ну звісно! Він точно знатиме, що тоді сталося. Але як його знайти?

— Навряд чи це буде аж так складно, — всміхнулася Сузі. — Я розмовляю з ним щоранку об одинадцятій.

— Справді? Як це?

— Бо якщо я не помиляюся, Фред — наш поштар.

Будинок Сузі розташувався у східній частині міста, поміж простою і функціональною офісною будівлею з червоної цегли на початку промзони й гуркітливим шосе А404 — двосмуговою трасою, з якої линув вічний гул машин. Одначе, попри непривабливе оточення, сама вулиця була дуже мила, як подумала Джудит, заїхавши туди на велосипеді наступного ранку якраз перед одинадцятою. Обабіч вулиці стояли двоповерхові суміжні будиночки, перед якими на під’їздах виднілися чистенькі машини, а у висячих кошиках росла герань... А потім Джудит знайшла адресу, яку їй дала Сузі.

Будинку бракувало фасаду.

Джудит покліпала, намагаючись зрозуміти, що ж вона бачить.

Ні, очі не обманювали її. Будинок спереду не мав стіни — це була натомість якась суміш риштування й обривків блакитного поліетилену, серед яких виднілися кобильниці та прозирали бантини, що тримали дах.

Джудит була просто вражена. Вона знала, що й сама не надто переймається зовнішньою пристойністю, але навіть вона не дійшла б до такого, коли в будинку взагалі нема фасаду.

Проте, придивившись уважніше, Джудит збагнула, що будівництво — це просто ще не закінчена прибудова, а за недоробленим фасадом вгадується колишній будинок.

Сузі з’явилася з дверей саме тоді, коли Джудит притуляла велосипед до старої бетономішалки.

— Перепрошую за недобудову, — промовила Сузі.

— Нема за що перепрошувати. Що це ви робите?

— Та просто розширюю хату, — безтурботно озвалася вона.

— Уявляю, як гарно буде, коли ви закінчите.

— Безперечно. Принаймні такий план.

— А скільки часу треба, щоб закінчити?

— Ще зо два місяці, каже будівельник. Може, трохи менше, якщо погода не зіпсується.

— Що ж, ось і все. Скоро це закінчиться.

— Принаймні так він сказав мені три роки тому, коли забрав усі мої гроші й ушився. Й відтоді я його не бачила.

— Даруйте?

— Будинок у такому вигляді стоїть уже три роки.

Джудит забракло слів.

— Ой, — нарешті вичавила вона.

— Але таке життя, хіба ні? — безжурно сказала Сузі, неначе це взагалі її не турбувало. — Люди часто кидають інших. Чоловік, діти, а в моєму випадку — ще й будівельник. Заходьте, всередині набагато краще. І не хвилюйтеся. Сьогодні чужих собак немає. Тут лише ми з Еммою.

У хаті Сузі смерділо псами й задавненим цигарковим димом. На підлозі лежав потертий зносостійкий лінолеум; двері до вітальні були зняті, і Джудит побачила, що ніде нема меблів. Ані в коридорі. Ані у вітальні. Повсюди валялися тільки старі собачі лежанки й підстилки.

З кухні вийшла Емма та штурхнула головою руку Джудит, щоб її погладили.

— Ви їй подобаєтеся, — сказала Сузі.

— А мені — вона, — озвалася Джудит, нахиляючись, щоб швидко попестити Емму. — Які шовкові вушка, — промовила вона до собаки.

— Нам краще піднятися нагору. Я живу там. А тут собача територія. Мій поверх другий. Ходімо.

Сузі відімкнула дитячі ворітця біля підніжжя сходів, наказала Еммі чекати й рушила нагору.

Джудит пішла за нею і з приємністю зауважила, що на другому поверсі були м’які килими, столики з шовковими квітами у вазах, а на стінах — чимало картин у простих фоторамках. Як по правді, тут було дуже мило, подумала Джудит, хоч у повітрі й висіла суміш автоматичного освіжувача, ввіткнутого в розетку на стіні, й затхлого цигаркового диму.

— Як тут гарно, — промовила Джудит, коли Сузі завела її до вітальні, завішаної десятками родинних світлин з різних років.

— Дякую, — озвалася Сузі з явною гордістю. — То де ж Бекс?

— Сказала, що їй треба на парафіяльні збори. Якщо чесно, мені здається, що вона знайшла відмовку... То як ми діємо далі?

— Гадаю, нам слід просто дочекатися, поки Фред принесе пошту, — сказала Сузі, беручи з тумбочки жерстянку. — Ви не проти, якщо я закурю?

— Звісно, ні. Куріть.

Поки Сузі діставала все необхідне, щоб скрутити цигарку, Джудит підійшла до великого плаката на стіні, під рамку якого були заткнуті різні фотографії. Вона вказала на світлину хлопчика в дитячому кріслі-гойдалці.

— Це ваш?

— Мій онук.

— Красень. Скільки йому?

— На фото? Зо два роки, думаю.

— Як мило, — сказала Джудит. — А зараз?

— Думаю, шість, — мовила Джудит, підпалюючи цигарку. — Так, точно. Шість.

Джудит раптом помітила, що тут нема світлин, де хлопчик старший за два-три роки. Як по правді, придивившись, вона збагнула, що всі фото в кімнаті доволі старі й вицвілі.

— А ви часто бачитеся з онуком?

— Атож, я постійно бачуся з Тобі, — відповіла Сузі, але Джудит почула, що її голос надламався. — А тут у мене прихисток. Тут у мене все, що потрібно. Родина, — вказала вона на світлини на стіні, а потім обернулася до телевізора, — розваги. І навіть шеф-кухар, якщо знадобиться, — додала вона останній штрих, кивнувши на стару мікрохвильовку на ресторанному возику.

— Так, тут дуже приємно, — сказала Джудит, але вона розуміла, що Сузі, мабуть, недоговорює, отож вирішила змінити тему й обернулася до плаката, під рамку якого були заткнуті фотографії.

— Мені особливо подобається цей плакат, — промовила вона не зовсім щиро.

Це була репродукція знаменитої картини Джона Вільяма Вотергауза «Леді із Шалот». На ній була зображена білошкіра панна, яка сиділа в дерев’яному човні у пливкій білій сукні, й мідні коси сягали їй до пояса. Джудит ніколи не любила цієї картини. Не те щоб вона була негарна — Джудит подобалася така собі «гіпова» естетика: червоно-золоті гобелени, якими застелені борти човника, — але вона була сита по горло легендами про пасивних жінок, які сохнуть через нерозділене кохання до чоловіка. З її досвіду, сохнули тільки ті жінки, які потрапляли в пастку до чоловіка, а не ті, які з неї звільнялися.

— Красиво, правда? — погодилася Сузі.

Почувся брязкіт: унизу в поштову скриньку опускали пошту.

— Це Фред! — вигукнула Сузі, квапливо гасячи цигарку. — Треба його зупинити, поки не пішов далі.

Сузі кинулася до дверей, а Джудит рушила за нею.

Розділ 16

Фред Сміт виявився пустотливим чоловіком з коротким сивим волоссям і підстриженою борідкою, який за життя поміняв багато професій, але ніколи нічого так не любив, як свою нинішню професію поштаря. Він, корінний марлов’янин, знав, хто де мешкає, задовго до того, як узявся до цієї праці, тож доставляти листи йому було зовсім не важко. Особливо якщо можна затриматися й потеревенити на порозі з кожним, до кого заходиш. Як виявилося, понад усе Фред любив попліткувати. Ні, він не розкривав чужих таємниць: це було б непрофесійно.

Проте коли Сузі та Джудит вискочили з хати й кинулися йому навздогін, він здивувався. Зазвичай жінки не ганялися за ним по вулицях.

— Сузі, у вас усе гаразд? — запитав він, заскочений зненацька.

— Можна вас на два слова, Фреде?

— Завжди маю час на два слова, — відповів Фред з широкою усмішкою. — Приємно нарешті познайомитися з вами, місіс Потс.

Оскільки Джудит мешкала на околиці Марлова, до неї приходив зовсім інший поштар, тож вона ніколи не зустрічалася з Фредом.

— Ви мене знаєте?

— Я ж поштар, — мовив він і приязно підморгнув. — Я знаю всіх. То чим я можу вам допомогти, леді?

— Це щодо Елліота Говарда, — сказала Сузі.

— Справді?

— Ви його знаєте? — спитала Джудит.

— Звісно. Колись я був його начальником. За старих часів ще. Дуже давно.

— Які ходять плітки? — спитала Сузі.

— Про Елліота? — перепитав Фред зі змовницькою посмішкою. — З чого мені почати?

— Йому можна довіряти? — з нетерпінням поцікавилася Джудит.

— Яке дивне питання... Він людина непроста, тут я не сперечаюся. Іноді поводиться трохи зверхньо. Але йому завжди можна було цілковито довіряти.

Не це хотіла почути Джудит. І на форумі писали, що Елліот — порядна людина, а тепер і Фред каже те саме.

— Це коли ви були головою аукціонного дому? — спитала Сузі.

— Саме так. А звідки ви знаєте?

— Прочитала на сайті.

— Про мене написали на їхньому сайті? Непогано, правда?

— Атож, — погодилася Сузі, відчуваючи, що Фред не від того, щоб побазікати. — Впевнена, що це цікавезна історія. Як ви опинилися в аукціонному домі.

— Ще б пак. Мені було шістнадцять, коли я пішов до них працювати. Сто років тому, ще за Елліотового тата, Дадлі.

— Ага, а який був він? — запитала Джудит.

Фред насторожився.

— А чому ви запитуєте?

— Просто ми трохи покопали і з’ясували, що він начебто був шахраєм. Це правда?

— Тут ви не помиляєтеся. Він був ще той фрукт, скажу я вам. Завжди мав якісь справунки на стороні й використовував підставних осіб, щоб на аукціонах набивати ціну. Якщо треба, робив і махінації. І зовсім не любив свого сина.

— Не любив?

— Анітрохи. Елліот у підліткові роки обожнював веслування.

Джудит пригадала фото в Елліотовому кабінеті, на яких він був у різних веслувальних командах.

— І робив успіхи. Але тато і слухати про це хотів. Якщо вірити Елліотові, Дадлі побалакав з його тренером, щоб дізнатися, чи зможе Елліот піти у професійний спорт, а коли той сказав, що не зможе, тато вирішив, що пора з цим зав’язувати. Більше він не платитиме за навчання веслуванню. Не возитиме сина ані на тренування, ані на регати. Кінець.

— Суворо, — сказала Сузі.

— Дадлі й був суворий.

— А як до цього ставилася Елліотова мати? — поцікавилася Джудит.

— Здається, вона покинула Дадлі, коли Елліот ще був маленький. Я не знаю всієї історії, але тато сам-один ростив Елліота. Ось чому так погано було, коли Дадлі сказав, що з Елліотовим веслуванням покінчено. Він ростив його сам-один, тож його слово не обговорювалося.

— Стривайте! — урвала його Джудит, бо у неї майнула одна думка. Але яка? Мозок намагався вловити якийсь зв’язок. Щось дотичне до веслування... Але що? Яка думка майже зринула в голові, а тепер Джудит не може вхопити її за хвіст?

— Веслування, — вголос промовила вона, немов смакуючи це слово, щоб його звучання допомогло її думкам поєднатися.

— А що веслування? — запитала Сузі.

Джудит силкувалася повернути момент осяяння, але знала, що ідея вже розтанула, як тонке павутиння.

— Ні, не пригадаю, — розчаровано промовила вона, водночас розуміючи, що нічого вже не поробиш. У її віці, якщо думка губиться, то губиться вже надовго.

— Перепрошую, леді, але мені час рухатися, — сказав Фред, розвертаючись. — Не можу тут стояти і розбалакувати цілий день.

— Але ми ще не закінчили, — мовила Сузі.

— Ні?

— Це може виявитися важливим.

— Мені буде непереливки, якщо я не закінчу обхід вчасно.

— А можна ми підемо з вами? — запитала Джудит.

— Навіщо?

— Ми не завадимо, але нам дуже потрібно поставити вам ще кілька запитань.

— Хочете скласти мені товариство під час обходу? — зачудовано зронив Фред. — Ну, якщо ви наполягаєте, не можу навіть уявити нічого приємнішого, ніж доставляти пошту попід руку з двома симпатичними леді. Тоді ходімо.

Наступну годину Джудит і Сузі провели, супроводжуючи Фреда, який розносив пошту на сусідніх вулицях. Процес був дещо ускладнений, бо розмовляти з Фредом вдавалося лише дорогою від будинку до будинку, а він раз у раз зупинявся побазікати на порозі зі своїми постійними клієнтами. В одному будинку він зник на кілька хвилин, а коли знову з’явився, то, вибачившись, пояснив, що тут мешкає самотня літня пані й у неї поламався шаровий кран на туалетному бачку, але поломка була нескладна, тож ремонт не забрав багато часу.

Проте між теревенями, ремонтом сантехніки і власне доставкою листів і посилок з ясно-червоного візка, Джудит і Сузі вдалося скласти з уривків картину Фредового й Елліотового минулого.

Фред покинув школу в шістнадцять років і пішов працювати в аукціонний дім — спочатку носієм, а потім, за кілька років, його перевели в реєстратуру, на прийом предметів, які виставлялися на аукціон. Оскільки він був ненабагато молодший за Елліота, вони іноді ходили разом після роботи на пиво. Саме під час посиденьок у пабі Елліот відкрився Фредові й розповів, що почувається як в ув’язненні, змушений працювати на тата. А те, що Елліот дедалі більше захоплювався мистецькими витворами, які вони продавали, тільки погіршувало ситуацію.

— Він почав малювати, — розповів Фред. — Наскільки я зрозумів, його дідусь був художник. Саме завдяки йому родина й отримала цей аукціонний дім. Але Елліот увесь віддався справі. Знаєте, читав книжки, займався самоосвітою, щоб навчитися краще малювати. І йому це вдавалося. Навіть я це бачив. Ну тобто, його картини були здебільшого абстрактні. Дуже в стилі середини двадцятого століття. Ставите поряд два кольорові прямокутники й називаєте це мистецтвом.

Джудит поглянула на Сузі, розуміючи, що «два кольорові прямокутники поряд» — це чудовий опис твору, рамку з якого зловмисник викрав зі Стефанового будинку. Але Джудит бачила, що Сузі не вловила зв’язку. Ну звісно, вона й не могла, усвідомила Джудит, адже Сузі не було тоді разом з нею, Бекс і Танікою. Та чи важлива це ланка? Те, що витвір мистецтва, який став причиною пограбування, належав до таких, які любив малювати Елліот? Чи це просто збіг? Зрештою, будь-хто, навчаючись малювання наприкінці двадцятого століття, як-от Елліот, і малював би в стилі художників кінця двадцятого століття.

— Хай там як, — провадив Фред, — за кілька років прийшов момент, коли Елліот збагнув, що хотів би покинути бізнес і стати професійним художником. Отож він подав документи у Школу образотворчого мистецтва Слейда, і вгадайте що? Його зарахували. Це ж наче найкраща художня школа в країні, а Елліотові вдалося в неї вступити. Дивовижне досягнення. Але зрозумійте: тато сказав «ні». Знову. Елліотове малювання — це як веслування, сказав він. Просто хобі. Художники не заробляють грошей — заробити можна тільки на торгівлі. Отож він не дасть синові грошей на художню школу. Для Елліота це був удар.

— Ще б пак, — мовила Джудит.

— І він образився. Адже тато заприсягнувся: якщо Елліот покине бізнес, назад він уже повернутися не зможе. Або він лишається і допомагає керувати аукціонним домом, або нехай забирається.

— Ого, — вигукнула Джудит.

— Атож, — погодився Фред. — От Елліот і відмовився від навчання в художній школі й залишився в аукціонному домі. А потім, коли тато захворів, став головою. Я на той час уже був директором-розпорядником. Але, як по правді, не лежала в Елліота душа до цієї справи. Йому взагалі не хотілося там працювати. А потім помер його тато. Інфаркт на полі для гольфу, хто б міг подумати. Елліот дочекатися не міг, коли вийде з бізнесу. Він знову подав документи в художню школу. Цього разу у Слейд уже не потрапив, але пройшов у непогану школу в Редингу. І покинув бізнес.

— Це було 1988 року?

— Саме так.

— Коли ви стали головою?

— Саме так. Елліотові потрібна була надійна пара рук, яка б керувала бізнесом, поки він навчатиметься. Але нічого в нього не вийшло. Він казав, що був набагато старший за всіх на курсі, а ще, я знаю, його гриз той факт, що це не такий престижний заклад, як Слейд. Закінчивши навчання, він спробував утвердитися як художник, але був занадто старий, щоб стати «младотурком», а це ж були дев’яності, коли світ мистецтва шаленів од акул, забальзамованих у формаліні⁸. Ніхто більше не цікавився стилем середини століття... І знаєте, який прикол? Виявилося, що я самотужки не міг упоратися з керівництвом аукціонним домом, — зізнався Фред без особливої злості. — У мене виходила адміністративна робота, але я ніколи не розумівся на мистецькому боці справи. В аукціонному домі почався занепад. Якщо по щирості, Елліотові не слід узагалі було призначати мене головою. За кілька років він збагнув, що ніколи не досягне успіху як художник. Цей човен — якщо він узагалі зміг би триматися на плаву — відплив давним-давно. І якщо Елліот не повернеться до керівництва аукціонним домом, то втратить і його. Отож він мене звільнив. І слово «звільнення», як на мене, найкраще тут пасує. Єдине, що я усвідомив, керуючи бізнесом, це що мені зовсім не хотілося керувати бізнесом. Усе це навантаження... Всі ці люди у тебе в підпорядкуванні... Оце, — вказав Фред на свою поштарську форму, — пасує мені значно краще. Я постійно на свіжому повітрі, а коли закінчую зміну, не беру роботу з собою додому. Вночі я міцно сплю — щоночі. Безцінний досвід!

Фред усміхнувся.

— А яким Елліот повернувся в бізнес? — запитала Джудит.

— Таким самим, як і раніше. Був трохи зверхнім, часом занадто самовпевненим, але порядним. Чесним. Надійним. Добрим керівником.

— Ви справді не можете і слова поганого сказати про людину, яка вас викинула?

— З якого дива? Я не зміг добре керувати бізнесом, і він не викинув мене. Ми погодилися, що буде краще, якщо я піду, тож я так і вчинив.

Сузі повірити не могла, що Фред може так невимушено про це говорити, але Джудит усміхнулася, відчуваючи, що їй імпонує те, як Фред без жалю озирається на неперейдені дороги.

— А тепер, леді, якщо ви не проти, мені час повертатися в депо, — мовив Фред з усмішкою, — бо там ще подумають, що я загуляв.

— Дякуємо за допомогу, — промовила Сузі.

— А можна спитати, чому ви так зацікавилися Елліотом?

— Ой, та просто так, — сказала Джудит з фальшивою усмішкою.

Фред зважив відповідь Джудит, але зрештою вирішив не наполягати.

— Гаразд. Це не моя справа. Гарного дня, леді.

Торкнувшись чола, він віддав честь, розвернувся й пішов собі.

— Ой, останнє питання! — гукнула Джудит, наздоганяючи його.

— Яке? — обернувся Фред.

— Можете розповісти про Стефана Данвуді?

— Хочете знати про Стефана Данвуді? — здивувався Фред.

Він роззирнувся на вулиці, побачив, що поблизу нікого немає, й пірнув за кущ будлеї в садку.

Жінки рушили за ним у садок.

— А навіщо вам знати про Стефана? — прошепотів Фред.

— Ми чули, що він був шахрай. Працював з Дадлі. Схоже, вони разом провертали якісь махінації.

— Не знаю, чи ви вже чули, але минулого тижня Стефан помер. Не хочу говорити погано про небіжчиків...

— Але це може виявитися важливим. Ми думаємо, що його вбили.

— Що?

— Отож. Тому хай що ви зможете розповісти, це буде на вагу золота.

Фред деякий час боровся з докорами сумління, але недовго.

— Гаразд, Стефан завжди був чарівливий. Одягався мов на парад. Завжди виявляв до тебе увагу. Ввічливий був до неможливості. Бездоганний джентльмен. Але все це було награне. Бо ваша правда: він був шахрай. Не кращий за Дадлі.

— Він працював на аукціонний дім?

— У ті давні дні був нашим мистецтвознавцем. Його коник — неправильно оцінювати твори мистецтва.

— І як він це робив?

— Ну, приносить людина, яка геть не розуміється на мистецтві, якусь картину в аукціонний дім Дадлі, той запрошує Стефана як фахівця, щоб оцінити її, і Стефан каже, що це другосортна копія абощо. Дадлі тоді переконує власника продати йому картину приватно, не виставляючи на аукціон, за зниженою ціною. А потім — о диво з див! — за кілька місяців картина магічним чином знову з’являється в Марловському аукціонному домі, тільки цього разу правильно оцінена як витвір знаного художника. Зауважте, ми тут говоримо не про твори, варті десятків тисяч, — ідеться про кілька тисяч плюс-мінус. Та це все одно було протизаконно, і я точно знаю, що ця парочка щороку заробляла кругленьку суму на стороні. Це було огидно.

— А 1988 року нічого особливого не траплялося? — запитала Джудит.

— Наприклад?

— Ми вважаємо, що того року, коли Елліот вступив у коледж, Стефан купив у Марловському аукціонному домі картину.

Фред на кілька секунд замислився, а потім пригадав.

— Купив! Щира правда. Це тоді був страшний скандал. Принаймні для всіх, дотичних до нашої галузі. Розумієте, коли Дадлі помер, усі твори мистецтва, належні йому, успадкував Елліот. І Елліот запросив Стефана оцінити татові твори, перш ніж виставити їх на аукціон. На той час він не знав, який Стефан шахрай. Ніхто з нас не знав. А колекція була варта кількох сотень тисяч фунтів, для Елліота це були великі гроші. Хоча серед цінних предметів було й чимало барахла.

— Включно з абстрактною картиною, — мовила Джудит, — на якій були зображені три смуги різного кольору. Вгорі — жовта, посередині — сіра, а внизу — така собі темно-червона.

— Ви все знаєте? — запитав Фред.

— Отже, продовжуючи вашу думку, я так розумію, Стефан сказав, що картина варта небагато.

— Саме так. Розумієте, вона була без підпису, а знайшли її в коробці ще з парочкою непідписаних картин. Дві інші були геть аматорські, не варті ані пенні. Отож Елліот залюбки продав Стефанові всю коробку за кілька фунтів. Та це було Стефанове чергове шахрайство. Адже щойно він заволодів картиною, зразу сказав, що не впевнений, чи не помилився. І повіз її в Лондон на додаткову оцінку. І виявилося, що це Марк Ротко⁹, чи не найвідомійший американський художник двадцятого століття!

— І скільки коштувала картина? — запитала Сузі.

— Справа в тому, що це була просто замальовка, а не закінчений твір. Саме тому Ротко й не підписав її. Але є фото, як він її малює, тож авторство підтверджене, і картина варта кількасот тисяч фунтів.

— Та ви жартуєте! — вражено скрикнула Джудит.

— А Стефан відмовився повертати її Елліотові чи заплатити за неї реальну ринкову ціну. Сказав Елліотові, що йому прикро за таку помилку, але він уже нічого не може вдіяти. Він просто щиро помилився... І ваша правда, — додав Фред, раптом пригадавши, — саме за кілька місяців по тому Елліот подав документи в художню школу. Раніше я ці події якось не пов’язував. Стефан його зрадив, і наприкінці року Елліот пішов з бізнесу.

— А це вже дуже цікаво, — сказала Джудит. — Дякуємо, що приділили нам час, Фреде.

— Нема за що, — озвався Фред. — І якщо ви не проти, мені справді час повертатися.

— Певна річ, і ще раз вам дякуємо!

Фред покотив свій возик далі, а Джудит і Сузі провели його поглядами.

— То чому, — заговорила Джудит, — Елліот вломився до Стефана в будинок, щоб нарешті заволодіти успадкованою від батька картиною Ротко, вартою сотень тисяч фунтів, але залишив її на стіні, проте вкрав раму, в якій вона була?

— Це просто безглуздо! — промовила Сузі, коли вони з Джудит за кілька хвилин повернулися у вітальню Сузі на другому поверсі.

— Не можу не погодитися. Але це пояснює, чому Елліот ненавидів Стефана, правильно? І знаєте ще що? Фред нам сказав, що в малюванні Елліот наслідував стиль середини століття.

— Хай що воно означає...

— А воно означає, що він мав добре знати манеру Ротко. Художника середини століття. Добре знати його техніку. Його колористику і те, як саме він малював свої картини.

— Що ви маєте на увазі?

— Уявіть, що ви — Елліот і що ви хочете повернути картину, яку Стефан у вас украв. Як ви можете вчинити? Ви можете просто залізти до нього й забрати її. Стефан побачить на стіні порожнє місце і здогадається, хто її поцупив. Та Елліот — художник, який вивчав техніку Ротко, правильно?

— Ой! Гадаєте, він зробив підробку? — вигукнула Сузі, й на саму думку про це в неї загорілися очі.

— Таке можливо, хіба ні? І думаю, Елліот з тих людей, хто свято вірить, що здатен намалювати копію Ротко. Отож припустімо, що він так і вчинив. Він намалював підробку, а далі планував залізти до Стефана в будинок, залишити її на стіні й утекти зі справжньою картиною.

— Думаєте, так усе було?

— Картина варта кількасот тисяч фунтів. І з погляду Елліота, 1988 року Стефан цю картину у нього вкрав. Таке не може не мучити. Але знаєте що? Це пояснює, чому на картині Ротко у Стефановому будинку немає рами.

— І чому?

— Давайте по черзі. Елліот малює копію, але раму він підробити не може. Отож він зі своєю підробкою вламується до Стефана в будинок, починає знімати раму зі справжньої картини Ротко, аж тут втручаюся я. А це вже третя спроба влізти в будинок, щоб забрати Ротко. І знову вона може стати безуспішною! Отож він хапає справжнього Ротко зі стіни разом з рамою, а на його місце вішає фальшивку, сподіваючись, що ніхто не помітить відсутності рами.

— Я досі не розумію.

— Думаю, Ротко, який зараз висить у Стефана на стіні, це копія, намальована Елліотом. А Елліот чкурнув, забравши справжнього Ротко разом з рамою.

— А, зрозуміла! Тоді слід повідомити в поліцію.

— Подзвоню Таніці, щойно повернуся додому. Скажу, що треба віддати Ротко зі Стефанового будинку на експертизу мистецтвознавцю. Але тепер у нас є гарний мотив, чому Елліот міг хотіти вбити Стефана. Стефан довідався, що за першим проникненням у його будинок стоїть Елліот. А ми знаємо від його асистентки Антонії, що Стефан погрожував Елліотові, казав, що «міг би просто зараз піти в поліцію». Елліот, мабуть, злякався, що опиниться у в’язниці. Отож і вбив Стефана, щоб заткати йому рота.

— Геніально! Тоді вбивця — Елліот, це точно! Хоч і не може бути вбивцею, — додала Сузі.

— Знаю, і це таке розчарування! Як йому це вдалося — ось питання. Нам би зараз слідкувати за ним, хай куди він піде, перевіряти його бізнес, встановлювати приховані камери у нього вдома, але нам не дозволено, так? Ми ж просто цивільні.

— Можливо, в цьому я здатна допомогти.

— Ви?

— Я трохи покопаю. Впевнена, що маю знайомих, або мої знайомі мають знайомих, які живуть на Джипсі-лейн, де розташований будинок Елліота. Може, таки вдасться встановити за ним деякий нагляд.

— Та це ж чудова ідея, — мовила Джудит.

Кажучи це, вона зловила себе на тому, що дивиться на репродукцію «Леді із Шалот» на стіні. Ліниво подумала, чого це її погляд знову прикипів до плаката, — і тут її осінило.

— Ліз Кертис! — зненацька випалила вона.

Це були точно не ті слова, яких від Джудит очікувала Сузі.

— Що?

— Ось хто ця жінка!

— Перепрошую?

— Руда жінка, про яку я вам розповідала. Та, що була у Стефановому саду після його смерті, — та, що втекла від мене в полі, коли ми з вами вперше говорили. Я відчувала, що звідкись її знаю. Її звати Ліз Кертис.

— І як ви до цього дійшли?

— Ну, в неї руде волосся, як у леді із Шалот на плакаті. І як і леді із Шалот, востаннє я її бачила в човні. Розумієте, Ліз Кертис керує Марловським веслувальним центром.

Прийшла черга Сузі відчути збудження.

— І ви впевнені, що жінка, яку ви бачили ті два рази, це Ліз Кертис?

— Упевнена. Ви її знаєте?

— Ще б пак! І якщо ви шукаєте людину, здатну на вбивство, я ставлю Ліз Кертис на початок переліку.

— Ви так думаєте?

— Не просто думаю — я знаю, — похмуро промовила Сузі. — Розумієте, вона вже вбивала.

Розділ 17

Сидіння в мінівені Сузі були потріскані, на підлозі валялися обривки старої упаковки від фастфуду, а на місці ключа запалювання з кермової колонки стирчала стара викрутка. Джудит старалася вдавати, що мінівен зовсім не смертельна пастка, коли Сузі закурила локричну самокрутку, змусила двигун кахикнути й завестися і повезла їх обох у Марловський веслувальний центр.

— Я ж вам казала, що знаю у Марлові всіх, — говорила Сузі, дуже задоволена собою. — Хоча ми з Ліз уже років десять не розмовляли. У неї був вельш-спрингер-спанієль, що звався Крамбль. Милішого пса не знайти. М’які вушка, енергійний і стрибучий, знаєте. А які розумні очі! Словом, спочатку він належав не Ліз, а її татові. Так вона мені сказала. Але тато помер. Тоді Ліз і успадкувала веслувальний центр. І Крамбля теж успадкувала.

— Дайте-но вгадаю... Вона не любила собак?

— Анітрохи. Водила його до мене, щоб я вигулювала, і залишала в мене ночувати. Але не дбала про нього. І постійно нарікала, що доводиться багато платити мені. Питала, чи не можу я тримати Крамбля в садку й виставляти менший рахунок. Або брати до себе інших собак водночас із ним і знижувати плату. А я не люблю брати більш ніж одного собаку за раз. Одному собаці я можу приділити більше уваги. Але одного дня вона припинила водити до мене Крамбля.

— Чому? Що трапилося?

— За кілька місяців по тому я наштовхнулася на неї на Гай-стріт і запитала, як справи у Крамбля. А вона сказала, що не знає. Одного дня він утік і не повернувся. Просто зник. І було щось у тоні, яким вона це сказала... Я бачила, що вона бреше. Чи намагається приховати свою провину. Словом, наступного дня я була у ветеринара й розговорилася з працівницею в реєстратурі. Ми з нею давно знайомі. Разом ходили у великомарловську школу. Отож я запитала в неї, чи знайшовся Крамбль. Вона була вражена, що я все знаю, і хоча насправді я нічого не знала, проте вдала, що знаю. І вона розповіла мені, що чула таке: Ліз відвезла свого собаку до ветеринара в Бовіндон-Грін і приспала.

— Перепрошую, вона зробила що?

— Хоча Крамбль був цілковито здоровий.

— Убила власного собаку?

— Так мені сказала реєстраторка.

— А це взагалі не протизаконно?

— Мабуть, ні, але я б у житті не пішла до ветеринара, який уб’є здорову тварину.

— Не можу не погодитися.

— Ну, не думаю, що це можна було довести, але ось що я вам скажу: бовіндонська клініка незабаром зачинилася, бо поповзли плітки, що нею керує ветеринар, готовий убивати на вимогу. Якщо чесно, без мене тут не обійшлося. Але річ у тому, що Ліз приспала собаку, здорового як ми з вами.

— І ви в цьому впевнені?

— Цілковито впевнена. Лихий учинок. Крамбль був такий милий! Якщо Ліз не хотіла ним займатися, його міг би забрати хтось інший. Та я могла б його забрати. Але така вже Ліз. Убивця собак.

Джудит і Сузі поринули в тишу, заїжджаючи на невеличку гравійну стоянку Марловського веслувального центру. Він складався з купки модульних хатин і кабінок, збудованих на околиці міста, де Темза робила вигин. Краєвид був чарівний, але будиночки — побиті негодою, а червоно-біло-сині каное і каяки, що зберігалися на металевих стелажах, знавали кращі часи.

— Ваша правда, — заговорила Джудит до Сузі, коли вони вийшли з мінівена. — Можливо, ми збираємося поговорити з убивцею. Ви впевнені, що готові до цього?

— Вперед, — озвалася Сузі, й у її сліпому ентузіазмі було щось таке, що примусило Джудит пригальмувати.

Вона дістала телефон і набрала мобільний номер Таніки.

— Джудит, у вас усе гаразд? — запитала Таніка, відповівши на дзвінок.

— Усе добре, дякую. Я просто хотіла вам сказати, що згадала, хто ця руда жінка. Знаєте, яку я бачила у Стефановому саду. А на другий день — у полях...

— Справді? І хто ж вона?

— Її звати Ліз Кертис, вона керує Марловським веслувальним центром.

— Ви впевнені?

У цей час, поки Таніка перепитувала її, Джудит побачила, як з модульної хатини виходить руда жінка з пензликом, струшує з нього воду, а потім повертається назад. Жінка не озиралася, тож не бачила ні Джудит, ні Сузі.

— О так, я впевнена, — сказала Джудит.

— Тоді пообіцяйте мені одну річ.

— Яку?

— Не лізьте до неї і нічого не розслідуйте.

— Чого це?

— Бо ви вже одного разу наразили себе на небезпеку, коли погналися за зломщиком у будинку Стефана Данвуді. І я вам не дозволю вчинити так ще раз.

— Не варто хвилюватися, таке буває хіба раз.

— Не думаю, що вбивця вже закінчив.

— Про що ви?

— Я не впевнена, але мені здається, що може бути ще одне вбивство. Третє.

Джудит стиснула в долоні телефон. Звідки Таніка могла таке дізнатися?

— Отож ви обіцяєте, що не робитимете нічого ризикованого? Хочу, щоб ви сказали це вголос.

— Ну звісно, — відповіла Джудит. — Обіцяю. Більше ніяких аматорських розслідувань. Даю слово.

— Дякую, — полегшено сказала Таніка. — І ще дякую за інформацію про Ліз Кертис. Побачимо, щó мені вдасться відшукати на неї.

Таніка відключилася, а Сузі, яка чула їхню з Джудит розмову тільки однобоко, запитала, що саме вона допіру пообіцяла.

— А, нічого особливого, — озвалася Джудит з широкою усмішкою. — А тепер ходімо, слід побалакати з Ліз Кертис.

Вони пішли до модульної хатини, з якої перед тим виходила Ліз. Жінка була всередині — наполовину піднявшись на драбину, фарбувала стіни в білий колір.

— Добридень, — привіталася вона, злізаючи з драбини.

Ліз була висока, худа і клинцювата, подумалося Джудит, а її руки й ноги здавалися непропорційно довгими. Як у богомола. Що важливіше, вона мала гриву вогненного волосся, і це точно була жінка, яка вже двічі втекла від Джудит.

Щойно Ліз угледіла Джудит, як у неї витягнулося обличчя.

— А, це ви, — зронила вона.

— Привіт, Ліз, — заговорила Сузі.

Ліз засмутилася ще більше, зрозумівши, що поряд із Джудит стоїть Сузі.

— Привіт, Сузі, — озвалася Ліз, відвертаючись від жінок і прямуючи до металевого самовара, який, разом з іншим чайним начинням, стояв на кобильниці. — Волієте зняти номер?

— Не сьогодні, — сказала Джудит, поглядаючи на Сузі. Обидві жінки бачили, що у Ліз винуватий вигляд.

— Розумієте, — сказала Сузі, — моє подруга хоче знати, чому ви постійно від неї тікаєте.

— Про що це ви? — зронила Ліз, наливаючи собі чашку чаю і досі стоячи спиною до жінок.

— Хочете сказати, що не тікали від мене в полях? — запитала Джудит.

Ліз відповіла не одразу. Але, помішавши чай і відклавши ложечку, нарешті розвернулася.

— Про що це ви? — повторила вона, немов не чула.

— За два дні по смерті Стефана я бачила вас у його саду, — мовила Джудит. — А наступного дня — в полях. І обидва рази ви втекли від мене. І тепер я хочу знати чому.

Ліз зробила ковток чаю, а тоді рушила до стійки реєстрації. Було видно, що вона тягне час.

— Ні, вибачте, але я не розумію, про що ви говорите, — мовила вона.

— Але ми з вами дивилися одна на одну...

— Кажу ж: я не розумію, про що ви говорите, — повторила Ліз, і Джудит із Сузі побачили, що вона силкується приховати паніку.

— О, — зронила Джудит. — Хочете сказати, що не ходили до будинку Стефана Данвуді по його смерті?

— Саме так. Я навіть не знаю, хто такий цей Стефан Данвуді, — сказала Ліз. — Ніколи не чула цього імені. А тепер... ви збираєтеся замовляти номер — чи мені попросити вас піти геть?

— А як же Ікбаль Касам? — запитала Сузі.

Ліз на мить затнулася, перш ніж відповісти.

— Хто?

— Ікбаль Касам. Водій таксі, якого днями вбили.

— Так, я читала про це в газетах. Це жахливо. Але чому ви питаєте мене?

— Хочемо знати, чи ви з ним були знайомі.

Ліз від подиву вибалушила очі: вона здогадалася, чому Сузі питає про це.

— На що ви в біса натякаєте?

— Ні на що ми не натякаємо — ми просто питаємо, чи ви були знайомі.

— Звісні, ні. Навіщо мені брати таксі, якщо я маю власну чудову машину? І хочу сказати, що мені не подобається, як ви заявилися сюди зі своїми інсинуаціями.

— Як ви сказали? — зронила Сузі.

— Не розумію, навіщо ви розпитуєте мене про цих небіжчиків.

— А я думаю, що дуже добре розумієте.

— Ні.

— Тоді дозвольте сказати вам одне слово. Крамбль.

У Ліз був такий вигляд, наче їй дали ляпас.

— Адже ми обидві знаємо, щó ви зробили з бідолашним собакою, — докинула Сузі.

— Нічого я не робила.

— Ви його вбили.

— Ви не маєте права так говорити! — заверещала Ліз зі сльозами на очах, бо її, здавалося, накрила хвиля страху, докорів сумління та збентеження водночас.

— Ви його вбили, бо не хотіли його. Бо піклуватися про нього було надто затратно!

— Повірте мені, ваша правда: коли тато помер, я справді його не хотіла. Я розуміла, що пес не впишеться в наше життя. І тримати пса — це дорого, це також правда. Але тільки тому, що ми не маємо грошей. Я любила Крамбля. Ви не могли цього не знати! Коли він пропав, я мало не збожеволіла. Ми наробили оголошень, розвішали їх на стовпах, — то був чи не найгірший час у моєму житті. Як ви можете казати, що я його вбила? Даруйте, але я не дозволю вам чинити так зі мною. Не сьогодні. Не зараз.

Не встигли Джудит чи Сузі нічого додати, як Ліз розвернулася й кинулася геть з модульної хатини.

— Чує гріх за собою, — мовила Сузі до подруги.

— А знаєте, — озвалася Джудит, — мабуть, я з вами згодна.

Двоє жінок знову вийшли на сонечко саме тоді, коли Ліз сідала в покоцану автівку. Це була та сама бордова машина, в якій поїхала Ліз, коли вони з Джудит зустрілися в полях, — і це ще раз підтвердило, що тоді вона бачила саме Ліз. Проводжаючи її поглядами, жінки дивилися, як вона виїхала на трасу, а потім, скреготнувши гальмами та стрельнувши вихлопним газом, машина звернула праворуч і зникла в напрямку Марлова.

— Оце так ефектний вихід, — сказала Сузі.

— Як гадаєте, куди вона подалася?

— Не знаю куди, але дуже квапилася.

— І чому вона заперечує, що ми з нею зустрічалися? Саме на цій машині я її і бачила.

— Бо вона вбивця.

— Так, і справді дуже схоже... Хоча, якби вона була вбивцею, могла б і трішки ліпші відповіді приготувати. Ну, я ж її бачила вже двічі. Ми обидві з нею знаємо, що це так. То чому ж вона не вигадала якоїсь побрехеньки, щоб пояснити свою втечу? Наприклад, сказала б, що з кимось мене переплутала. Чи що першого разу, коли я помітила її біля Стефанового будинку, вона розгубилася, а другого втекла, бо їй стало соромно.

Джудит роззирнулася, шукаючи натхнення на чергову вигадку, аж угледіла чоловіка в темно-зеленому комбінезоні, який ремонтував каное на березі річки.

— Знаєте, хто це? — спитала вона.

— Найманий працівник?

— Пропоную з ним коротко перемовитися, ви не проти? Думаю, нам слід трохи більше дізнатися про хазяйку, яка оце допіру поїхала.

Наближаючись до чоловіка, Джудит побачила, що він високий і доволі опасистий: бавовняний комбінезон аж напинався на животі. Пиво любить, подумала Джудит, вітаючись до чоловіка.

Він саме порався біля стійки зі старими каное, тож підвівся з гайковим ключем у руці.

— Привіт, — озвався він.

— Даруйте, що відриваємо, та можна поставити вам кілька питань?

— Певна річ. А про що?

— Ви працюєте на Ліз Кертис?

Чоловік посміхнувся.

— Можна і так сказати. Я — її чоловік. Денні Кертис.

Денні простягнув руку, і жінки також представилися.

— А ви щось хотіли? — запитав він.

— Можливо. Розумієте, я — сусідка Стефана Данвуді. Мешкаю на протилежному боці річки від нього. Трохи нижче за течією.

— Ну звісно, я вас знаю. Це вам належить ота озіяка перед шлюзом Герлі-Лок. Я з ріки іноді бачу вас у саду... Він нещодавно помер, так? Але в газетах тепер пишуть, що його вбили. Та в це важко повірити. Тут, у Марлові...

— Щира правда. Можна у вас запитати, чи були ви з дружиною знайомі зі Стефаном Данвуді?

— Я не дуже. Але Ліз його знала.

Джудит і Сузі перезирнулися.

— Знала?

— У нього ж була художня галерея, правильно? Ліз туди постійно ходить.

— А добре вона його знала?

— Ну, це навряд чи. Та коли ми їздили в місто походити по крамницях, вона зазирала до нього потеревенити.

— Як цікаво. А не знаєте, чи бувала вона в нього вдома?

— Вдома? Ні. Навряд чи вона знає, де він живе.

— А не могла вона заходити до нього додому минулої суботи?

— Гадки не маю. Вам краще запитати в неї. Але я не хочу, щоб у вас склалося хибне враження. Навіть якщо Ліз і підтримувала приязні стосунки зі Стефаном, вона ніколи нічого в нього не купувала. Ну тобто, роззирніться. У нас нема грошей на твори мистецтва.

Кажучи це, Денні кивнув на обшарпані будівлі веслувального центру.

— До речі, я трохи здивувалася, — сказала Джудит, — де всі? Це ж літні канікули, я думала, на ріці товпитимуться дітлахи на ваших каное.

Денні зітхнув.

— Ми досі намагаємося навести тут лад після повені.

Джудит знала, що за зиму Темза кілька разів виходила з берегів. Оскільки в неї самої садок ріс на схилі, будинку нічого не загрожувало, але чимало разів і елінг, і дерева внизу заливало.

— Все це стояло під водою, — мовив Денні, вказуючи на будівлі веслувального центру. — А коли вода спала, все перетворилося на болото. Це була найтяжча зима за останні кількадесят років. Ми кинули клич у місцевій громаді, щоб нам допомогли розчистити базу. Люди відгукнулися, але врятувати вдалося не все. Таких важких часів ми ще не переживали. А важкі часи у нас бували.

— А часто вас заливає повінь?

— Тато Ліз, який і збудував цю базу, казав, що в ті часи повінь бувала раз на десять років, і то не завжди. А зараз, схоже, це трапляється щороку.

— Дуже прикро це чути.

— Наші приміщення досі не в належному стані, тож ми можемо приймати на день лише обмежену кількість людей. І працюємо тут тільки ми з Ліз. План у нас — за літо все полагодити, потім сподіватися, що переживемо ще одну зиму, а вже наступної зими запустити центр нормально.

— Нелегке завдання, — сказала Сузі, і Джудит помітила, що між нею і Денні встановилося щось на взір особливого зв’язку. Вони обоє добре знали, як воно — тяжко працювати.

— Ліз — добра християнка. Щонеділі ходить до церкви. Я й такого не роблю. Але те, що нам довелося тут пережити, похитнуло навіть її віру. А тепер, якщо ви не проти, мені ще потрібно доправити ці каное сьогодні в Ноттингем на тренування.

— Тренування? — перепитала Джудит, не втримавшись від промовистого погляду на дебеле тіло Денні.

— Це не для мене, — розсміявся Денні. — Для молодіжної збірної Великої Британії. Я їх треную. У них база у Ноттингемі.

— Ви тренуєте збірну Великої Британії? — перепитала Сузі, явно під враженням.

— Молодіжну збірну, і тренерів декілька, але так — я теж залучений.

— Тоді ми більше не забиратимемо у вас час, — мовила Джудит. — Дякуємо, що поговорили з нами.

Джудит і Сузі вже збиралися йти геть, коли Джудит, зробивши кілька кроків, раптом зупинилася, бо їй зненацька спало на думку: коли Ліз збрехала про те, що не знає Стефана, могла збрехати і про все інше.

— Останнє питання, — промовила вона, обертаючись до Денні. — А вам з дружиною не знайомий отой таксист, якого застрелили?

— Хто? — запитав Денні.

— Ікбаль Касам.

Денні здивувало питання, але він кивнув.

— Мабуть, знайомий. Ну тобто, не особисто, але кілька тижнів тому ми користувалися його послугами. Наша машина була на СТО, а треба було з’їздити в крамницю, то ми викликали Ікбаля, щоб відвіз у супермаркет і назад. По телефону мені здалося, що він приємна людина.

— Він був дуже приємний, це правда, — погодилася Сузі.

— А ви його знали?

— Вигулювала його собаку.

— А правда те, що пишуть у газетах? Що його теж застрелили?

— Так кажуть, — озвалася Джудит, не воліючи розповідати, наскільки серйозно вони з Сузі залучені у справу.

— Господи, — зронив Денні, — важко повірити.

— А ви не знаєте випадково, хто міг бажати йому смерті?

— Я? Ні, я ж його зовсім не знаю. Запитайте Ліз, це вона тоді брала таксі.

— Тобто це ваша дружина їздила з Ікбалем?

— Покупки завжди робить Ліз.

— А часто вона його викликала?

— Не знаю, тільки отой раз, напевно. А чому ви питаєте?

— А довго вона з ним їздила?

— Пару годин. Я ж казав: він завіз її в ASDA у Генді-Кросі. Там почекав, поки вона все купить. Відвіз додому. Але я не розумію... Чому ви так цим зацікавилися?

— Намагаємося зрозуміти, що сталося, — пояснила Джудит, вирішивши, як завжди, що чесність — найкраща стратегія.

Денні нахмурився, міркуючи над її словами.

— Хіба не краще залишити цю справу поліції?

— О, не хвилюйтеся, — всміхнулася Джудит, — поліція в курсі, чим ми займаємося.

— Справді? — скептично зронив Денні, а потім знизав плечима. — Якщо хочете дізнатися більше про таксиста чи про вашого сусіду, побалакайте ліпше з моєю дружиною. Вона десь тут.

— Спасибі, — відповіла Джудит. — Якщо побачимо її, обов’язково побалакаємо.

Знову подякувавши Денні за допомогу, Джудит побажала йому гарного тренування сьогодні в Ноттингемі, а потім вони з Сузі пішли.

Відійшовши за межі чутності, Сузі мовила до Джудит:

— Ліз нам збрехала.

— Еге ж, — погодилася Джудит.

— Вона знала і Стефана, і Ікбаля.

— А нам сказала, що не знайома ні з тим, ні з тим. Так само як заперечувала, що була у Стефана в саду. Чи що втекла від мене. Вона загрузла в цьому по шию, хіба ні?

— А що підштовхнуло вас запитати у Денні про Ікбаля?

Джудит замислилася, намагаючись сама для себе це сформулювати.

— Не знаю. Думаю, це все роки складання кросвордів. Звикаєш проводити паралелі. Й коли Денні підтвердив, що вона збрехала нам, буцімто не знає Стефана... Що ж, тепер, думаю, нам слід побільше довідатися про Ліз Кертис, правильно?

— І як ми це зробимо?

— Ну, я не могла не зауважити, що Ліз, за словами Денні, регулярно ходить до церкви, а в цьому разі хто перший спадає на думку...

— Ну звісно! — вигукнула Сузі, зрозумівши. — Бекс.

Розділ 18

— Що ви тут робите? — випалила Бекс, відчинивши двері й угледівши на порозі Джудит і Сузі.

— І нам приємно вас бачити, — сказала Сузі.

— Вам не можна сюди приходити, — зробила ще одну спробу Бекс із відчаєм в очах.

— Ви ж не знаєте, чому ми прийшли!

— Уявляю дуже добре, та ви не можете тягнути свої вбивства в будинок вікарія — що скаже Колін?!

— По-перше, — озвалася Джудит, випростуючись на повен зріст, хай і невеличкий, — це не «наші» вбивства. А по-друге, якщо не можна їх тягнути в будинок вікарія, то куди можна?

— Ну вибачте, але не можна, щоб хтось побачив, як я веду розмови про вбивства.

— Чому ні?

Це зачепило Бекс, хоч вона й не могла пояснити чому.

— Чому ні? — повторила Джудит.

— Хто там, люба? — гукнув чоловічий голос із глибини будинку.

— Ніхто, — відгукнулася Бекс. — Вони просто проходили повз.

— Ми хочемо дещо дізнатися про Ліз Кертис, — мовила Сузі.

Бекс була заскочена.

— А що ви хочете дізнатися про Ліз?

— Ви з нею знайомі?

— Вітаємося після служби в неділю. А чому ви питаєте?

— А тому, що, наскільки я бачу, вона може виявитися нашою вбивцею.

Бекс вражено вибалушила очі.

— Не може цього бути, вона займається йогою!

Джудит не мала певності, що правильно її розчула.

— Хочете сказати, що люди, які займаються йогою, не здатні на вбивство? — запитала вона.

— Так!

— Тоді, можливо, — промовила Джудит, вирішивши поставити питання руба, — ви розповісте нам усе про Ліз Кертис за приємною чашечкою чаю?

Усмішка Бекс застигла. Як справжня англійка, Бекс розуміла, що за жодних обставин не можна відмовляти людині у чашечці чаю.

— Чудова ідея, — збрехала вона й запросила жінок заходити.

— Чорт забирай, — вигукнула Сузі, заходячи в будинок, — тут як у рекламі!

Сузі мала на увазі дібрані зі смаком шпалери, картини й меблі в передпокої.

— У рекламі? — не зрозуміла Бекс.

— Ну, знаєте, як на картинках у журналах. Але ж картинки нереальні. Ніхто насправді так не живе.

Бекс усміхнулася, помилково подумавши, що це комплімент.

— Дякую, дуже приємно це чути. Заходьте, будь ласка. Перепрошую за безлад, — сказала вона, ведучи двох жінок на кухню, де не було ані порошинки.

— Ого, — зачудовано вигукнула Сузі.

— Тут справді дуже чисто, — погодилася Джудит.

— Ви і раковину протираєте? — зронила Сузі, підходячи подивитися на лискучу металеву раковину.

— Тільки після миття посуду. Я не одержима чистотою.

Обернувшись до Джудит, Сузі мовила:

— Вона і раковину протирає.

Бекс узяла пляшку рідини до чищення, побризкала на уявну брудну пляму й витерла її чистою абсорбційною серветкою.

— Хто буде чай? У мене з теїном і без теїну.

— Мені і звичайний підійде, — сказала Сузі.

— Чорний, зелений чи улун¹⁰?

— Улун? Що таке «улун», коли вже на те пішло? Мені звичайного чаю, дякую.

— А може, трав’яного? У нас є і ройбуш, і масала.

— Просто чашку нормального чаю, з молоком і однією ложечкою цукру.

Бекс завагалася: вона досі не мала достатньо інформації, щоб рухатися далі.

— Що таке? — запитала Сузі.

— Молока вам коров’ячого?

— Що?

— Вам до чаю коров’ячого молока чи краще соєвого? Чи мигдального? Може, вівсяного чи кокосового?

— Коров’ячого! Просто звичайну чашку чаю зі звичайним молоком.

— О, — зронила Бекс, майже ображена, та водночас і заінтригована дивними бажаннями Сузі. Звичайний чай зі звичайним молоком? Безсумнівно, про таке в будинку вікарія не чули вже давненько.

Поки Бекс чаклувала над чайником у горошок фірми «Емма Бриджвотер», такими самими чашечками в горошок фірми «Емма Бриджвотер», блюдечками в горошок фірми «Емма Бриджвотер» і молочником у горошок фірми «Емма Бриджвотер», Джудит розповіла їй, як саме вони довідалися, що це Ліз Кертис була на обійсті Стефана по його смерті і що це вона втекла від Джудит після того, як убили Ікбаля.

— І справа в тому, — сказала Сузі, — що коли ми в неї про це запитали, вона сказала, що не знає ні Стефана, ні Ікбаля, хоча її чоловік Денні каже, що Ліз мала щонайменше перелітне знайомство зі Стефаном, а кілька тижнів тому їздила на Ікбалевому таксі.

— Вона вам збрехала? — вигукнула Бекс, не до кінця вірячи жінкам.

— Просто в обличчя.

— Навіщо?

— Ось для цього ви і потрібні, — мовила Джудит. — Що ви можете про неї сказати?

— Ну, для початку... знаєте, що вона має срібну олімпійську медаль?

— Справді? — зронила Джудит; сама б вона не почала розповідь з того, що хтось має особливі досягнення, але здогадувалася, що для таких, як Бекс, нагороди часто стають визначальними в оцінці людини.

— У неї характер переможця. Вона така зосереджена! Така рішуча!

— А в якому виді спорту медаль? — поцікавилася Сузі.

— Вона займається веслуванням. Точніше — займалася. Так вони з Денні й познайомилися. Він теж гребець. Тільки на нижчому рівні, здається. Ліз мені казала, що він має талант світового рівня, але не має необхідної наполегливості. Як по правді, вона мене трішки лякала, коли починала говорити про те, що потрібно людині, щоб стати топ-спортсменом. Ідеться про крихітну відмінність, казала вона. Слід цілковито віддаватися своїй меті й не дозволяти нічому ставати в тебе на шляху. Припускаю, саме так і завойовують срібні олімпійські медалі.

— А який клас? — запитала Джудит.

— Клас?

— Так, який конкретно клас веслування? Академічне у вісімках?

— Ні, здається, вона одиночка. Вона гребла без пари.

— А це цікаво, — мовила Джудит. — То вона такий собі самотній вовк, кажете?

— Не кажу я нічого. Я не настільки добре її знаю.

— Але ж вона щотижня приходить до церкви, — мовила Сузі.

— Так, але зрозумійте: коли я в церкві, я дію як представниця Коліна, тож маю розмовляти з тими, хто сам хоче поговорити зі мною. А Ліз тримається трохи осторонь. У мене склалося враження, що віра для неї — це щось дуже особисте.

— Але ви можете назвати її християнкою?

— О так.

— З християнськими цінностями?

— Певна річ.

— Навіть попри те, що вона вбила свого собаку? — зронила Сузі.

— Що?

Сузі розповіла про своє переконання, що Ліз заплатила ветеринарові, аби той приспав її собаку.

— Не може цього бути.

— Не просто може — так і було.

— Слухайте, я згодна, що іноді вона поводиться пихато. З цією своєю олімпійською медаллю вона тут наче марловська королева. Це видно з того, як вона тримається, коли приходить до церкви. Наче бджолина матка. Але, з іншого боку, всі перед нею упадають і крутяться, тож у цьому нічого дивного, я б сказала. А тепер, коли я відповіла на ваші запитання, прошу вас іти собі.

— Ми просто п’ємо чай у вас на кухні, — сказала Джудит.

— Не можна, щоб хтось побачив, як я пліткую про сусідів.

— Сусідів, які, можливо, скоїли вбивство.

— Припиніть так казати!

— Але ж це правда! Хтось-таки вбив Стефана. А потім убив Ікбаля. І ми повинні з’ясувати, хто саме.

— Ну, це була не Ліз, — мовила Бекс, ставлячи крапку. — Можу вас запевнити. Просто не могла вона скоїти вбивство.

— Це ви так думаєте, — зронила Сузі. — Але люди не завжди виявляються такими, як ми про них думаємо, еге ж? Ось Джудит гадала, що її сусіда Стефан був невинний як овечка, але ми вже знаємо, що він украв картину вартістю сотні тисяч фунтів просто з-під носа Говарда Елліота. Отож неможливо знати, які темні таємниці ховаються у чиємусь минулому. Хіба не так, Джудит?

З подивом Сузі побачила, що її питання заскочило зненацька старшу жінку, яка саме робила ковток чаю, і та вихлюпнула чай собі на підборіддя.

— Дивіться, що я наробила! — вигукнула Джудит.

— Не хвилюйтеся, — сказала Бекс, відмотуючи кілька ярдів пухких паперових рушників і простягаючи їх Джудит.

Бекс кинулася допомагати Джудит, а та була настільки заклопотана, шпетячи себе за необережність, що ніхто з них не помітив, як Сузі дивиться на Джудит — трохи скоса. Якщо вона не помиляється, — а вона знала, що не помиляється, — Джудит поводиться так, наче їй є що приховувати. У Сузі виникла підозра, що це якось пов’язано з тим, як Джудит почервоніла, коли мова зайшла про її чоловіка. А зараз, коли Сузі подумала про це, у голові виник і спогад про замкнені двері в її будинку. Чому це Джудит, така начебто відверта й безпосередня, тримає вдома замкнені двері?

Тут їх усіх сполохав дзвінок мобільного. За хвильку Сузі збагнула, що це її телефон, і вивудила його з задньої кишені.

— Не впізнаю номера, — зронила вона, дивлячись на тріснутий екран.

— Добридень, це Сузі Гарис, — відповіла вона на дзвінок.

Кілька секунд Сузі слухала, а потім відсунула телефон від вуха.

— Це Ікбалів імам, — пояснила вона театральним шепотом, що був навіть гучніший за її звичайний голос. — Каже, що поліція віддала тіло, тож похорон буде завтра. Питає, скількох людей я приведу.

— Рахуйте мене, — сказала Джудит, не завагавшись ні на мить.

Сузі обернулася до Бекс, яка недовго боролася з докорами сумління.

— Слухайте, я не можу допомогти вам у розслідуванні, — мовила вона. — Просто не можу. Але я прийду. Це найменше, що я можу зробити.

Сузі знову приклала телефон до вуха.

— Дякую за запрошення. Ми прийдемо до Ікбаля на похорон утрьох.

Розділ 19

Мечеть, у яку ходив Ікбаль, була розташована на околиці Гай-Вайкома й зусібіч оточена зблокованими будинками. Вона була з червоної цегли, родом з 1980-х, але мала величну білу баню й мінарет над нею.

Що ж до самого похорону (церемонія, як пояснила Бекс, називалася «джаназа»), то він не схожий був на жоден похорон, який раніше відвідували жінки, й водночас мав з ними багато спільного.

Головна відмінність полягала в тому, що перш ніж зайти в мечеть, довелося роззутися й покрити голову шалями. Джудит узяла з собою чарівну шовкову хустку 1940-х років бренду «Ермес», яка належала її двоюрідній бабусі. У Бекс була прегарна червоно-золота індійська дупата, а в сумочці — дві запасні: на той раз, якщо хтось прийде без шалі, — що, власне, і зробила Сузі.

Коли вони зайшли в мечеть, їх скерували до великої молельні, підлога якої на всю ширину була застелена темно-червоним килимом з широкими золотими смужками. Посередині, розділяючи приміщення навпіл, була натягнута синя як ніч завіса. Меблів не було, тільки під стіною стояло кілька пластикових стільців.

Спереду літній чоловік у шальвар-камізі безбарвним голосом читав у мікрофон з Корану, а біля нього зібралося пів дюжини чоловіків. На чоловічій половині стояла на столі домовина Ікбаля, накрита чистим білим покривалом.

Один з чоловік побачив, що жінки наближаються, і рушив до них, сердито хмурячи брови.

— Вам не можна на цей бік, — засичав він до них, указуючи на завісу. — Жінки на тій половині.

— Перепрошую, — мовила Бекс, розряджаючи обстановку добре відрепетируваною усмішкою дружини вікарія. — Туди ми і підемо. Дякую.

Бекс повела подруг на той бік завіси й побачила, що там чекає одна-єдина жінка. Угледівши їх, жінка гостинно кивнула й усміхнулася. Троє подруг усміхнулися у відповідь.

— Нам краще сісти тут, — сказала Бекс, указавши на пластикові стільці, які рядком стояли під стіною.

Щойно вони розсілися, у глибині приміщення з’явився імам і почав службу. Хоча різні молитви та співи лунали арабською мовою, якої жінки не розуміли, сам перебіг церемонії видавався заспокійливо звичним. А ще Бекс зловила себе на думці, що церемонія, на щастя, недовга порівняно з поминальною службою в англіканській церкві: вона тривала всього двадцять хвилин.

Наприкінці чоловіки з того боку завіси підійшли до труни, завдали її собі на плечі й понесли геть з кімнати. Коли вони вийшли, імам Латиф рушив на жіночу половину й наблизився до подруг.

— Я так розумію, одна з вас — Сузі Гарис, — мовив він.

— Так, — промовила Сузі, простягаючи руку. — Це я.

— Мені дуже шкода через вашу втрату.

— Дякую, — озвалася Сузі, зворушена імамовими словами.

— Приємно бачити і вас, місіс Старлінг.

— Салям, імаме.

— Як ваша паства?

— Паства мого чоловіка. Добре. А ваша?

— Так само. Я хотів перепросити. Я бачив, як один з моїх прихожан нагримав на вас, коли ви зайшли. Він говорив з вами в неприпустимому тоні й не мав права змушувати вас переходити на другу половину.

— Нема за що перепрошувати, — сказала Бекс. — Та й у нашій церкві порядки дуже схожі. Бачили б ви, яким поглядом майор Льюїс обдаровує людину, яка посміла сісти на лавці, де зазвичай сидить його родина.

Імам Латиф усміхнувся.

— Завжди ви знаєте, що сказати, місіс Старлінг. Сумна правда полягає в тому, що коли хтось намагається бути прогресивним, деякі люди продовжують чіплятися за старі традиції, еге ж? Що ж, ходімо разом?

Імам Латиф показав на двері, через які винесли труну.

Вони вчотирьох рушили навздогін.

— А вас я не знаю, — звернувся імам Латиф до Джудит.

— Джудит Потс, — представилася та. — Дякую, що запросили нас до своєї мечеті.

— Мені було дуже приємно.

— А можна поставити вам кілька запитань?

— Звісно. Чим можу допомогти?

— Ну, просто він загинув такою жахливою смертю...

— Ваша правда. Це трагедія.

— Але чи були ви здивовані?

— Маєте на увазі, чи думав я, що Ікбаль міг бути замішаний у якусь фелонію?

— Ну, так.

Бекс і Сузі подивилися на Джудит, очікуючи перекладу, й вона радо його надала:

— Фелонія. Карний злочин.

— О, — вражено зронила Бекс. Сузі стенула плечима, немов кажучи: «І нащо воно мені»?

— Як по правді, — мовив імам Латиф, — не можу сказати, що добре знав Ікбаля. Ми нечасто його тут бачили. Я до цього ставлюся з розумінням. Ліпше бачити когось бодай зрідка, ніж почати тиснути на людину, аж вона взагалі припинить з’являтися. Але він завжди здавався мені людиною щирою і вдумливою. Можливо, трішки занадто замкненою. Занадто нетовариською. А ще в ньому трохи відчувалася злість.

— Вам саме так здалося?

— Мабуть, я мав на увазі розчарування. Ми з ним мали одну-єдину нормальну розмову, і пам’ятаю, він сказав, що мріє здійснити подорож на човні по всьому Сполученому Королівству.

— Мені він те саме казав, — мовила Сузі.

— Але він сказав, що в нього забрали таке майбутнє.

— Коли це було? — запитала Джудит.

— Приблизно рік тому. Десь торік, це точно.

— А він не пояснив, яким чином у нього забрали майбутнє?

— Здається, це було якось пов’язано зі спадщиною.

Жінки обмінялися поглядами. Початок здавався багатонадійним.

— Від сусіди, — провадив імам Латиф.

— Я так розумію, йдеться про Езру, — зронила Сузі.

— Саме так. Він казав, його сусіду звали Езра, і той, помираючи, залишив йому всі свої гроші й будинок. Та як виявилося, хтось умовив сусіду в останню хвилину змінити заповіт. Отож спадкоємцем став цей хтось, а не Ікбаль.

— О, — мовила Бекс, — сердешний Ікбаль.

— Атож.

— А цього когось звали не Елліот Говард? — з надією запитала Джудит.

— Не знаю. Ікбаль не називав мені імені. Але одного разу я його бачив, — мовив імам, зрадівши, що пригадав це. — Так, це було того разу, коли я востаннє бачився з Ікбалем. На початку цього року я випадково зустрів Ікбаля, який виходив з торгового центру, і коли я підійшов до нього поговорити, він дивився через дорогу на стоянку. Я запитав його, чи все в нього гаразд, і він страшенно розізлився, тицьнув у чоловіка, який саме вилазив з машини, і сказав, що ось переді мною той, хто вкрав у Ікбаля спадок.

— Чоловік був дуже високий? — запитала Джудит. — Під шістдесят? З довгим сивим волоссям, аж до плечей?

Імам Латиф замислився, перш ніж відповісти.

— Ні, я б не сказав, що він був високий, хоча, мабуть, йому і справді було під шістдесят. Як по правді, він був коротун. Доволі барилкуватий. Як велика куля тіста, — додав він, задоволений таким порівнянням. — Той чоловік був дуже низенький і дуже товстий.

Жінки розгубилися. Вони ще не зустрічали чоловіка, пов’язаного зі справою Стефана чи Ікбаля, що був би дуже низький чи дуже товстий.

— Не пригадуєте, на якій машині він приїхав? — запитала Сузі.

— О ні, — озвався імам, хихикаючи. — Я зовсім не розуміюся на машинах. Але я пам’ятаю саму сцену. Цей дуже товстий коротун, одягнений у костюм з краваткою і з портфелем у руках, виліз із машини й пішов собі зі стоянки. Ікбаль запевняв, що саме цей чоловік відібрав у нього спадок, змусивши сусіду змінити заповіт. Я не знав, що й казати. Ікбаль був такий збуджений! Але тоді я з ним бачився востаннє.

Отак розмовляючи, вони з імамом Латифом вийшли на сходи мечеті й разом спостерігали, як чоловіки допомагають працівникам бюро ритуальних послуг завантажити труну в чорний катафалк.

— Дуже дякуємо, що згодилися побалакати з нами, — сказала Бекс, — але не будемо вас більше затримувати.

— Спасибі. Я повинен супроводжувати труну на цвинтар. І ще раз дякую вам за те, що прийшли сьогодні висловити свою підтримку. Ласкаво просимо до нас у будь-який час.

З теплою усмішкою імам Латиф рушив до катафалка, щоб переговорити з працівниками бюро.

— Інформація — просто бомба, — сказала Джудит.

— Отже, є якийсь низький і тлустий чоловік, — мовила Сузі, — що украв Ікбалеву спадщину.

— Але він не лише низький і тлустий. Він був у костюмі, краватці та з портфелем, а це означає, що він бізнесмен. Проте, може, ми рано радіємо? Про яку суму йдеться?

— Ну, — заговорила Сузі, — я вам можу сказати, що будинок Езри доволі пошарпаний. Думаю, він навряд чи аж так багато коштує.

— Але зараз він виставлений на продаж? — поцікавилася Бекс.

— Перед будинком стоїть знак «Продається».

— А де він розташований?

— На Вайком-роуд, на виїзді з Марлова.

— О, я знаю, про який будинок ідеться. Бунгало на три спальні, можна під перебудову, продається за шістсот п’ятдесят тисяч фунтів.

Дві інші жінки здивовано глянули на Бекс.

— Звідки ви знаєте?

— Або хто запропонує найбільше, але це і буде ціна, яку просять. Місцевий забудовник його скоро викупить, думаю, одразу розвалить і збудує на тому місці щось солідніше.

— Звідки ви це знаєте? — повторила Сузі.

Бекс удала легке зніяковіння.

— Цікавлюся місцевим ринком нерухомості.

— Але ви знали точну суму, яку просять за будинок!

— Ну, я ж кажу, я цікавлюся цим питанням.

— Ви знаєте ціни на всі будинки в Марлові?

— Звісно, ні. Це ж дурість.

— Але знаєте ціну бунгало на Вайком-роуд.

— Щасливий збіг, — скромно промовила Бекс.

— А як щодо будинку, що виставлений на продаж на Гай-стріт? — запитала Сузі. — Поряд із зоотоварами?

— Ой, я не знаю, — мовила Бекс, але жінки бачили, що вона бреше.

— Та ну, — широко всміхнулася Джудит. — Закладаюся, що ви точно знаєте його вартість.

— Ну, коли вже ви питаєте... вісімсот тисяч, але я б до нього і близько не підійшла. Припаркуватися там можна тільки на вулиці, а у спальнях немає своїх ванних кімнат — навіть у найбільшій. А в наші дні від родинної домівки очікується бодай це.

Джудит захоплено сплеснула долонями.

— Ви просто ходячий «Гугл»! А як щодо тієї скляної озіяки, що розташована неподалік від мене, нижче по річці? Мені завжди було цікаво, за скільки її продають.

— Маєте на увазі «дизайнерський родинний маєток», п’ять спалень, кожна має власну ванну кімнату, понад двісті футів річкової набережної? Його продають за три і одну мільйона.

— Багатенько грошей, — сказала Джудит. — Але це пояснює, чому Ікбаль так розсердився, правда ж? Коли не успадкував будинок, який коштує шістсот п’ятдесят тисяч. Будь-хто розсердився б!

— Особливо той, хто довго збирав гроші, щоб купити собі симпатичного човника. За такі гроші можна було б купити справжню красу.

— Але хто ж цей драглий, опасистий коротун? — запитала Сузі.

— Ну, це неважко буде з’ясувати, — відповіла Джудит.

— Думаєте?

— Усе повинно бути просто. Той факт, що Езрин будинок виставили на продаж, означає, що заповіт уже оголосили офіційно. А щойно це відбувається, заповіт потрапляє у відкритий доступ.

— Звідки ви це знаєте?

— Довідалася всі нюанси, коли отримала спадок від своєї двоюрідної бабусі Бетті... Але ось що важливо: тільки-но заповіт опиняється у вільному доступі, хто завгодно може замовити собі його копію. Отож нам достатньо просто зайти на відповідний державний сайт, замовити копію Езриного заповіту — і тоді ми дізнаємося, хто успадкував гроші замість Ікбаля.

— Сподіваюся, це буде опасистий, драглий коротун, — сказала Сузі.

— Згодна. Опасистий, драглий коротун, — мовила Джудит. — Хай хто це такий.

Розділ 20

У наступні кілька днів життя Джудит повернулося до подоби нормального. Вона спромоглася укласти кросворд і відіслати своєму редакторові в «Обзервер», зібрати пазл із вестгайлендським тер’єром і повернути його в благодійну крамничку, де перед тим його придбала, а ще Джудит щовечора плавала в Темзі. Вона просто не мала вибору. День у день погода залишалася до одуріння спекотною з ранку до вечора.

Що ж до нових подруг, то Сузі знову поринула в роботу, але не могла позбутися гризького відчуття, що вона багато втрачає. І їй хотілося не стільки розплутати Ікбалеве вбивство, скільки знову потішитися товариським духом, який дарувала їй співпраця з Джудит і Бекс. Сумна правда полягала в тому, що хоча Сузі була оточена собаками, щодня ходила на довгі прогулянки, і до неї додому щодня приходили різні люди, та все одного вона почувалася самотньою. Звісно, в неї була Емма. Сузі дуже полюбила свою нову доберманку. Та, як по правді, вона, мати-одиначка, стільки років самотужки ростила як могла двох дітей, водночас працюючи, що просто розгубила всіх своїх подруг, яких колись мала. А тепер, коли діти поїхали з дому, вона почувалася покинутою. Мов старий човен, який викинуло на берег припливом.

Що ж до Бекс, то її дні минали в постійному роздратуванні, яке тільки наростало. А все тому, як по правді, що вона пережила дивовижну пригоду, але ніхто з домашніх не виявив до цього особливої цікавості. Колін уважно вислухав, коли Бекс розповіла про те, що бачилася з імамом Латифом і що він поділився з нею історією про те, як Ікбаля Касама, швидше за все, обдурили зі спадком від його сусіди. Коли Бекс закінчила, Колін сказав, що їй не слід пліткувати, коли вона буває на людях, і Бекс збагнула, що він узагалі її не чув. А її син Сем був настільки занурений у своє чотирнадцятирічне життя, що Бекс йому навіть не намагалася щось розповідати. І хоча вона знала, що її донька Хлоя залюбки послухала би про її витівки, та саме зараз вони не розмовляли. А все тому, що ввечері напередодні похорону Бекс застукала Хлою, коли та намагалася вислизнути з дому на побачення зі своїм хлопцем, милим юнаком на ім’я Джек, хоча на стежку війни Бекс вийшла не через це, а через пляшку джину, яку виявила в доньчиній сумці. Бекс тоді нагримала на Хлою: яка це шістнадцятирічна дівчина ходить пізно ввечері на побачення до хлопця з пляшкою джину?

Але відповідь, звісно, була дуже проста: Бекс. Зрештою, повинна ж була Хлоя від когось успадкувати свою гріховну натуру, і це точно був не Колін. Як по правді, Бекс пам’ятала, як в одинадцять років поцупила в матері пляшку лікеру куантро й випила її в полі разом з найкращою подружкою, курячи мамині цигарки. Але то була дитяча версія Бекс. Зухвала дівчинка, яка чхати хотіла на правила.

Але найбільше, мабуть, дратувало Бекс усвідомлення того, що вона не менше за всіх інших винна у такому своєму становищі в родині. Одружуючись, вона не могла дочекатися, коли вдягне на палець обручку й візьме прізвище чоловіка. Але після всіх цих років у шлюбі, коли їй не було за що зачепитися, навіть за власне прізвище, вона почувалася неприкаяною, покинутою напризволяще.

Коли в Бекс задзвонив телефон, вона саме збивала віничком майонез. У неї був чудовий міксер, який упорався б з цим завданням за кілька секунд. Та й поряд з її домівкою було повно крамниць, де можна без проблем купити органічний домашній майонез. Але, не розуміючи до кінця, що робити зі своїм життям, Бекс чіплялася за єдину істину, яку добре знала: вона — домогосподиня, тож аби не з’їхати з глузду, слід бути найкращою на світі домогосподинею. Звідси й віничок.

Коли вона побачила ім’я на екрані, серце в неї тьохнуло, й вона з радістю відповіла на дзвінок.

Так само почувалася і Сузі за кілька хвилин по тому, коли телефон задзвонив уже в неї. Вона була біля річки з Еммою, двома хортами на ім’я Воллі й Іві та мопсом на прізвисько Крекер, коли побачила, що їй дзвонить Джудит.

— Надійшов заповіт Езри Гаринтона, — задихано мовила Джудит. — З сьогоднішньою поштою.

— Хто спадкоємець? — запитала Сузі, одразу переходячи до суті.

— Усе його майно успадкував чоловік на ім’я Енді Бішоп.

— Хто?

— Судячи з заповіту, Енді Бішоп був адвокатом Езри.

— Стривайте, хочете сказати, що Ікбалів сусіда зрештою відписав усе майно своєму адвокатові?

— І цей адвокат — єдиний виконавець духівниці. Отож той самий чоловік, який склав заповіт, по смерті Езри сам його оголошував і сам був єдиним бенефіціаром.

— А це взагалі законно?

— Я перевірила. Це законно. Але, понад сумнів, дуже неетично.

— Нам слід зустрітися, як гадаєте?

— Думаю, нам слід зустрітися просто негайно.

Розділ 21

У Марлові не бракувало місць для зустрічі трьох жінок. Як по правді, іноді складалося враження, що кожен другий заклад у місті — це кав’ярня чи бар, які просто створені для того, щоб там зустрічалися жінки. Джудит, Сузі й Бекс зайняли столик біля вікна у маленькій кав’ярні на Гай-стріт, рівно навпроти контори Енді Бішопа. Вони знали, де він працює, бо він зазначив адресу своєї фірми в Езриному заповіті.

Це був красивий георгіанський особняк з еркерами, а біля блискучих чорних дверей містилася непримітна бронзова табличка. Якщо вірити сайту фірми, на ній працювала приблизно дюжина юристів, а Енді Бішоп був старшим партнером.

Але який зробити наступний крок? Сузі вважала, що слід за ним якось пошпигувати; Бекс наполягала, що до нього взагалі наближатися не можна, але переважила всіх Джудит. На її думку, був єдиний спосіб дізнатися, чи не причетний Енді Бішоп до смерті Ікбаля.

— Я хочу побачити містера Бішопа, — за кілька хвилин уже говорила вона до секретарки.

Перед тим подруги намагалися пояснити Джудит, що заявитися в контору до Енді — це, мабуть, нерозсудливо, але Джудит відмахнулася від їхніх застережень. На відміну від свого візиту до Елліота Говарда, цього разу вона мала план. Чи то пак вважала, що має, а для неї це було тим самим.

— Вам призначено? — запитала секретарка.

— Ні. Та чи не могли б ви переказати йому, що мене звати місіс Джудит Потс і я б хотіла поговорити з ним про заповіт Езри Гаринтона.

Секретарка здивувалася.

— Заповіт містера Гаринтона? Той, яким ми займалися торік, так?

— Не хвилюйтеся, містер Бішоп зрозуміє, про що йдеться.

З чемною усмішкою Джудит пішла й сіла в крісло біля незапаленого коминка. Секретарка, побачивши, що Джудит нікуди не збирається йти, підвелася й зайшла в найближчі двері.

Повернулася вона за хвилину.

— Місіс Потс! — покликала вона, явно здивована. — Містер Бішоп прийме вас просто зараз.

— Дякую.

Джудит дозволила, щоб її провели в обставлений зі смаком кабінет. Тут був журнальний столик і два шкіряні крісла біля нього, а стіни прикрашали олійні картини зі сценами полювання. Але Джудит не могла не помітити, що хоча кабінет містився на першому поверсі й мав гарненьке підйомне вікно, яке виходило на жваву Гай-стріт, було тут і ще одне вікно навпроти, яке дивилося на непоказний відтинок асфальтованої дороги й офісну стоянку.

Енді Бішоп сидів за письмовим столом, заваленим паперами, й коли підвівся, щоб привітатися, Джудит страшенно зраділа, побачивши, що він зовсім невисокий. Мабуть, нижчий за метр шістдесят п’ять. Але те, чого йому бракувало у зрості, він компенсував шириною. Як по правді, він був такий круглий, що тканина жилета туго напиналася, а ґудзики, здавалося, ось-ось повідлітають.

У Джудит не залишилося сумнівів. Це був той «дуже низенький і дуже товстий» чоловік, якого Ікбаль показав своєму імамові. Чоловік, який, вочевидь, украв у Ікбаля спадок. Представляючись йому, Джудит відчувала особливе збудження через небезпечність свого завдання. Енді вказав на два шкіряні крісла, куди вони обоє і сіли.

— Ви хотіли поговорити зі мною про заповіт містера Гаринтона? — запитав він.

— Саме так. Я дружила з Езрою.

— І я теж. Він був чарівний джентльмен, правда ж?.. Вибачте за спеку, — сказав він, дістаючи носовичка й витираючи лискуче чоло, і показав на вікно. — Кондиціонера в нас нема, тож я можу тільки відчинити вікно.

— Нічого страшного.

— Гаразд, чим я можу вам допомогти?

— Я просто хотіла перевірити, чи ви — саме той Енді Бішоп, який склав Езрин заповіт.

— Так, це я.

— Точніше, змінив його.

— Про що ви?

— Лише я знаю, що спершу Езра усе своє майно заповідав своєму сусіді — Ікбалеві Касаму.

Енді, здалося, дещо знітився.

— Боюся, я не маю права коментувати приватні фінансові справи клієнтів.

— Але ж це правда, хіба ні? Ще сто років тому Езра казав мені, що залишить усе майно своєму сусіді Ікбалю. Адже Ікбаль дуже йому допомагав, розумієте. Коли Езра захворів. Возив його на своєму таксі в лікарню на аналізи. Й усе таке.

— Може, і справді возив. Я не пригадую Ікбаля... Мені б не хотілося занадто на цьому наголошувати, але Ікбаль був не єдиний, хто допомагав Езрі.

— Перепрошую?

— Справа в тому, що під кінець я навідував Езру щодня. І теж возив його в лікарню, а ще перевіряв, щоб він отримував усі прописані ліки. І повірте мені: прописували йому дуже багато. Він ніколи не вирізнявся міцним здоров’ям, еге ж? — на згадку про це Енді ніжно всміхнувся. — Джудит Потс, так? — додав він, немов у нього зринула запізніла думка. — Знаєте, якщо так подумати, то я не пам’ятаю, щоб Езра колись при мені згадував яку-небудь Джудит.

— Ну, ми з ним довго не бачилися. Аж поки він не зв’язався зі мною знову, коли захворів.

— Скажіть, а звідки ви знайомі?

Джудит усміхнулася. Вона очікувала на таке запитання.

— Ми обоє з Марлова. Знали одне одного сто років.

— Але як ви познайомилися?

— Мабуть, через спільного приятеля? Уже не пам’ятаю, минуло вже років сорок.

— Либонь, ви і сестру його знали?

Усмішка Джудит і не здригнулася, а думки в голові погнали учвал. «Сестру? Яку ще сестру?» І тут вона збагнула, що правильна відповідь міститься в Езриному заповіті.

— Дуже дивне питання... У нього не було сестри.

Обличчя Енді на мить застигло, я потім просяяло.

— О так, справді не було, — сказав він. — Чомусь мені завжди здавалося, що в нього є сестра. От я дурний! Ну добре, чим я можу вам допомогти?

— Ну, — мовила Джудит, сподіваючись, що в неї на обличчі не написане полегшення від того, що вона пройшла перевірку, — справа в тому, що моя двоюрідна бабуся дуже хвора. Рак стравоходу... — Джудит не відчувала ні краплі докорів сумління, скориставшись смертельним діагнозом своєї двоюрідної бабусі, щоб підманути Енді. Вона знала, що Бетті була б тільки «за». — Їй уже недовго лишилося. Але вона призначила свого нотаріуса виконавцем її заповіту.

— Зрозуміло. У цьому є сенс.

— Звісно. Але справа в тому, що скласти заповіт вона доручила тому самому нотаріусові.

— І в цьому є сенс.

— Який?

— По-перше, це економить витрати. І спрощує паперову роботу. Коли людина, яка складає заповіт, сама його і виконує. Так краще з усіх боків.

— Так, припускаю. Але я не розумію одного... І можливо, тут мені допоможете ви... Розумієте, моя бабуся не тільки доручила своєму нотаріусові скласти заповіт і стати його виконавцем, а ще й хоче залишити цьому чоловікові значну частину спадку.

На обличчі Енді з’явився питальний вираз.

— Зрозуміло. А що саме ви хочете запитати в мене?

— Просто хочу знати, чи Езра вчинив так само. Незадовго до смерті він доручив вам скласти новий заповіт, призначив вас його виконавцем і зробив вас єдиним спадкоємцем.

— І звідки тільки ви це все знаєте?

— Езра мені розповів. Я ж вам казала: ми дружили.

— Він говорив з вами про це?

— О так. Незадовго до смерті. І не хочу вас ображати, але ця ідея здалася мені дуже дивною. Ось чому я хотіла з вами зустрітися. Бо мені здається дуже дивним, що бабуся вирішила вчинити так само. Тому я ось що хочу запитати у вас: ви можете запевнити мене, що поведінка нотаріуса моєї двоюрідної бабусі етична?

— Ви про те, що він складає заповіт, за яким сам і буде спадкоємцем?

— Так, якщо коротко.

Енді якусь хвильку дивився на Джудит, а потім зітхнув, неначе вона його розчарувала.

— Здається, я знаю, що тут відбувається, — мовив він. — Ви мене перевіряєте, так?

— Перепрошую?

— Не хвилюйтеся, мені все ясно, — сказав він майже лагідно. — Я так розумію, ви самотня? Я цією роботою займаюся вже давно, тому знаю ваш типаж. Вам нема чим зайнятися, тож ви забрали собі в голову, що з заповітом вашого друга Езри не все гаразд... — Енді підвівся, підійшов до дверей і відчинив їх. — Але значно прозаїчніша правда полягає в тому, що Езрин заповіт цілком законний. Звісно ж, законний, бо в іншому разі його б не затвердили в суді, правильно? А тепер, вірите ви чи ні, але я маю багато роботи. Тому, якщо ви не проти...

Енді стояв біля відчинених дверей з посмішкою на вустах, неначе знав, що Джудит нема чим заперечити. На жаль, Джудит розуміла, що він має рацію. У неї не лишилося карт, щоб розіграти. Принаймні не виказавши себе. Отож вона підвелася, подякувала Енді за приділений їй час і вийшла.

Але, повертаючись у приймальню, Джудит почала себе шпетити. Навіть якщо формально все було законно, те, як учинив Енді Бішоп з Езриним заповітом, щонайменше непристойно, отож не йому її відчитувати! І якщо з Езриним заповітом усе так добре, з якого дива Енді погодився так швидко прийняти Джудит, хоча їй не було призначено?

Вона зупинилася біля вхідних дверей.

Як там він сказав? Вона самотня, і їй нема чим зайнятися? Ну, тут він дуже помиляється. У неї є робота — Джудит складає кросворди, а це, погодьтеся, непогано для сімдесятисемирічної жінки. Подумавши про це, вона збагнула, що жоден чоловік не має права розмовляти з нею в такому зверхньому тоні. А тим паче якийсь там провінційний випанок-нотаріус.

Розвернувшись, Джудит широким кроком рушила назад до кабінету Енді й, не постукавши, штовхнула двері.

— Взагалі-то, знаєте, я маю роботу, — велично проголосила вона.

Енді стояв біля вікна, яке виходило на Гай-стріт, і здивовано озирнувся, коли Джудит так раптово з’явилася знову.

На столику біля вікна офісний шредер усмоктував аркуш паперу, розрізаючи його на тонесенькі смужки й випльовуючи в целофановий пакет, прикріплений ззаду. Джудит не бачила, що саме ріже шредер, але аркуш був глянцевий, неначе з журналу, а Енді інстинктивно смикнувся, щоб затулити його від очей.

Вигляд у нього був збіса винуватий.

— Що? — запитав він, стараючись виграти час.

— Це все, що я хотіла сказати, — мовила Джудит, неначе без цього не могла піти. — Я справді маю роботу. І зазвичай не пхаю носа в чужі справи, а вам варто було би з більшою повагою ставитися до старших і мудріших. На все добре.

З цими словами вона розвернулася й вийшла з кабінету. Але цього разу вона точно знала, що Енді якось замішаний у смерті Ікбаля. Зрештою, невинна людина не починає негайно знищувати документи, щойно її звинуватять у переступі, правильно?

Отже, який документ різав Енді? І чому для нього було так важливо знищити його одразу після розмови з Джудит?

Розділ 22

Три жінки повернулися на військову нараду в будинок вікарія, адже він містився на Гай-стріт зовсім неподалік контори Енді Бішопа.

— Нам слід довідатися, що саме знищував Енді, — заговорила Джудит, сідаючи й майже провалюючись у м’яке крісло від «Лори Ешлі» у вітальні Бекс.

— Ніяк тут не довідаєшся, — сказала Бекс, заходячи з чаєм і тарілкою печива. — Чаю?

— О-о, дякую, — озвалася Сузі, хапаючи печиво.

— Це звичайний чорний чай, — сказала Бекс, ледве приховуючи обурення. — А ось цукорниця.

— Чудово, — задоволено промовила Сузі.

— Якби нам вдалося дістати порізаний аркуш, — зронила Джудит, — думаю, ми змогли б з’ясувати, що на ньому було.

— Як? — запитала Сузі. — Після шредера це точно неможливо.

— Та ні, гадаю, це дуже навіть можливо. Але чого про це говорити, поки ми не дістали обрізків.

— А цього нам не вдасться, — сказала Бекс, наливаючи три чашки чаю, з яких аж парувало.

— Тут я не можу з вами погодитися, — заперечила Сузі.

— Ні?

— Можливість дістати те, що порізав Енді Бішоп, існує.

— Але як?

— Ну, це нескладно. Зайдемо і просто заберемо.

— Він нам не дозволить!

— Звісно ж, ні. Отож маємо забрати так, щоб він не помітив.

— Але, — промовила Бекс, обміркувавши те, що пропонує Сузі, — це ж крадіжка.

— Можна і так назвати.

Бекс вжахнулася.

Джудит гойднулася вперед, в очах заіскрилося збудження.

— І як нам, на вашу думку, отримати аркуш?

— Є лише одна можливість. Проникнення зі зламом.

— О ні-ні-ні, — вигукнула Бекс. — Не можна зламувати контору нотаріуса і щось звідти красти!

— Як вас послухати, то це гріх, — сказала Сузі.

— Бо це і є гріх!

— Не такий уже і гріх.

— Це незаконно! Нас можуть за таке посадити!

— Ніхто нас не посадить.

— Звідки така впевненість?

— Усе просто. Ми не попадемося.

Бекс чекала, щоб Сузі пояснила свої слова. Але ніякого пояснення не дочекалася.

— І це все?

— Звісно, — знизала плечима Сузі.

— Даруйте, але я нізащо не дам себе втягнути в щось таке, — сказала Бекс. — Я — дружина вікарія.

— Але все одно ви — вільна людина.

— Дуже смішно. І ви помиляєтеся. Дружина вікарія далеко не вільна людина. Але навіть тією обмеженою свободою, яку я маю, я не скористаюся для того, щоб порушувати закон.

— Та це ж навіть не крадіжка, — мовила Сузі й сьорбнула чаю.

— Це саме крадіжка. І я не хочу мати з цим нічого спільного!

Бекс вигукнула це набагато голосніше, ніж хотіла, і перелякано зиркнула на двері вітальні. Якщо там хтось є, він не міг не почути її емоційного спалаху, але в будинку досі було тихо.

— Можу вас зрозуміти, — заговорила Джудит, простягаючи руку й поплескуючи Бекс по коліну. — Вам треба тримати марку. Ви ж, як ви кажете, дружина вікарія.

— Окей, — мовила Сузі. — Якщо не хочете в це вплутуватися, справа ваша. Але ж у вас є ручка й папір? Думаю, нам із Джудит слід розробити план.

Бекс підійшла до комода й дістала канцелярське приладдя. Вручила кілька аркушів Джудит, яка почала здивовано їх роздивлятися.

— Мабуть, не варто брати аркуші з вашим іменем і адресою, — промовила вона. — Зважаючи на те, що ми плануємо крадіжку.

— Ой, точно! І більше не кажіть так. У вашому формулюванні це звучить жахливо. Я принесу прості аркуші А4 з Колінового кабінету.

Коли Бекс вийшла з вітальні, Сузі почала розпитувати Джудит про план кабінету Енді: де там вхід, де точно стоїть шредер.

Повернувшись і вручивши їм простий папір, Бекс відчула, як її огорнула холодним туманом втома. Бекс не могла пояснити чому, адже і мови не було про те, що їй цікаво порушувати закон. Але Сузі та Джудит так жваво обговорювали той факт, що кабінет Енді на першому поверсі та що в таку спекотну погоду вікно в глибині кабінету відчинене, аж Бекс відчайдушно закортіло й собі взяти в цьому участь.

— Та навіть якщо вікно в нього відчинене, як нам туди потрапити? — запитала Джудит.

— Ми заліземо.

Джудит гучно розреготалася.

— Нам у житті не залізти у вікно!

— Головне завдання — якось піднятися на рівень вікна. Ви кажете, це вікно на першому поверсі.

— Це правда, але все одно воно далеченько від землі.

— Тому треба роздобути драбину.

— Боюся, люди не зможуть не звернути уваги на двох немолодих леді, які розгулюють у Марлові з драбиною.

— Ваша правда. То що нам робити?

Джудит, схоже, розгубилася. Але ненадовго.

— Є одна річ, яка грає нам на руку.

— Яка ж це?

— Ми невидимі.

— Тобто?

— Ну, я ж кажу: ми — «немолоді» жінки, правильно? Ніхто не звертає уваги на жінок, яким за сорок.

— Ваша правда, — похмуро хихикнула Сузі. — Давно минули дні, коли на мене оберталися чоловіки.

— Ну й дурні, от що я скажу, — штивно мовила Джудит. — Але суспільство вирішило, що я — просто маленька літня леді. Невидима, як я вже казала. І ми маємо на цьому зіграти.

— Як саме?

— Ну, нам слід вдати, що ми ще старші й немічніші, ніж насправді.

— Маєте на увазі, пересісти на візки?

— Знаєте що, — мовила Джудит, — гадаю, саме візок нам і потрібен. З отих старих, з надійними гальмами. От тільки де нам такий дістати?

— Здається, я знаю, — сказала Сузі.

— Знаєте? — перепитала Бекс.

— У крамниці марловського госпісу продається такий.

— Ваша правда, продається! — погодилася Джудит.

Це здивувало Сузі.

— Ви ходите у благодійні крамниці?

— Звісно, я ходжу в благодійні крамниці. А де мені ще брати пазли?

— Щодня дізнаєшся щось новеньке... Та якщо ми дістанемо старий візок, думаю, зможемо проникнути в кабінет Енді. І ще я думаю, ми і решту потрібного зможемо купити у крамницях уживаних товарів на Гай-стріт... Але все одно нічого не вийде.

— Чому це? — спитала Джудит.

— А тому, що у візку сидіти треба буде вам — як найстаршій. Штовхатиму ваш візок я, бо саме я полізу у вікно. Але нам усе одно потрібен буде хтось третій, щоб він зайшов з центрального входу й відвернув на себе увагу.

— Я зайду, — сказала Бекс.

— Що?

— Цей, третій, не порушує ж закону?

Сузі наморщила носа.

— Думаю, ні.

— І з проникненням зі зламом не пов’язаний?

— Господи, ні. Не думаю, що в нотаріальній конторі хтось узагалі зрозуміє, що третя людина має до цього якийсь стосунок.

— Справді?

— Гадаю, так.

— Тоді я з вами...

Бекс відчула хвилю адреналіну, усвідомивши, що нарешті наважилася на щось настільки зухвале. На щось таке, що могла б утнути замолоду.

— ...якщо можна буде вдати, що я не з вами, коли ви раптом спалитеся, — докинула вона. Бекс готова була зробити крихітний крочок до незалежності, але не більше.

— Певна річ, — мовила Сузі. — А зараз я поставлю вам запитання, і я впевнена, що відповідь буде «так».

— Окей, — сказала Бекс.

— А ви печете хліб?

— Як по правді, якраз сьогодні вранці я спекла буханець дріжджового хліба.

— Я так і знала! Це просто ідеально.

— Я не щодня печу хліб. Ми не з’їдаємо за день цілий буханець. Я просто стараюся економити гроші, — докинула Бекс, немов захищаючись.

— Так, ну звісно.

— Коли ми заберемо з кабінету порізаний папір, Енді ж помітить, — заговорила Джудит. — Обрізки падають у прозорий целофановий пакет позаду шредера.

— А, точно, — нахмурилася Сузі. — Проблемка.

— А може, й ні. Коли ми заберемо обрізки, логічно буде просто їх підмінити схожим різаним папером.

— А де ми візьмемо різаний папір?

— Можливо, в одній з благодійних крамничок продається і шредер, — підказала Бекс.

— Не продається, — водночас заперечили Джудит і Сузі.

— Тоді ми застрягли, — зронила Бекс, а потім її очі засяяли, бо їй дещо спало на думку. — А може, і ні. Взагалі-то, думаю, я знаю одне місце, де можна дістати обрізки.

— Чудово, — мовила Джудит, від радості сплеснувши долонями, і знов обернулася до Сузі. — Але скажіть мені на милість, навіщо нам знадобився хліб?

— Ходімо вкраємо собі кілька скибочок, і я все поясню. Бо я так собі думаю, що за допомогою хлібини Бекс, різаного паперу та вживаного возика нам під кінець сьогоднішньої вистави вдасться отримати потрібне!

Розділ 23

Рівно по четвертій Бекс увійшла до контори Енді Бішопа — без попередньої домовленості, зате з двома товстими скибками білого хліба в кишенях плаща. Що ж до Джудит і Сузі, то вони виконували найнебезпечнішу частину завдання, хоча ніхто з перехожих на вулиці у житті про це не здогадався б. Купивши все необхідне у крамничці марловського госпісу, Сузі покотила Джудит у старому візку провулком на задах контори Енді. Джудит накрила собі коліна темно-сірою пелериною, тож вигляд у двох жінок був абсолютно безневинний. Понад сумнів, ніхто б не запідозрив, що вони збираються провернути зухвале пограбування.

Вони проминули кілька суміжних вікторіанських будиночків з милими садочками й уже невдовзі підійшли з тилу до трохи більшої георгіанської будівлі, в якій містилася контора Енді; на маленькій стоянці біля тротуару було припарковано кілька машин. Вікно в кабінеті, побачили жінки, досі було відчинене.

— Окей, — промовила Сузі. — Починаємо.

Сузі покотила Джудит через дорогу, проминула чорний хід у будівлю й зупинилася під відчиненим вікном Енді. Оскільки рівень землі з цього боку будівлі був трохи нижчий, підвіконня виявилося вище голови Сузі.

— Думаєте, зможете туди залізти? — прошепотіла Джудит.

Якусь хвильку Сузі помовчала.

— Певна річ, — зрештою відповіла вона.

Вони обидві відчули, що Сузі не має певності. Лізти було височенько.

А Бекс у цей час зайшла в центральні двері та представилася секретарці у приймальні.

— Добридень. Я так розумію, ви займаєтеся родинними сварками і всяким таким...

— Займаємося. А що вас цікавить?

— Ну, це делікатна справа, але я хотіла запитати, чи не можна мені переговорити з адвокатом.

— А ви записувалися?

— Ні. Але я радо почекаю, поки хтось звільниться.

— Сьогодні на роботі декілька юристів, але за пів години містер Бішоп якраз має вікно в розкладі.

— Містер Бішоп? — одразу втратила всю впевненість Бекс.

— Ви не проти почекати?

Бекс примусила себе радісно відгукнутися:

— Зовсім не проти.

Енді Бішоп був останньою людиною, з якою Бекс хотіла зустрітися, але, йдучи до крісел у почекальні, вона собі нагадала: якщо все піде за планом, вона забереться з цієї будівлі задовго до зустрічі з ним.

— Можна ваш плащ? — запитала секретарка.

— Що?

— Сьогодні спекотно, я впевнена, що ви хочете зняти плащ.

Усмішка Бекс застигла на вустах.

— Ні. Все гаразд, — сказала вона, несвідомо тягнучись рукою до однієї з кишень плаща і торкаючись товстої скибки хліба, схованої всередині.

— Точно?

— Точно, дякую.

Секретарка скоса глянула на Бекс. Вона бачила, що з Бекс щось «не так», але не могла зрозуміти що.

— Гаразд, але якщо передумаєте, просто скажіть.

— Дякую. До речі, дозвольте запитати: у вас тут можна скористатися туалетом?

Бекс знала, що весь план залежить від того, як зараз відповість секретарка.

— Так, ідіть он у ті двері, — озвалася секретарка, вказуючи на двері біля шикарних сходів. — Він у кінці коридору.

— Дякую, — мовила Бекс, у якої гупало серце.

Вона зайшла у двері. Тепер, вислизнувши від секретарки, вона має знайти кухню. Зрештою, Сузі ж сказала, що в усіх офісах обов’язково є кухонька, правильно?

А під вікном, на стоянці, Джудит і Сузі вже почали панікувати.

— А що як Енді підійде до вікна й визирне? — прошепотіла Сузі.

— Не визирне.

— А якщо визирне, побачить тут вас.

— Вікно він усе одно не зачинить. Сьогодні страшенна спека.

— А що як зачинить?

Розвернувшись на візку, Джудит твердо подивилася на Сузі.

— Запізно вже відступати, — просичала вона. — Йдемо до кінця, і хай буде як буде.

Сузі здригнулася. Ковтнула. Кивнула.

— Окей, — сказала вона.

— Чорт забирай, чим вона там займається?

А справа в тому, що Бекс ніяк не могла відшукати на першому поверсі нічого схожого на кухню. Трішки понишпоривши, вона в коридорі далі за сходами знайшла шафу з засобами для прибирання й кімнату з канцелярією. А ще там виявилися старі хисткі сходи для слуг. Розуміючи, наскільки важлива її частина плану, Бекс рушила нагору.

Отож, поки Джудит і Сузі чекали надворі під вікном Енді, Бекс піднялася на другий поверх, шукаючи офісну кухню. «Вона тут обов’язково десь має бути», — думала Бекс. Але натрапляла вона тільки на важкі лискучо-білі двері, збоку біля яких містилися таблички з прізвищами адвокатів. «Де ця бісова кухня?»

Аж тут вона угледіла в кінці коридору прохід, який не мав дверей, рушила туди — і з радістю побачила, що він привів її на офісну кухоньку. Пересвідчившись, що в коридорі нікого немає і ніхто не бачить, як вона туди заходить, Сузі прослизнула в кімнатку.

Усередині, біля чайника, стояв товстий коротун.

Хвиля адреналіну захлиснула Бекс. Це ж Енді Бішоп, так? Хіба що в будівлі працює двоє дуже товстих коротунів, а це малоймовірно.

— Добридень, — привітався Енді з радісною усмішкою.

Інстинкт підказував Бекс, що Енді намагається фліртувати, але ж це неможливо, правда?

— Даруйте?

— Вітаю, я — Енді Бішоп, — представився він, простягаючи руку.

— Місіс Ребекка Старлінг, — відповіла Бекс, тиснучи йому долоню. Та була вогка й холодна.

— То у якій ви справі? Не хочу навіть думати, що через розлучення.

«О Господи, — подумала Бекс, — він і справді фліртує».

— Вибачте, це особисте питання... Та я шукала склянку води. Сьогодні дуже спекотно.

— Щира правда, — сказав Енді, запарюючи собі чашку чаю. — Вам слід скинути плаща, — додав він, підморгнувши. — Занадто жарко, щоб сидіти у плащі в приміщенні.

— Ні, дякую, — штивно озвалася Бекс, відвертаючись від Енді й тягнучись по склянку. Беручи її з полиці, вона несамохіть чудувалася сама з себе. Пояснення, що вона зайшла випити води, просто саме злетіло з язика. Бекс і гадки не мала, що здатна без жодних зусиль збрехати.

З іншого боку, вона з підліткового віку навчилася давати відкоша таким чоловікам, як Енді Бішоп, отож вона так і стояла спиною до нього, спускаючи воду з крана, поки не потече холодна. Тримаючи палець під струменем, вона відчувала, що Енді оцінює її, і тіло її напружилося від злості. За кого цей чоловік себе має, що дозволяє собі отак її роздивлятися?

Вона чула, як він помішує ложечкою чай, а потім не встигла й оком кліпнути, як він опинився біля неї.

— До зустрічі, — промовив він, опускаючи ложечку в раковину й виходячи з кухні.

Бекс видихнула, сама й не помітивши, як затамувала подих. І розізлилася, побачивши, що склянка у неї в руці тремтить. Але Бекс розуміла, що зустріч з Енді засмутила її через те, як він з нею поводився, а зовсім не через те, що вона в його конторі з’явилася з нечестивими намірами. Як по правді, вона раптом збагнула, що поведінка Енді вибила її з колії, але тільки посилила її рішучість.

На кухні був тостер, як і передбачала Сузі, тож Бекс підійшла до нього, дістала з кишень дві скибки хліба, запхала їх у тостер і опустила важіль, пересвідчившись, що нагрівальні елементи почали розжарюватися. Товсті скибки ледве влізли у відділення. Коли вони підсмажаться, то ніяк не зможуть вискочити самі. Про всяк випадок вона ще й накрутила шкалу збоку на тостері на максимум і, кинувши швидкий погляд на стелю, де зеленим вогником горіла пожежна сигналізація, сповіщаючи, що все працює, Бекс квапливо пішла з кухні. Її завдання — чимшвидше опинитися якнайдалі від тостера.

— А я вже подумала, куди це ви пропали, — зронила секретарка, коли Бекс повернулася у приймальню.

— Перепрошую, — озвалася Бекс. — Довелося чекати в черзі.

І знову вона була здивована, як легко брехня злетіла з язика.

— Що ж, — перейшла до справи секретарка. — Містер Бішоп якраз проходив повз, і я швидко з ним переговорила. Він закінчує деякі справи і за кілька хвилин зможе вас прийняти.

— Дякую, — всміхнулася Бекс, сідаючи. Вона знала: якщо все буде добре, вона до того часу встигне забратися з будівлі.

А в кабінеті Енді Бішоп усе пригадував кицюню-мамуню, з якою зіткнувся на кухні на другому поверсі. «Навіщо їй адвокат?» — подумав він, сьорбаючи чай, і раптом відчув, що в кабінеті нестерпно жарко. Він зиркнув на вікно, яке виходило на стоянку. Воно було прочинене, але його можна відчинити ширше.

Енді підійшов до вікна й підняв раму вгору ще на кілька дюймів. Краєм ока він помітив унизу літню леді у візку, здається, в товаристві доглядальниці. Він повернувся до свого столу — і раптом збагнув, що жінка у візку дуже нагадує оту Джудит, яка нещодавно приходила до нього й розпитувала про Езру. Енді повернувся до вікна й вистромив голову, але жінка у візку зникла. «Гм-м», — подумав Енді, але одразу втратив до цієї справи інтерес і пішов назад до столу.

Що ж до Джудит і Сузі, то вони запанікували, коли Енді з’явився у вікні, й Сузі швидко покотила Джудит до першого-ліпшого будинку біля стоянки. Сузі штовхнула візка Джудит у двір, відчинивши її ногами низенькі штахетні ворітця, і тої миті, коли Енді вдруге визирнув у вікно, обидві жінки вже ховалися за рожевою гортензією.

— Як гадаєте: він нас помітив? — запитала Джудит.

— Ш-ш-ш! — шикнула на неї Сузі, в якої серце аж гупало у грудях.

Зненацька повітря наповнила пронизлива сирена. Ну нарешті!

— Окей, ваша черга, — сказала Джудит, випростуючись у візку, і Сузі покотила її назад до вікна, з якого лише мить тому зник Енді. Коли вони під’їхали ближче, здалося, що підвіконня навіть вище від землі, ніж раніше. І як, скажіть на милість, Сузі вдасться залізти в кабінет Енді?

А Бекс у цей час сиділа всередині будівлі у приймальні, склавши руки на колінах і тихо тішачись, що пожежна сигналізація спрацювала. З різних дверей з’явилося пів дюжини юристів і клієнтів і почало спускатися сходами з другого поверху.

— Це навчальна тривога? — запитав один з них.

— Не думаю, — відповіла секретарка.

— Гаразд. Усі прямуйте на пункт збору. На задвір’ї.

Бекс, з обличчя якої миттєво злетів задоволений вираз, підскочила з крісла.

— На задвір’ї? — запитала вона.

— Коли проводиться евакуація з будівлі, пункт збору — маленька стоянка з чорного ходу.

— Не біля центральних дверей? — у тихому відчаї уточнила вона.

— Ні. Не можна влаштовувати затор на Гай-стріт, тож прошу, всі, ходімо надвір, — гукнув якийсь чоловік.

Бекс просто закам’яніла, а гурток людей уже рушив у коридор, який вів у глибину будівлі. Не було жодної змоги попередити Сузі та Джудит, що ціла контора зараз вивалить на задвір’я, де вони саме намагаються влізти у вікно.

З іншого боку, Бекс не могла знати, що просто зараз Сузі та Джудит провалюють завдання влізти у вікно.

За теорією Сузі, якщо Джудит сидітиме у візку, створюючи противагу, сама Сузі зможе залізти на спинку візка, а звідти вже у вікно. Але на практиці все виходило набагато складніше, ніж у теорії. Переважно тому, що Сузі дуже погано зберігала рівновагу, а Джудит раз у раз міняла позу, намагаючись підтримати її, від чого візок загрожував перекинутися.

— Припиніть крутитися! — крикнула Сузі, стоячи на бильці та схопившись однією рукою за ручку на спинці візка, а другою — за маківку Джудит.

— Мені боляче!

— Мені треба випростатися.

— Ай!

— Потерпіть!

Сузі спробувала піднятися вище, поставивши одну ногу на спинку крісла й обіруч узявшись твердо за підвіконня. Це вже пів справи... Чи ні? Оскільки вона всією вагою тиснула на спинку візка, лише вага Джудит на сидінні не давала йому перекинутися, й обидві жінки відчували, що він загрозливо хилиться.

Ба більше, передні колеса легенько відірвалися від землі, й ціла конструкція почала завалюватися назад, але Сузі вдалося змістити центр ваги, щоб візок не перекинувся.

— Пам’ятаєте, як закінчується «Пограбування по-італійському»¹¹? — невчасно запитала Джудит.

— Не смішіть мене! — порснула Сузі — й тут вони одностайно охнули, бо двері з чорного ходу будівлі розчахнулися і звідти посипали люди. «Чорт забирай, що відбувається?»

Саме цього стимулу і бракувало Сузі, щоб відштовхнутися від візка й пірнути у вікно, де вона й гепнулася, з гучним «хух!» випустивши з легень повітря, а працівники контори, озирнувшись, побачили Джудит, яка самотньо сиділа у візку під відчиненим вікном кабінету Енді.

Джудит усміхнулася до них, як це роблять літні пані, якою вона, власне, і була. Аж тут вона угледіла, що з дверей виходить Енді Бішоп; його обігнала Бекс, загороджуючи Джудит від його очей. Джудит розуміла, що має всього декілька секунд, перш ніж Енді побачить її, отож розвернула візок і, крутячи колеса, покотилася геть від стоянки.

У Бекс опустилася серце, коли вона, глянувши в той бік, побачила, що Джудит у візку тікає геть. За планом, Сузі мала дістати папір зі шредера й вислизнути через вікно до того, як люди з’ясують, чому спрацювала пожежна сигналізація. Та коли біля стоянки зібралося стільки народу, як тепер Сузі тікати?

Але настільки наперед Сузі не замислювалася. Натомість, панікуючи від страху в кабінеті Енді й відчуваючи, що всі чуття загострилися від адреналіну, а у вухах гучно лунає сирена, вона рушила до шредера. Він стояв на столі біля вікна, що виходило на Гай-стріт, як і казала Джудит, отож вона саме перетнула кімнату й оглядала його, коли внизу біля тротуару зупинилася пожежна машина і з неї почали вискакувати пожежники в жовтих шоломах.

Сузі впала на підлогу. «Чорт забирай, — подумала вона, — а тепер ще й пожежна команда з’явилася?» У неї було всього кілька секунд, перш ніж її викриють, і вона побачила, що руки в неї трусяться. Треба змусити себе закінчити справу за планом. Силою волі вона простягнула руку до столу й зірвала ззаду зі шредера прозорий целофановий пакет. Кинувши його на підлогу, вона розкрила шкірзамову сумку, теж того дня куплену в благодійній крамниці, й витягнула звідти поліетиленову торбинку з супермаркету, в яку Бекс напхала погризеного паперу з клітки синового хом’яка. Відклавши торбинку з хом’ячим папером, вона висипала обрізки зі шредера собі в сумку й заклацнула замочок. А потім почала великими жменями набирати хом’ячий папір і пхати в целофановий пакет зі шредера, щоб на вигляд було як раніше.

Але як знову прикріпити пакет до шредера?

Спосіб був тільки один.

Сузі підвелася на повен зріст — і з полегшенням побачила, що ніхто з пожежників на Гай-стріт не зазирає у вікна, тож і її не побачить.

Заки вона прикріпила пакет до шредера, вже й пожежна сигналізація припинила вити.

У вухах задзвеніло від несподіваної тиші.

Сузі схопила сумку й підійшла до вікна, яке виходило на стоянку, та коли визирнула, Джудит ніде не було. Зате вона побачила, як купка співробітників повертається в будівлю під керівництвом пожежника, який тримав у руках дві почорнілі скибки хліба.

Сузі зрозуміла, що єдина її надія — вислизнути через центральні двері, поки люди не повернулися до приймальні й не викрили її. На це в неї лишалися якісь секунди, та коли вже рука потягнулася до клямки дверей кабінету, Сузі завмерла.

Вона побачила, що комп’ютер увімкнений. Енді не заблокував його, виходячи, і знагла їй сяйнула ідея.

Діставши мобільний телефон, вона кинулася до письмового столу. В коридорі вже чулися голоси. Всі обговорювали, який це ідіот залишив на кухні хліб горіти в тостері.

Скориставшись мишкою, Сузі знайшла офісний додаток Енді та клацнула на іконку календаря. Двері прочинилися, у Сузі підстрибнуло серце, але в останню секунду вона встигла сфотографувати екран монітора на телефон, а потім упала на підлогу, як маріонетка, якій раптово обрізали ниточки.

Зайшов Енді, й лише тоді Сузі усвідомила, в якій вона халепі. Вона сиділа на підлозі, частково заховавшись за столом, але щойно він підійде, щоб сісти за стіл, як одразу викриє її. Ба гірше, в голові було геть порожньо — вона гадки не мала, як пояснити, чому вона розсілася на підлозі. Її от-от застукають у кабінеті, де вона скоїла крадіжку. І засадять у в’язницю!

Коли Енді вже рушив до столу, двері з гуркотом розчахнулися знову.

— Містере Бішопе?

Це була Бекс.

Енді обернувся поглянути, хто це зайшов у кабінет.

— Місіс Старлінг, — радісно промовив він.

— Я тут подумала, мабуть, ви все-таки можете мені допомогти, — сказала Бекс, граючи «маленьку загублену дівчинку». — Розумієте, ви мали рацію: я прийшла в дуже особистій справі. Для мене це питання життя і смерті, та я не хочу, щоб мій чоловік довідався, що я була у вашій конторі. Не могли б ми з вами прогулятися?

— Перепрошую?

— Боюся, що він побачить мене тут. Не могли б ми десь прогулятися? Ви і я?

— Ну, — зронив Енді, вдаючи, що обмірковує пропозицію. — Не щодня гарна жінка запрошує мене на прогулянку. Я не проти.

— Просто зараз.

— О! Ясно. Кажучи «просто зараз», ви маєте на увазі...

— Я саме і маю на увазі «просто зараз». Будь ласка.

Визираючи з-за столу, Сузі побачила невинний і благальний вираз на обличчі Бекс — така собі «сирітка у скруті». Енді просто не мав шансів їй відмовити.

— Певна річ. Ходімо.

Вдячно всміхнувшись до Енді, лицаря у блискучих обладунках, Бекс відступила від дверей і, поки Енді виходив, зустрілася очима з Сузі.

«Дякую», — самими вустами проказала Сузі, але Бекс удала, що не помітила її. Вона була занадто заклопотана, граючи роль засмученої дружини. Щойно вона зачинила двері, Сузі кинулася до вікна на задвір’я і з полегшенням побачила, що горизонт чистий, а Джудит повернулася на своє місце. Сузі скинула вниз сумку, Джудит поклала її собі на коліна, а тоді Сузі вилізла з вікна і спустилася на спинку візка, знову зіпершись на голову Джудит, щоб зістрибнути вниз.

Уже котячи візок Джудит геть, Сузі збагнула, що в неї трусяться коліна.

Все висіло на волосині, але вони впоралися. Їм вдалося влізти в кабінет Енді й викрасти папір зі шредера!

Розділ 24

Відповідно до плану, всі троє жінок мали зустрітися знову вдома у Джудит, та коли Джудит і Сузі прийшли туди, Бекс ще не з’явилася, — хоча не можна сказати, що Сузі через це переймалася.

— Нам вдалося! — вигукнула вона, кинувши сумку з різаним папером на ломберний столик.

— Вдалося, еге ж? — з тихим задоволенням підтвердила Джудит.

— Хоч ми і мало не попалися!

— Але ж не попалися, і це головне, — мовила Джудит, сідаючи за стіл і починаючи обережненько виймати різаний папір із сумки.

— Особливо я. Ну тобто, навіщо я повернулася до столу Енді Бішопа? Слід було тікати, коли була можливість.

— Ну, нічого страшного не сталося.

— Ну тобто, я просто ідіотка!

— Аж ніяк. Нас не зловили — і це головне.

— Але ж я в цьому вся! — мовила Сузі з сумнівом у голосі. — Ніколи не думаю наперед.

Джудит бачила, що піднесення подруги почало пригасати.

— Що таке?

— Я занадто імпульсивна, ось у чому проблема.

— Про що ви в біса говорите? Ви впоралися геніально.

— Та не зовсім. Мені закортіло зазирнути в його комп’ютер — і саме це я і зробила. А слід було просто тікати, як ми домовлялися. Я не зважила наслідки. І для себе, і для вас із Бекс. Ніколи я не думаю про інших.

— Я не згодна.

— Моя донька Рейчел має рацію. Я завжди думаю тільки про себе.

З цими словами Сузі опустилася на канапу.

— Це неправда.

Але Сузі вже поринула у спогади, занадто пригнічена, щоб продовжувати розмову.

— А що каже ваша друга донька? — запитала Джудит, намагаючись розрадити Сузі.

— Звідки мені знати — ми з Емі вже понад рік не спілкувалися.

— А чого так?

— Посварилися.

— А! Ясно. То чому б вам просто не зателефонувати їй?

— Не можу, — відказала Сузі, яка бачила в такій ситуації беззаперечну логіку. — Ми не розмовляємо.

Джудит усім серцем співчувала подрузі. Побляклі світлини у вітальні Сузі підказували, що не все так гладко між нею та її рідними, але Джудит знала, що ростити дітей, мабуть, найважча професія на світі. Й могла тільки уявити, як це тяжко робити ще й матері-одиначці.

Потрібно було на щось перемкнутися.

— А що як я запарю нам по гарній чашці чаю? — спитала Джудит. — З ложечкою-двома цукру, щоб відновити втрачену енергію?

— Так, — озвалася Сузі, — було б непогано. Дякую.

Джудит квапливо вийшла, залишивши Сузі сам на сам з її думками. А та роздивлялася кімнату: страшний безлад, який створювали газети й журнали, що валялися всюди; рояль «Блютнер» біля дубових сходів...

Збоку від бару були двері, в які, казала Джудит, не можна заходити.

Дослухаючись до стукоту чашок і блюдець, що линув з кухні, Сузі підвелася, підійшла до дверей і поторсала їх. Вони були замкнені, як і минулого разу, але що ж за ними? Сузі припала оком до замкової шпарини, але всередині все було огорнене темрявою.

Поки її не застукали за підгляданням, вона повернулася на канапу та спробувала ще раз роздивитися кімнату. «Хто така Джудит Потс?»

— А ось і чай, — промовила Джудит, — повертаючись із тацею з різномастими порцеляновими чашками на блюдечках, молоком у молочнику і чайником, з якого парувало.

— Можна у вас дещо запитати?

— Звісно, — озвалася Джудит, наливаючи дві чашки чаю і додаючи в кожну по ложці цукру з гіркою.

— Ви казали, що ви — вдова.

— Так і є.

Доливши молока, Джудит передала Сузі чашку на блюдці.

— Просто ідеально, дякую, — похвалила Сузі, зробивши ковток.

— Добре.

— Але я ніде тут не бачу фотографій вашого чоловіка.

Джудит не хотіла говорити про своє минуле. Як по правді, вона ніколи не говорила про минуле: це було одне з правил, яких вона дотримувалася в житті. Але Сузі поділилася з нею своїми сімейними справами, отож Джудит розуміла, що від неї очікують того самого.

— Не бачите, це правда. Але і шлюб був не дуже вдалий, — сказала вона, сідаючи у своє вольтерівське крісло з чашкою чаю і блюдцем у руках.

— Не дуже?

— Знаєте, як-то кажуть: поспішиш — людей насмішиш. І я була юна.

— Що сталося?

— Справді хочете знати?

— Якщо ви не проти розповісти.

— Та ні, я не проти. Просто я нечасто згадую ті дні, от і все. Словом, я щойно приїхала з Оксфорду й не знала, що робити зі своїм життям.

— Ви були студенткою?

— Це були 1960-і, і, як-то кажуть, кохання витало в повітрі.

Джудит зробила ковток чаю, а Сузі могла тільки уявляти, яких ґуль собі набила студентка Джудит. Сузі всміхнулася на думку про це.

Джудит помітила її усмішку.

— Так, — сказала вона. — Та коли я приїхала з Оксфорду, решта Англії ще не була така просунута. Від жінок досі очікувалося займатися господарством, вдало виходити заміж, допомагати чоловікам робити кар’єру, — а мене це все не приваблювало. Анітрохи. Та що я могла вдіяти? Отоді-то мама й розповіла мені про її тітку з Марлова, яка мала інвалідність і потребувала помічниці, що замешкала б разом з нею.

— То була ваша двоюрідна бабуся Бетті?

Джудит усміхнулася, почувши це ім’я.

— Ми моментально потоваришували. Розумієте, вона ніколи не була одружена й запекло боролася за свою незалежність. Ми посварилися тільки раз — через Філіпоса.

— Вашого чоловіка.

— Мого чоловіка. Він працював на грецького туроператора, і, боюся, я закохалася в нього по вуха. Він був дуже вродливий. Сильний розумом, словом і вчинком. А ще він був чудовим моряком. Я геть не знаюся на човнах, а тут він бере мене з собою в яхт-клуб у Борн-Енді, й це було страшенно захопливо. Мчиш Темзою на маленькій яхті, й вітер розмаює волосся... Він, знаєте, виріс на Корфу і був з тих людей, у яких море у крові. Розумівся на вітрі й на течіях. Як по правді, наше кохання було страшенно романтичне.

— Скільки вам було?

— Двадцять шість, коли ми познайомилися. І так само двадцять шість, коли ми побралися. На Корфу. Тоді-то ми з Бетті й посварилися. Розумієте, вона сказала, що Філіпос — кепський вибір. Що на нього не можна покластися. Ой, бачили б ви, які сварки ми влаштовували в цій кімнаті, — мовила Джудит, сумно роззираючись. — Але я була закохана, а Бетті, я вважала, поводиться егоїстично. Адже розуміє: якщо я візьму шлюб, то вона втратить помічницю. Отож вона просто накручувала мене, щоб я її не покинула... Ну й дурепа я була!

— То вона мала рацію?

— Ви навіть не уявляєте наскільки. Коли ми побралися, я переїхала на Корфу, й усе полетіло шкереберть майже від самого початку. Розумієте, Філіпос пиячив. І він завжди був запальний і дуже владний. Та показав він свою справжню натуру, коли ми вже приїхали додому.

Джудит, поринувши у спогади, замовкла.

— Усе було так погано?

— Усе було так погано, — просто підтвердила вона, але Сузі відчула в цих простих словах океан болю. — Як постелиш, так і виспишся, еге ж? Іноді просто доводиться терпіти. І я терпіла.

— І що трапилося?

— Провидіння — ось що трапилося. Знаєте, хай наскільки ти чудовий моряк, а Іонічне море капризне. Шквал може налетіти нізвідки. Й ось одного дня Філіпос вийшов у море на своїй яхті. Вона була невелика, всього на одне вітрило: каюта з ліжком і маленький камбуз. А в ті дні не було ще ні мобільних телефонів, ні всіляких джипіесів. Досі не відомо, як і що там сталося, але того дня він не повернувся додому. І наступного теж. Я думала, він утік з коханкою. Розумієте, на той час я вже знала, що він крутив романи — і коли ми зустрічалися, і коли вже побралися. Але через день після його зникнення знайшли його яхту — вона розбилася на скелях. Філіпоса ніде не було і сліду.

— Куди ж він подівся?

— Напередодні трохи штормило, і поліція вирішила, що він, певно, випав за борт. За тиждень його тіло винесло на берег.

Запала тиша.

— Чорт забирай, — зрештою пробурмотіла Сузі.

— Так. Дякую. Але це було кількадесят років тому. І як по правді, я сама в усьому винна... Словом, я повернулася назад у Британію, підібгавши хвоста. Оговтатися я змогла тільки тому, що Бетті не розпитувала мене. Ми просто продовжили жити, наче нічого й не було. А потім я почала складати кросворди. Вони допомагають мені зберігати рівновагу... — Джудит мить помовчала, зосереджуючись. — Ось така сумна історія у Джудит і Філіпоса. Не зовсім як у Пірама і Фісби... Ще чаю?

— Ні, мені досить, дякую. Можна у вас дещо запитати?

— Певна річ.

— Ви кажете, що не були щасливі з чоловіком?

— Не була.

— То чого ж досі носите обручку?

Питання заскочило Джудит зненацька. Вона всміхнулася, але Сузі бачила, що усмішка силувана.

— Ношу як нагадування.

— Про що?

— Про помилки.

Відповідь Джудит була холодна, як товста крига на зимовому ставку. На вигляд крига тверда, але може щомиті тріснути, а під нею ховається вир темної води.

Джудит відчувала, що занадто відкрилася, і зраділа, почувши дверний дзвоник.

— Нарешті! — сказала вона, відставляючи чашку і блюдце й підводячись. — Це, певно, Бекс. Ходімо спитаємо, що трапилося.

Разом із Сузі вони пішли до вхідних дверей, а коли відчинили, виявилося, що на порозі стоїть зовсім не Бекс.

Це була детектив-сержант Таніка Малік.

Вона дивилася так, наче привида побачила.

— Таніко, що з вами? — запитала Джудит.

— Джудит, перепрошую, але сталося ще одне вбивство.

Розділ 25

Джудит оговталася перша.

— Це не Бекс, ні? — запитала вона.

— Бекс? — здивовано перепитала Таніка. — Ви про Бекс Старлінг?

— Так. З нею все гаразд?

— Наскільки знаю — так. А що з нею може трапитися?

— Та нічого, — швидко мовила Джудит, поки не виказала себе остаточно. — А кого вбили?

— Ліз Кертис, — повідомила Таніка. — Жінку, яку ви бачили на обійсті містера Данвуді.

— Ліз мертва? — вжахнулася Джудит.

— Потрібно, щоб хтось формально впізнав тіло. І я подумала: може, це зробите ви? Зрештою, ви ж нещодавно її бачили. Навіть двічі.

Джудит удавано зніяковіла.

— Тричі, — зронила вона собі під ніс.

— Що?

— Я ще втретє бачилася з Ліз.

— Коли? — запитала Таніка.

— Ну, пам’ятаєте, ви сказали мені, що я в жодному разі не повинна з нею розмовляти?

— Звісно. І ви дали обіцянку.

— Ну, тільки виникла одна проблема: коли ви мені це сказали, я саме була у веслувальному центрі. Й не могла не поговорити з нею, коли вже опинилася там.

— То ви розмовляли з Ліз Кертис після того, як я сказала вам цього не робити? — роздратовано перепитала Таніка.

— Для вас це удача, адже тепер вона мертва. А я — свідок. І можу вам розповісти, як вона поводилася.

— Вона — вбивця собак, — влізла Сузі.

— А можна поцікавитися, що тут робите ви? — запитала Таніка в Сузі.

— Це моя подруга, — пояснила Джудит.

— Слухайте, — мовила Таніка, намагаючись узяти ситуацію під контроль. — Я прошу вас поїхати зі мною, Джудит. А дорогою вам краще розповісти мені все про вашу третю зустріч з Ліз.

— А я? — поцікавилася Ліз.

— А що ви?

— Я теж бачилася з Ліз Кертис. Можна мені з вами?

— Ні.

— Ви впевнені...

— Мені для впізнання тіла потрібен тільки хтось один з вас.

Сузі на п’ятках трішки гойднулася назад.

— Ну, мабуть, так і є, — поступилася вона.

Їдучи з Танікою до веслувального центру, Джудит розповіла подробиці їхньої з Сузі зустрічі з Ліз. Зокрема, повідомила, що Ліз заперечувала знайомство зі Стефаном та Ікбалем, хоча згодом її чоловік сказав, що Ліз знала обох. Протягом усієї оповіді Таніка не відривала очей від дороги, а зуби зціпила.

Під’їхавши до веслувального центру, Таніка припаркувалася та смикнула ручне гальмо.

Джудит нарешті збагнула, наскільки Таніка сердита.

— Слід мені було раніше вам усе розповісти, так?

— Вам не слід було взагалі з нею розмовляти! — майже гаркнула Таніка. — Тут хтось уже трьох людей закатрупив. І щоразу як ви лізете в цю справу, ви наражаєте своє життя на небезпеку.

Це присоромило Джудит, отож вона опустила руку в сумочку, дістала бляшанку з дорожніми цукерками й відчинила кришку.

— Льодяник? — запропонувала вона на знак примирення.

— Ні, дякую, — відмовилася Таніка тоном, з якого Джудит зрозуміла, що так легко їй не відбутися.

Джудит укинула льодяник у рота і з удаваною безтурботністю промовила:

— Тоді, мабуть, мені слід розповісти вам і про Енді Бішопа.

— Хто такий Енді Бішоп?

— Місцевий юрист. Це він склав заповіт Езри Гаринтона, сусіди Ікбаля Касама.

— Про що це ви?

Джудит розповіла, як Сузі запросили на похорон Ікбаля, а вони пішли туди втрьох — Джудит, Бекс і Сузі — й поговорили там з імамом, який розповів, що Ікбаль перед смертю щиро вірив — Енді Бішоп украв його спадок. Одначе Джудит вистало здорового глузду на цьому й зупинитися. Побачивши, як розгнівалася Таніка через її розмову з Ліз, Джудит не хотіла розповідати їй, що вона не лише розмовляла з Енді Бішопом, а ще й організувала проникнення в його кабінет, щоб украсти папір зі шредера.

— Ви ходили на похорон Ікбаля Касама? — перепитала Таніка, коли Джудит договорила.

— Нас запросили, то ми й пішли. Так було правильно... Точно не хочете льодяник? — знову простягнула їй бляшанку Джудит.

— Ні, дякую, — відказала Таніка, й у Джудит склалося чітке враження, що поліціянтка заледве тримає себе в руках, відчиняючи дверцята й виходячи з машини.

Джудит заховала бляшанку в сумочку й вилізла зі свого боку машини.

— Ви більше нічого не хочете мені розповісти? — ядуче спитала Таніка.

— О ні, я розповіла абсолютно все, — озвалася Джудит, сама повіривши у власні слова. Аж тут її погляд привернув темно-синій намет криміналістів, який поставили на траві біля річки.

Таніка побачила, як Джудит спохмурніла, і трохи відтанула.

— Не хвилюйтеся, — сказала вона. — Вам не треба підходити безпосередньо до тіла. Зможете впізнати її за світлинами, які ми зробили. Цього має бути достатньо.

Таніка повела її в будівлю адміністрації, і Джудит не могла не звернути уваги, що і драбина, і бляшанка фарби, і пензлик досі були в кутку. Ліз уже ніколи не дофарбує кімнату. Чомусь саме це засмутило Джудит більше за все інше. Банальність цього факту.

— Перепрошую, що доводиться просити вас про таке, Джудит, але, крім вас, я могла запросити тільки вожатого скаутів, який знайшов тіло, але він мусив спершу подбати про скаутів, які були разом з ним.

— Не переймайтеся, я радо вам допоможу. Але де ж Денні, її чоловік?

— У Ноттингемі. Один з полісменів просто зараз везе його назад.

— Тоді я готова. Я впораюся.

Таніка взяла планшет у полісмена, який знімав речові докази. Простягаючи планшет Джудит, вона попередила, що картина малоприємна.

— Не хвилюйтеся, я не розкисну.

Таніка декілька разів провела по екрану, поки не з’явилося фото. Ліз Кертис лежала на траві, руки й ноги обм’якли, як у ганчір’яної ляльки, обличчя залите червоною кров’ю.

По центру чола зяяла дірка від кулі.

— Це Ліз Кертис, — засвідчила Джудит, переборюючи інстинктивне бажання відвести погляд.

— Дякую.

— Слідів боротьби немає?

Таніка не відповіла, але Джудит сприйняла її мовчання як підтвердження.

— І її знайшов вожатий скаутів?

— Так. Сьогодні вранці вони зі скаутами взяли у Ліз напрокат каяки та близько дев’ятої випливли на ріку.

— Отож о дев’ятій вона ще була жива?

— Абсолютно. Вона з кожним провела короткий інструктаж з безпеки... Словом, скаути пробули на ріці приблизно годину й повернулися до веслувального центру невдовзі по десятій. Саме тоді вожатий і знайшов її тіло. На щастя, він устиг зупинити дітей, поки ті не підійшли, зібрав їх і доправив назад у Марлов. І зараз констебль на моє прохання бере в нього свідчення.

— Час смерті дуже точний. Між дев’ятою і десятою сьогоднішнього ранку. Ви не перевіряли, де був Елліот Говард?

— Якщо чесно, це було перше, що я зробила. Сьогодні вранці він від восьмої тридцять вів аукціон.

— Точно?

— І це стрімили наживо в інтернеті.

— Та ви жартуєте!

— Ні.

— Але навіщо починати аукціон о восьмій тридцять?

— Вочевидь, для заокеанських покупців. Але він поза підозрою. Має свідків по всьому світу, які підтвердять його алібі між дев’ятою і десятою ранку.

— Гм-м, — зронила Джудит, страшенно розчарована. Вона була впевнена, що за вбивством Стефана стоїть Елліот. Як по правді, десь у глибинах підсвідомості в неї визрівала ідея, що, можливо, це Ліз убила Стефана на замовлення Елліота, з невідомих поки що причин. А тепер Елліот убив Ліз, отож більше не буде ніякої змоги прив’язати його до першого вбивства. Проте ця теорія розвалювалася, якщо Елліот мав алібі на момент убивства Ліз.

Тут Джудит збагнула, що не поставила ще одне запитання.

— Кажете, її чоловік був у Ноттингемі?

— Гадаєте, він може бути замішаний?

— Непогано було б, якби хоч одне з цих убивств скоїв очевидний підозрюваний.

— Еге ж, але сьогодні вранці між дев’ятою і десятою Денні Кертис снідав на заправці на розв’язці J25 траси М1. А вчорашню ніч провів у Національному центрі водного спорту.

— Отож він має алібі на сьогоднішній ранок?

— У той час він був більш як за сто миль звідси.

— Ви впевнені?

— Патрульний забрав містера Кертиса сьогодні вранці о десятій тридцять неподалік Ноттингема. А той, хто скоїв убивство, був уранці в Марлові.

Поки Таніка говорила, Джудит уважніше придивилася до світлини на планшеті.

— А це що таке? — запитала вона, вказуючи на маленький предмет на ланцюжку, який лежав на землі поряд з обличчям Ліз.

Таніка знала, що це бронзовий медальйон. Третій бронзовий медальйон. Як вона й боялася. Його знайшли на ланцюжку, що висів на шиї Ліз. Як Таніка й передбачала, на ньому теж було слово — цього разу «милосердя».

— Це бронзовий медальйон, — сказала вона.

— Вона носила бронзовий медальйон? — спитала Джудит, зацікавившись. — Хочете сказати, такий самий, як був у Стефана на піджаку?

— Ви пам’ятаєте, що я про це розповідала?

— Певна річ. А ще ви сказали, що на медальйоні Стефана було слово «віра».

— Так.

— А на цьому медальйоні було щось написано?

— Вибачте, але я не можу сказати.

— Чому це?

— Тому що я не маю права ділитися жодними подробицями справи з цивільною особою.

— Думаю, ми обидві згодні, що вам усе-таки краще поділитися.

— Але я не можу. Перепрошую. Це проти правил...

— ...і приписів, — у відчаї закінчила за неї речення Джудит.

— Саме так.

У будівлю зайшов патрульний.

— Сержанте, — звернувся він. — Щойно приїхав полісмен з чоловіком загиблої, містером Кертисом.

Розділ 26

Вийшовши з адмінбудівлі, Джудит і Таніка побачили припаркований поліційний бусик і полісмена, який допомагав розгубленому Денні Кертису вилізти з заднього сидіння.

— Почекаєте тут? — попросила Таніка.

— Звісно, — відповіла Джудит.

— Дякую, — мовила Таніка й підійшла до Денні, щоб представитися.

Джудит говорила цілком щиро, обіцяючи, що почекає тут, але яке це розчарування — не мати змоги послухати, про що вони говорять! Невже не можна нічого вдіяти? Ну, ніхто її не насварить, якщо вона трішки прогуляється, правда ж? Вона рушила до модульної хатини, сподіваючись, що Таніка не помітить. І та, здається, не помітила. Отож Джудит звела погляд у небо, неначе знічев’я перевіряє, яка буде погода, а потім ковзнула за ріг хатини.

Опинившись подалі від чужих очей, вона пришвидшила ходу, перейшла до наступної хатини, потім до вбиральні, швидко обійшла її і виринула поряд з місцем, де був припаркований поліційний бусик. Таніка й Денні стояли з другого боку.

Потихесеньку Джудит рухалася вздовж бусика, бодай сьогодні радіючи, що вона така невисока. Її голова ледве вистромлювалася над вікнами бусика, отож Джудит була впевнена, що Таніка й інший полісмен не помітять її, адже шибки були тоновані. Зате вона сама, звівшись навшпиньки, бачила обличчя Денні й Таніки. А якщо дуже напружити слух, могла майже розчути, про що вони балакають.

— Цього не може бути, — долинув до Джудит голос Денні.

— Мені дуже прикро, — сказала Таніка. — Ми постараємося якнайшвидше прислати офіцера по роботі з родиною.

— Але як мені тепер бути?

— Я знаю, що це важко, містере Кертисе, але мені потрібно поставити вам кілька запитань. Я постараюся коротко... — (Джудит побачила, як Денні кивнув). — Почнімо з цього: можна поцікавитися, що ви вчора робили в Ноттингемі?

— Вчора?

— Нам потрібно з’ясувати всі ваші пересування.

— Я — тренер. Молодіжної збірної Великої Британії з веслування на каное. У неї база під Ноттингемом.

— То це була запланована поїздка?

— Змагань нині немає, тож ми тренуємося по вівторках увечері.

— І ви їздите у Ноттингем щотижня?

— Саме так. Приїжджаю по обіді. Ввечері тренування, потім я лишаюся на ніч у центрі, а додому повертаюся вранці в середу.

— Отож якщо хтось добре вас знає, йому відомо, що вас щотижня не буває вдома з обіду вівторка до пізнього ранку середи.

— Напевно.

— Знаєте когось, хто зичив би вашій дружині зла?

— Ні. Це неможливо. Ліз усі любили.

— Ви впевнені?

— Це я вічно сердитий. Це я вічно кричу на всіх, зі мною складно. А Ліз легко йде по життю. Розумієте? Ніколи не тратить терпець. У неї немає поганих рис характеру.

Коли Денні сказав це, Джудит несамохіть пригадала собаку Ліз — Крамбля. Якщо правда те, що каже Сузі, то Денні дуже помиляється щодо своєї дружини.

— Тоді можна поцікавитися, — провадила Таніка, — чи добре ви ладнали з місіс Кертис?

— Перепрошую? — зронив Денні.

— Нам бажано краще зрозуміти, які у вас були стосунки.

— Ну, я почав зустрічатися з Ліз у двадцять років. І відтоді ми разом. Вона — єдина, з ким я мав серйозні стосунки.

— І ви ладнали?

— Так. Я її кохаю. Завжди її кохав. Чому ви питаєте?

— А може таке бути, що вона не відповідала вам взаємністю?

— Ви питаєте, чи не зраджувала вона? Та ви жартуєте! Ми тут гаруємо з ранку до ночі. Намагаємося поставити наш центр на ноги після повені. Працюємо сім днів на тиждень. Фарбуємо, ремонтуємо, перебудовуємо.

— Гаразд. Дозвольте запитати: може, в неї були фінансові проблеми?

Денні гірко розсміявся.

— Ха! Та у нас були самі проблеми! Ми — банкрути. Ось у чому біда.

— У неї були борги?

— Не особисті. В усякому разі, я не думаю. У нас рахунок не спільний, тож я не можу точно вам сказати, яка в неї фінансова ситуація, та ми вже багато років ледве зводимо кінці з кінцями. Як виявилося, в наші дні, якщо мрієш працювати на воді, мудро буде всі будівлі зводити на палях.

— У вас проблеми з бізнесом?

— Не з бізнесом як таким. Ліз успадкувала його багато років тому від батька, тож нам не треба виплачувати іпотеку абощо. Якщо наші прибутки перевищують витрати — ми в шоколаді. Але у нас було недостатньо заощаджень, щоб упоратися з останньою повінню. Особливо після попередньої.

— Ви всі свої заощадження витратили?

— Ми зможемо все відбити, щойно запрацюємо нормально.

— Окей, ще буквально пара питань. Що ви знаєте про місцевого мешканця на ім’я Ікбаль Касам?

— Те саме спитала в мене ота жінка.

— Ви про Джудит Потс?

— Так. Вона розпитувала про хлопця, якого вбили минулого тижня.

— Я так розумію, ваша дружина кілька тижнів тому скористалася послугами його таксі?

— Просто поїздила з ним по крамницях. Її не було близько години. Я впевнений, що його послугами користувалася купа людей.

— А добре ваша дружина знала Стефана Данвуді?

Денні відповів не одразу, а коли заговорив, то сторожко.

— Ага, ота жінка, Джудит, про нього теж розпитувала. Чому?

— Будь ласка, відповідайте на питання.

— Але чому ви припускаєте, що Ліз мала якийсь стосунок до цих чоловіків? — запитав Денні, і Джудит вчула в його голосі гнів.

— Дуже важливо, щоб ви відповіли на моє запитання, містере Кертисе.

Денні зітхнув.

— Після розмови з Джудит я запитав Ліз про Стефана. Окей? І вона сказала, що вже багато місяців не мала ніяких справ зі Стефаном. Не ходила в його галерею. Не розмовляла з ним ані разу. І, випереджаючи ваше питання: я поцікавився в неї, чи бувала вона в нього вдома. Вона розсміялася. І казала мені, що не тільки ніколи не бувала у Стефана вдома, й не знає, де він мешкав. Це все, що вам слід знати про Ліз і Стефана. Ми закінчили?

— Майже. У вас є вогнепальна зброя?

— Ні! Навіщо мені пістолет?

— Тоді останнє запитання. Якщо я процитую вам слова — «віра», «надія», «милосердя», — вам це про щось говорить?

Джудит, яка слухала з того боку бусика, нашорошила вуха. «Віра, надія, милосердя»? Чому Таніка таке питає? Джудит припустила, що це якось пов’язано зі Стефановим медальйоном.

Денні, зі свого боку, був не менше здивований питанням, ніж Джудит.

— Ні про що мені це не говорить. А чому ви питаєте?

— Ця фраза нічого вам не нагадує?

— Це якесь гасло, ні? Не знаю.

— Взагалі-то це з Біблії, але, можливо, це має для вас якесь інше значення.

Не встиг Денні відповісти, як у сумочці Джудит задзвонив телефон. Чорт забирай, вилаялася вона подумки, швидко тікаючи від бусика. Вона дуже не хотіла, щоб її застукали за тим, як вона підслуховує, але де ж та кнопка, щоб нарешті заткнути дурнувату штукенцію? Вона тиснула всі кнопки збоку на телефоні, поки пекельний пристрій не замовк. Ось так ліпше. Джудит відповіла на дзвінок.

— Алло, — прошепотіла вона в телефон.

— Це я, — сказала Сузі на тому кінці. — Щойно приїхала Бекс. І в неї є новини про Енді Бішопа. Грандіозні новини. Негайно повертайтеся.

Розділ 27

— Що там у вас? — запитала Джудит, влітаючи додому, зірвала з себе пелерину й дорогою кинула її на рояль «Блютнер».

— Енді Бішоп — убивця, — відповіла Бекс.

— Ви жартуєте? Ну, ми таке на бриджі називаємо «сильний перший хід».

— Я навіть не сумніваюся.

— Гаразд, і звідки у вас така впевненість?

— З того, як він тримався зі мною.

— І як саме?

— Для початку, він неприємний. З тих чоловіків, які не дивляться в очі, а розмовляють до твоїх грудей.

— От клята п’явка, — зронила Сузі.

— Це точно, — погодилася Бекс. — А коли він пропускав мене у двері, то зачепив рукою за сідниці. Це було огидно.

— Віскі будете? — спитала Джудит.

— Та ні, не треба.

— Точно? А я, думаю, хильну.

— Ну, коли вже ви запитали... — промовила Сузі.

— Окей, — сказала Джудит, — два келишки, щоб укріпити нерви. Продовжуйте, — підохотила вона Бекс, ідучи до бару й наливаючи собі та Сузі віскі.

— Ми з Енді разом вийшли на Гай-стріт, — вела далі Бекс. — Я не знала, що казати. Витягнула його з контори, тільки щоб дати Сузі трохи часу.

— І зробили це геніально, — втрутилася Сузі. — Хоча мені це не допомогло. Я встигла тільки його календар сфотографувати, але там нічого немає. Ми вже подивилися.

Сузі казала щиру правду. Вони з Джудит перевірили фото календаря Енді, яке вона зробила, й побачене розчарувало їх обох. На календарі були два останні тижні, здебільшого він позначав там робочі зустрічі, й наскільки можна було судити, жодна з них не була пов’язана ні з ким, причетним до вбивств.

— Та все одно це був кмітливий хід, — сказала Джудит до Сузі, а потім знову обернулася до Бекс. — Отже, ви разом з Енді вийшли на вулицю. І що ж ви йому наговорили?

— Ну, мені вдалося витягнути його з контори, сказавши, що я хочу побалакати про свого чоловіка, і тепер мені не лишалося нічого, як почати нарікати, що чоловік не цінує мене. Що я невидима. Просто матір. Просто дружина. І мене доводить до сказу те, що я не маю власної, незалежної особистості.

— Ви сказали йому правду? — вигукнула Джудит.

— Ніякої правди я йому не казала! — збентежилася Бекс. — Наплела вигадок, щоб його розговорити.

— А, ну звісно, — мовила Джудит, обмінявшись поглядами з Сузі. — Це все була брехня.

— Мені в житті дуже пощастило.

— Певна річ.

— Але я мала щось вигадати для Енді, тож я сказала, що нещасна й волію покинути Коліна, але хочу знати, що я отримаю після розлучення. Чи матиму я рівно п’ятдесят відсотків, і чи отримуватиму частину доходу як головний опікун дітей, і який відсоток витрат на мій переїзд із будинку вікарія повинен буде покрити Колін.

Джудит і Сузі знов обмінялися поглядами. Як на людину, що задоволена життям, Бекс була занадто обізнана з деталями розлучення.

— І що сказав Енді?

— Така вродлива жінка, як я, зможе обтрусити свого чоловіка, як грушку.

— Він так і сказав?

— З його досвіду, судді не надто прихильні до чоловіків, які ігнорують вродливих жінок.

— Не може такого бути.

— Я теж у цьому не впевнена. Думаю, це Енді так підкочувався до мене. А потім він запропонував прогулятися Темзькою стежкою. Не в бік церкви, слава Богу, а до Герлі-Локу. А коли ми відійшли за межі чутності, він сказав: якщо я натякну, що чоловік ще й піднімав на мене руку, то отримаю навіть кращі умови. Мене це так обурило! Ну тобто, Колін, може, і нудний, але ніколи не розпускав рук.

Цього разу Джудит і Сузі навіть поглядами не обмінювалися.

— Але він сказав, що це тонке питання. Якщо я натякну на психологічне насильство, а потім відмовлюся відповідати на питання про фізичне насильство, суддя сам зробить правильні висновки. Головне, як послухати Енді, побільше облити Коліна брудом. Це обурливо!

— І я впевнена, що це все незаконно.

— Я так йому і сказала, і знаєте, як він зреагував? Розреготався. Сказав, що я — наївна дівчинка й мені ще вчитися і вчитися, щоб наостанок добре взути чоловіка.

— Який же він огидний, — зронила Джудит.

— А далі ще гірше. Адже я збагнула, що ми йдемо стежкою в бік Стефанового будинку.

— Ви сюди пішли?

— Так, але марловським берегом річки. Стефановим боком. Я гадки не мала чому. Але я вирішила, що краще підтримувати розмову, поки не дійдемо до Стефанового будинку, — може, тоді й дізнаюся, чому ми пішли сюди. Отож я поцікавилася в Енді, чи завжди він водить клієнток на прогулянку Темзькою стежкою, і знаєте, що він сказав? Він сказав: коли в нього таємний клієнт, він завжди пропонує прогулятися тут. До будинку «того дурня» й назад. Ось як він назвав Стефана — «той дурень». Я, звісно, вдала, що нічого не розумію, і запитала, про кого мова, а він пояснив, що Стефанів маєток перегороджує Темзьку стежку, тож доводиться його обходити, але, на щастя, нещодавно Стефана застрелили.

— Назвав Стефана на ім’я? — спитала Джудит.

— Саме так.

— Отож він його знав! — утрутилася Сузі.

— Але це далеко не все, — сказала Джудит, і в неї заблищали очі. — Він точно сказав, що Стефана саме застрелили?

— Точно. Не «помер», не «був убитий», а саме «застрелили».

— А що вас так зацікавило? — спитала Сузі.

— А те, — озвалася Джудит, — що поліція не повідомляла достеменно, як загинув Стефан. Хоча в газетах були різні припущення, поліція нічого не підтверджувала.

— Отож я й кажу йому: «Звідки ви знаєте, що його застрелили?» — вела далі Бекс.

Дві інші жінки були приголомшені.

— Ви так і сказали?

— Не змогла стриматися. Ну тобто, ми тут намагаємося з’ясувати, хто вбив Стефана, а я розмовляю з людиною, якій усе відомо.

Джудит і Сузі не знали, що й казати. Вони з мовчазної згоди завжди списували Бекс із рахунків як боягузку. Як же вони помилялися!

— І що він сказав? — запитала Джудит.

— Він розсміявся. Сказав, що «має інсайдерську інформацію» і що ходять чутки, мовляв, Стефана застрелили з антикварного пістолета. Ніколи не забуду цієї миті! Цього виразу на його обличчі. Він посміхнувся. Так самовпевнено!

— Сказав, пістолет був антикварний? — перепитала Джудит.

— Так, — підтвердила Бекс.

Троє жінок перезирнулося.

— Що ж, це дуже цікаво, — мовила Джудит. — Адже краще за нас ніхто не може знати ці справи, а ми й не чули про антикварний пістолет.

— Так отож, — погодилася Бекс. — І коли він мені це сказав, я вигукнула «Який жах!» абощо. Не пам’ятаю. Як по правді, я була трішки шокована. А коли Енді обернувся до мене і незворушно мовив: «Сподіваюся, ви не хочете звільнитися від чоловіка в такий спосіб?» — я просто сахнулася, а він розсміявся, кажучи, що пожартував. Отож я вдала дурепу, бо тільки дурепа могла йому повірити. Люди завжди вірять, коли я вдаю дурепу. У мене вигляд такий.

— Не верзіть дурниць, — сказала Джудит.

— Ні, це правда. І вперше в житті я була рада, що я — простакувата домогосподиня. Бо він розслабився, вважаючи, що завдяки цьому «жарту» ми подружилися. Хоча насправді мене від нього мало не знудило. А коли ми розвернулися й пішли назад до Марлова, я запитала його про дружину — просто щоб змінити тему. Кажу вам, він про себе дуже високої думки. І навіть після жарту про вбивство мого чоловіка почав знову до мене підкочуватися. Це було огидно. Почав розповідати мені, що замолоду був видатним спортсменом, і хоча відтоді трішки погладшав, усе одно й досі він сильний. Досі «спроможний». Ось яке слово він ужив. Це було так бридко! І знаєте що... мабуть, я все-таки вип’ю віскі.

— Чорт забирай, ви заслужили, — сказала Джудит, рушаючи до бару; плеснувши у склянку віскі, вона принесла її Бекс.

І Бекс, бездоганна дружина вікарія, ідеальна мати, донька й домогосподиня, зробила ковток.

— Тьху! — зронила вона, зворотом долоні витираючи пекучу рідину з вуст. — Невже обов’язково пити саме віскі?

— Як по правді, — мовила Джудит, — ми з Сузі перед тим випили чаю, але він якось не пасував до оказії. А ви молодець, Бекс, ви — справжня героїня. Ввімкнути пожежну сигналізацію, спаливши тости, — це вже було сміливо. Щоб вивести Енді з кабінету, вам довелося неймовірно швидко думати. А те, як ви отримали інформацію про пістолет, ще неймовірніше! Не кажу вже про те, як ви підштовхнули його викрити себе й запропонувати вам убити вашого чоловіка, навіть якщо він потім і заявив, що це жарт. Кажу вам, ви досягли більшого, ніж ми двоє.

На щоках у Бекс спалахнув рум’янець, і не лише через віскі, яке завирувало у крові.

— Отже, — промовила Джудит, повертаючи пляшку віскі в бар, — тепер, коли Енді зізнався, що знає — Стефана застрелили, ще й з антикварного пістолета на додачу, що це може означати, як гадаєте?

— Він — убивця, — сказала Бекс.

— Одначе, — продовжила Джудит свої міркування, — якби він був убивцею, хіба б він зізнався, що знає — Стефана застрелили?

— Схоже, він просто не міг стриматися, щоб не похвалитися, — мовила Сузі.

— Але він точно старався б не відсвічувати. Та й нічого дивного в тому, що місцевий адвокат має зв’язки в поліції. Чи знає когось, хто має там зв’язки. Закладаюся, в Марлові чимало людей уже знає, що Стефана застрелили. Ви правильно сказали: він вихвалявся.

— Але антикварним пістолетом? — спитала Сузі. — Де він почув про це?

— І я ж провела з ним понад годину, — додала Бекс. — Він може вдавати галантного й головатого, але він — убивця. Я впевнена. Ми вже знаємо, що він пов’язаний з убивством Ікбаля, бо в іншому разі він би не різав на шредері той аркуш одразу після зустрічі з вами у нього в кабінеті.

— Щира правда, — погодилася Сузі.

— Як ми й казали: найочевидніше пояснення, звідки він знає, що Стефана застрелили з антикварного пістолета, — це те, що він сам його й застрелив. Отож нам лише потрібно прив’язати його до вбивства Ліз — і тоді ми зможемо сказати, що знайшли людину, явно причетну до всіх трьох убивств.

Джудит задумливо сьорбала віскі.

— Так шкода, — сказала вона. — Таніка каже, востаннє живою Ліз Кертис бачив гурт скаутів сьогодні вранці о дев’ятій. А потім, трохи по десятій, її тіло знайшов вожатий. Якби ми знали, чим займався Енді між дев’ятою і десятою, то, може, змогли б зрозуміти, чи вбивця він. Хоча, — додала Джудит, повеселівши, — якраз це ми і можемо дізнатися, хіба ні? Сузі, покажіть фото календаря Енді Бішопа, яке ви зробили.

— Секунду, — сказала Сузі, дістаючи мобільний телефон. Кілька разів провела пальцем — і показала двом іншим жінкам зроблене нею фото календаря Енді. Щодня в нього було заплановано багато різних нарад, але жодна з них не починалася раніше 9:30.

— Ну, завдяки сьогоднішній кмітливості Сузі, — сказала Джудит, — ми тепер знаємо, що Енді приходить на роботу не раніше 9:30.

— Ваша правда, — захоплено вигукнула Сузі. — Це все завдяки мені, еге ж?

— Завдяки вам, — погодилася Джудит. — Ви молодець. Але часу на все про все малувато. Енді мав підстерігати її в темному куточку веслувального центру з пістолетом у руках. Дочекатися, поки скаути відпливуть на каное, а потім дуже швидко застрелити Ліз, щоб устигнути прийти на роботу на дев’яту тридцять.

— Але це можливо, — сказала Бекс.

— А ще він мав би знати, що її чоловіка Денні не буде вдома, — докинула Джудит.

— А його не було? — запитала Бекс.

Джудит розповіла, як їй вдалося частково підслухати допит Денні, який вела Таніка, звідки вона й дізналася, що він відучора був у Ноттингемі.

— Так, ну, це неважко було б довідатися, правильно? — мовила Сузі. — Хочу сказати: ми ж дізналися про те, що по вівторках Денні їздить у Ноттингем, уже з першої розмови з ним. Хіба ні?

— Ваша правда, — сказала Джудит. — Він не міг дочекатися, щоб нам розповісти. Так пишався собою!

— То що ми маємо? — спитала Бекс, перехоплюючи ініціативу в розмові. — Як нам відомо, Ікбаль вважав, що Енді Бішоп украв його спадок. А потім Ікбаля вбили. І хоча ми не знаємо, як пов’язані Енді та Стефан, але Стефан був трохи аферистом, правильно? А Енді точно аферист. Може, саме це їх і пов’язує? Це аферисти, які працюють разом. Так чи так, а Енді знає, що Стефана вбили з антикварного пістолета, а знати це може тільки вбивця, правильно? Якщо це правда. А тепер з його календаря ми знаємо, що він мав час убити Ліз уранці перед роботою.

Поки Бекс говорила, Джудит дістала з сумки мобільний і набрала номер.

— Джудит! — відповіла на дзвінок Таніка.

— Я на секунду, — сказала Джудит таким тоном, неначе дзвонить з якогось малозначущого питання на взір наступної гри у віст. — Це правда, що наш убивця користувався антикварним пістолетом для своїх убивств?

На тому боці запала напружена тиша.

— Звідки ви в біса це дізналися? — нарешті запитала Таніка.

— Що ж, це дуже цікавий поворот, дякую, — сказала Джудит і дала відбій.

— Маємо підтвердження, — мовила вона. — Як Енді і сказав Бекс: убивця скористався антикварним пістолетом.

Жінки перезирнулися.

То вбивця Енді Бішоп?

У Джудит задзвонив телефон, і вона здивовано поглянула на нього. Як він може дзвонити, якщо їй ніхто не телефонує?

Аж тут Сузі, здригнувшись, зрозуміла, що це її телефон дзвонить, і витягнула його з задньої кишені.

— Перепрошую, — промовила вона, дивлячись на екран. — Це давня клієнтка... Добридень, Брендо, — відповіла вона на дзвінок. — Як справи?

Кілька секунд вона слухала, а потім вигукнула:

— Не може бути!

Вона послухала ще трохи, й у неї заблищали очі.

— Окей, ми приїдемо за п’ять хвилин. І дякую, Брендо, ви неймовірна.

Натиснувши відбій, Сузі обернулася до подруг.

— Це була Бренда Макфарлен.

— Хто така Бренда Макфарлен? — поцікавилася Джудит.

— Була колись моєю клієнткою. Мала кокер-спанієля на ім’я Монті. Менше з тим... справа в тому, що Бренда мешкає по сусідству з Елліотом Говардом, тож я попросила її наглядати за ним.

— Справді? — зронила Джудит.

— Пам’ятаєте, коли ви вперше розповіли мені про нього, я сказала, що знайду когось, щоб тримати його під наглядом.

— І вона тримає?

— Бренда надійна. На неї можна покластися.

— Але чому вона дзвонила?

— А тому, що пів години тому, каже вона, Елліот розпалив у себе в садку вогнище.

— О, — зронила Бекс, зовсім не вражена. — Це так підозріло?

— Підозріло те, що він палить.

— Чому?

— Елліот щойно підпалив стару олійну картину.

Розділ 28

— Не думаю, що це гарна ідея, — говорила Бекс, поки Сузі на великій швидкості везла подруг через Марлов на своєму пошарпаному мінівені. — Нехай Елліотом займеться поліція.

— І займеться, — сказала Сузі. — Але Таніці потрібно десять хвилин, щоб доїхати з Мейденгеда до Марлова. А ми маємо фору. І взагалі, в чому проблема? Ви ж казали, що вбивця — Енді Бішоп.

— Так, але нам не слід цим займатися. Ми просто... ну, просто домогосподині.

— Кажіть за себе, — озвалася Джудит. — А ця таратайка не може їхати швидше?

— Витискаю все, що можу. Тримайтеся, — сказала Сузі й, завищавши шинами, звернула на швидкості на Джипсі-лейн, навіть не ввімкнувши поворот. — Ми мусимо встигнути, поки він не спалив речовий доказ.

Джипсі-лейн — це стара дорога, яка колись з’єднувала Марлов із сусіднім селом Марлов-Боттом, але нещодавно її з обох боків забудували особнячками, а закінчувалася вона кільцем, на якому стояв останній будинок, набагато пишніший за інші. Автоматичні ворота, густий лавровий живопліт... а разюче зелений асфальт на під’їзді контрастував з червіньковою цеглою будинку.

Тут мешкав Елліот Говард зі своєю дружиною Дейзі.

Мінівен Сузі влетів на кільце, затрусився, різко зупиняючись, коли вона вдарила по гальмах, і нарешті завмер у клубах куряви, одним колесом виїхавши на бордюр.

— Нагадайте мені, щоб я більше не сідала до вас у машину, — сказала Бекс.

— Котрий з будинків Брендин? — запитала Джудит.

— Отой, — відповіла Сузі, вказуючи на маленький будиночок через один від Елліотового.

Три жінки кинулися до будиночка, і на поріг вийшла привітна старенька, якій було під дев’яносто, й, по-змовницькому роззирнувшись, жестом запросила їх усередину.

— Це Бренда, — промовила Сузі, коли вони зайшли до невеликого передпокою.

— Тут як у Франції періоду Віші, — захоплено вигукнула Джудит, роздивляючись приміщення: тюль на вікнах, колекцію наперстків, мосяжні оздоби на стіні — елементи кінської збруї. — Яка гарна домівка, — додала вона.

— Дякую, — сказала Бренда. — І дякую, що приїхали, Сузі. Треба піднятися нагору. Ходімо.

Бренда повела жінок сходами в затемнену кімнату, що відгалужувалася від центрального коридору; на покритому зеленим сукном ломберному столику вже були розкладені карти, розлініяні нотатники, щоб записувати рахунок, і олівці.

— О, ви граєте у бридж? — запитала Джудит.

— Граю, а ви?

— Колись грала. Але я вічно підвищую ставки. А це лютить моїх партнерок.

— А яку систему торгівлі ви використовуєте?

— Немає значення, все одно завжди збираємо врешті-решт сім винових карт.

— Агов, — урвала їх Сузі. — Елліот Говард?

— Ну звісно, перепрошую, — спам’яталася Бренда, підійшла до фіранки і трішечки відсунула. — Мушу визнати, зроду його не любила. І його дружину теж. Вони ніколи не вітаються. І звідси мені видно, що відбувається у них удома. Якось неправильно вони живуть. Рідко бувають разом в одній кімнаті. Ніколи не слухають ні музику, ні радіо. В тому будинку немає радості. Але до сьогодні все було наче нормально. Я не мала що доповісти. Хоча я не спускала з них ока, як ви й просили, Сузі. А потім я прийшла сюди підготуватися до бриджу й побачила... ну, погляньте самі. Ходіть подивіться.

Бренда відійшла вбік, і жінки втрьох підкралися до щілини й зазирнули за фіранку. З цієї точки на другому поверсі їм було видно те, що робиться за лавровим живоплотом у садку пишного будинку в кінці вулиці.

Елліот стояв сам-один, перед ним горіло невеличке вогнище.

Схоже було, що він палить квадратне полотно в рамі.

— Ваша правда! — вигукнула Сузі. — Він палить картину.

— І мені так здалося, — мовила Бренда. — А Сузі сказала звертати увагу на будь-що дивне. А палити картину — це точно дуже дивно, як на мене.

Щойно вона це сказала, як четверо жінок побачили, що Елліот повертається до будинку. Потім він знову з’явився, несучи в руках ще кілька полотен.

— Він палить не просто одну картину, — сказала Джудит, спостерігаючи, як Елліот кидає у вогонь наступні полотна.

— Навіщо він палить усі інші картини? — запитала Бекс.

Не встиг ніхто відповісти, як під будинком зупинилася поліційна машина, а з неї вийшла Таніка.

— Ну нарешті! — зронила Сузі, опускаючи фіранку й обертаючись до Бренди. — Дякую за наводку, Брендо. Ви найкраща.

Не встигла Таніка натиснути ґудзик на дзвонику до Елліотового маєтку, як побачила, що з сусіднього будинку вибігають Джудит, Сузі й Бекс і прямують до неї.

— Я могла б здогадатися, — зронила Таніка, коли жінки підійшли.

— Лише завдяки нам ви дізналися, що Елліот палить картини в саду, — сказала Джудит, трішки роздратована Танічиною непривітністю.

— Картини? — різко перепитала Таніка. — Ви ж сказали — тільки одну.

— Ми спостерігали за ним з домівки моєї подруги Бренди, — пояснила Сузі.

— Бренди?

Сузі вказала на будинок, з вікна якого на них дивилася Бренда. Вона приязно помахала їм, вітаючись.

— Але я маю до вас претензію, — мовила Джудит до Таніки. — Чому ви зразу не сказали мені, що Стефана й Ікбаля вбили з антикварного пістолета?

— Бо ви не розслідуєте ці вбивства! — вигукнула Таніка, не в змозі заглушити відчай у голосі.

— Але ви просунулися б набагато далі, якби тримали нас у курсі.

— Можливо, та ви — цивільні особи. Мені не можна. Все дуже просто.

— Наприклад, — провадила Джудит, ігноруючи Танічині слова, — я б могла пояснити вам значення фрази «Віра, надія, милосердя».

— Ви і про це знаєте?

— Наскільки я розумію, саме ці слова були на бронзових медальйонах, які ви знайшли на місцях убивств.

— Звідки це вам узагалі відомо?

— Проста дедукція. Ви самі мені сказали, що на медальйоні, знайденому на тілі Стефана, було викарбуване слово «віра», а я на власні очі бачила, що біля тіла Ліз був ще один медальйон. Отож, коли ви запитали про фразу «Віра, надія, милосердя», було цілком логічно зробити висновок, що слова «віра», «надія», «милосердя» викарбувані на трьох медальйонах, знайдених на тілах.

— Вона дуже розумна, — сказала Сузі до Таніки, тицяючи великим пальцем у Джудит.

Від такого компліменту Джудит просяяла.

— Окей, — мовила Таніка. — І що, на вашу думку, означає фраза «Віра, надія, милосердя»?

— Ну, це з послання до коринтян, звісно. Але, крім цього, будь-який пристойний укладач кросвордів вам скаже, що це гасло масонів.

— Справді?

— Якщо точніше, це — три головні чесноти масонів.

Таніка навіть не знала, як реагувати.

— Це дуже корисна інформація, — сказала вона. — Дякую.

— Отож я вам раджу з’ясувати, хто тут масон, бо це якось пов’язано з усіма трьома вбивствами.

— Так, зрозуміло. Можливо, ваша правда.

Джудит обернулася до двох своїх подруг.

— Ходімо, — велично сказала вона. — Не заважатимемо Таніці виконувати свою роботу.

Троє жінок, розвернувшись, пішли до старенького мінівена, який, бачила Таніка, з порушенням правил заїхав на тротуар. Ліворуч у трійці йшла ідеальна домогосподиня у джемпері-та-джеґінсах і з пишною зачіскою; праворуч — солідна як дубок жінка, яка ходила й одягалася так, наче збирається вийти в море з Джоном Сильвером; а між ними — ексцентрична аристократка, ширша ніж довша й одягнена, як завжди, в темно-сіру пелерину.

Важко було уявити строкатіше тріо, але Таніка не стримала усмішки, коли жінки від’їхали в клубах дизельного диму з машини Сузі.

Досі зачудовано хитаючи головою, Таніка натиснула на ґудзик дзвоника. У динаміку почувся жіночий голос.

— Резиденція Говардів.

— Доброго ранку, — заговорила Таніка у пристрій. — Це детектив-сержант Таніка Малік. — Можна зайти?

Розділ 29

Опинившись за воротами, Таніка проминула дві блискучі «БМВ». А коли підійшла до дверей, їй відчинила Елліотова дружина Дейзі.

— Доброго вам ранку! — привіталася жінка. — Мене звати Дейзі Говард. Чим я можу вам допомогти?

Таніка ще раз представилася, але була здивована, що такий чоловік, як Елліот, одружений з жінкою, настільки приязною і гостинною.

— Можна мені поговорити з вашим чоловіком? — попросила Таніка.

— Певна річ. Заходьте.

Дейзі повела Таніку через будинок, який справляв враження легкої розкоші. На підлозі були товсті кремові килими, у модерністських вазах — свіжі квіти, а на стінах — старі олійні картини.

— Принести вам щось попити? — спитала Дейзі, заходячи на мармурово-хромовану кухню.

— Ні, дякую, не треба.

— Точно? Сьогодні так спекотно.

— Я лише хочу перемовитися з вашим чоловіком.

— А з якого питання?

— Це поліційна справа, вибачте, — постаралася якомога лагідніше сказати Таніка.

— Тоді можете вийти до нього в сад. Він там щось палить. Це так по-чоловічому.

Дейзі вказала на двері-книжечку, які вели з кухні на патіо, вимощене старими йоркширськими кам’яними плитами. Вийшовши надвір, жінки побачили Елліота, який стояв біля невеличкого багаття в глибині саду. Якусь мить вони мовчки дивилися на нього.

— Як ви двоє познайомилися? — нарешті запитала Таніка.

— В художній галереї в Лондоні. Обоє хотіли купити ту саму картину, — всміхнулася Дейзі на згадку про це. — Він був типовий англієць. Удавана бундючність з ніг до голови. Але я бачила, що він добрий. Потовчений життям, але добрий.

— Кажете, потовчений життям?

— У нього душа митця. Йому легко наставити синців. Хай через що ви сьогодні прийшли до нього, та це не його провина. Хтось інший збив його з пуття. Він не такий сильний, яким видається.

— Гадаєте, в нього неприємності?

— Поліція не приходить запитати, котра година.

Таніка глянула на Дейзі, й хоча та досі всміхалася, в її погляді була й дещиця криці.

Кивнувши на знак подяки, Таніка зайшла в сад. Наблизившись до Елліота, вона побачила, що Джудит і її подруги мали рацію. Схоже було на те, що вогнище живиться дерев’яними підрамниками та яскраво розмальованими полотнами.

Коли вона підійшла, Елліот обернувся. Таніка бачила його світлину на сайті аукціонного дому та двічі розмовляла з ним по телефону, але вживу зустрілася з ним уперше. Він здався їй пригніченішим, ніж вона очікувала.

— Добридень? — зронив він.

Представляючись, Таніка роздивилася, що в багатті горить пів дюжини картин, якщо не більше. Вона почала висмикувати їх, намагаючись урятувати. Роблячи це, вона зауважила, що всі вони схожі на картину без рами у Стефановому будинку.

Елліот просто стояв собі збоку й зачудовано спостерігав за нею.

— Що ви робите? — запитав він.

— Сусідка побачила, що ви палите в саду картини, й подзвонила нам.

— А яка до цього справа поліції? — поцікавився Елліот, обертаючись до низки будинків, які вікнами виходила на його сад. — Бісові нишпорки!

— Це справа поліції, бо ми маємо всі підстави вважати, що вбивство Стефана Данвуді пов’язане з картиною Ротко, яку ви продали йому 1988 року, — відповіла Таніка, висмикуючи з вогнища ще одну картину та збиваючи з неї полум’я об траву, і за хвильку полотно вже тільки трішки курилося. Третя картина ще й не загорілася, й Таніка бачила, що на ній тільки три однотонні смуги різних кольорів — три відтінки жовтогарячого.

— Та ви жартуєте, — сказав Елліот, і в його голос повернулася зверхність, але Таніка здогадалася, що його впевненість награна. — Ви тут серйозно хочете сказати, що я підпалив цілу купу творів Ротко? Та вони б коштували мільйони фунтів!

Таніка роздивилася один обвуглений дерев’яний багет. Він був зроблений зі свіжої сосни, тож навряд чи це та рама, що була на картині Ротко у Стефановому будинку. У Стефана всі рами були старі, більшість із них — золочені й з орнаментом. Як по правді, коли Таніка дістала з багаття останню обгорілу картину та збила полум’я об траву, то збагнула, що всі рами й підрамники дешеві — такі використовують для сучасних полотен. І справді: на всіх підрамниках, які вона врятувала з вогнища, видно було скоби від степлера, якими кріпилося полотно.

— Ці картини мені дуже нагадують Ротко, — сказала Таніка, не воліючи поступатися.

— Приємно це чути. Саме такого ефекту я й домагався.

— Про що ви?

— Це я їх написав. Усі.

— Справді? Коли?

— За останні кілька місяців. Я саме цим і займаюся у вільний час. Малюю.

— Можете розповісти мені про картину Ротко, яку Стефан купив у вас по смерті вашого батька?

Елліот, перш ніж відповісти, хвильку поміркував.

— Окей, ви маєте знати одну річ про Стефана Данвуді: він був шахрай.

— Справді?

— Та коли мій батько тільки помер, я ще цього не знав. Тоді, 1988-го. Саме тому я й запросив його провести оцінку татових картин. І він чудово впорався — принаймні так мені в той час здавалося. Але він сказав, що одна з татових картин — підробка, купив її в мене за безцінь, а згодом провів повторну експертизу й заявив, що це Ротко. Це був болісний удар, скажу я вам. Я завжди любив Ротко. Минуло стільки років, а я досі його обожнюю.

— То навіщо ви палили картини?

— Я завжди знищую свої роботи. За деякий час.

— Чому?

Елліот замість відповіді втупився у пригаслий жар.

— Чому ви палите свої картини? — знову запитала Таніка.

— Бо з мене поганий художник, — промовив Елліот, і було враження, що він говорить радше до вогню, аніж до неї.

— Перепрошую?

— Мої роботи нічого не варті.

Він промовив ці слова так тихо, що Таніка не була впевнена, чи правильно розчула.

— Ви навчалися в художньому коледжі.

— Хто завгодно може піти навчатися в художній коледж. Потрібен лише хист. А хист у мене був. Але я не мав «іскри». Дару. Того, що свідчить: ти не такий, як усі. Ти особливий. Ти маєш що сказати.

Таніці пригадалося, як Джудит розповідала, що замолоду Елліот отримав місце в художній школі, але батько заборонив йому їхати на навчання.

— А коли ви були молодші? Коли вперше вступили в художню школу? Тоді ваші роботи були особливі?

Елліот нарешті відвів погляд від полум’я.

— Цього мені вже не дізнатися, еге ж?

І вперше Таніка відчула, що розмовляє зі «справжнім» Елліотом Говардом. Не бундючним, зовсім не зверхнім, як по правді, а розгубленим, наче маленький хлопчик, що заблукав. Проте Таніка знала, що навіть «маленькі розгублені хлопчики» здатні скоїти вбивство. І, безперечно, це дуже підозріло, що він спершу малює, а потім палить картини у стилі Ротко, і це після пов’язаної з Ротко крадіжки зі Стефанового будинку, навіть якщо вкрали там лише раму.

— Це ви вдерлися до будинку Стефана після вашої з ним сварки в Генлі? — запитала Таніка.

— Ні. Про що це ви?

— Тоді це ви вдерлися до його будинку минулого тижня?

— Я не розумію, до чого ви хилите. Хто куди вдерся?

— Це ви вкрали раму з картини Ротко містера Данвуді?

— Серйозно, я вперше про це чую. Яку раму?

Здавалося, що Елліот начебто щирий у своїх відповідях. Але якщо це не він вдерся в будинок і викрав раму, тоді хто? І чому взагалі ця рама була настільки важлива?

Підійшла Дейзі з телефоном у руці.

— Детективе-сержанте! — покликала вона, й Елліот і Таніка обернулися. — Мушу попросити вас піти.

— Що таке, люба? — запитав Елліот.

— У мене тут на телефоні наш адвокат, і він каже, що ми не зобов’язані відповідати на питання. За його відсутності. І поліція не має права заходити на нашу територію без ордера.

— Я просто відповідаю на питання детектива-сержанта.

— То не відповідай, — твердо сказала Дейзі, а потім розвернулася до Таніки. — А тепер, якщо ви не збираєтеся нічого пред’явити моєму чоловікові й не маєте ордера, то мусите негайно піти.

Таніка знала, що Дейзі має рацію. Без дозволу власника вона не має права залишатися в маєтку.

Вона поглянула на Дейзі й побачила на її обличчі рішучість, що не допускала ніякої полеміки.

Таніка сухо всміхнулася, вибачилася й пішла геть, але, повертаючись у будинок, вона зупинилася на мить біля дверей і озирнулася на Елліота і його дружину. Було дуже схоже, що Дейзі читає своєму чоловікові нотацію.

Що це все означає?

Розділ 30

Наступного дня одна з національних газет виплеснула на першу шпальту інформацію, що в Марлові орудує потрійний убивця. До вечора ця історія була вже в усіх теленовинах, і з тої миті склалося враження, неначе місто захопили міжнародні ЗМІ. Під Залою зібрань новинні канали паркували свої бусики з супутниковими тарілками на дахах, а нескінченний потік репортерів з усього світу допитувався в місцевих мешканців, як їм живеться і працюється, коли на волі ходить серійний убивця.

Це розтривожило всіх, і місцеві громадські лідери, такі як мер і преподобний Колін Старлінг, змушені були постійно з’являтися на публіці й нагадувати містянам і всьому світові, що Марлов насправді — тихе місце, де люди зазвичай живуть пліч-о-пліч у мирі та злагоді.

Що ж до Джудит, та на кілька наступних днів вона зникла, й це дозволило Бекс і Сузі трохи надолужити справи у власному житті. А потім, вранці в понеділок, обидві жінки отримали від неї дзвінок. Вони мали все покинути й негайно їхати до неї додому. Адже їй удалося зробити прорив.

— Просто не віриться, — сказала Сузі, зачудовано стоячи разом з Бекс у вітальні Джудит.

Перед ними, на зеленому сукні ломберного столика, був різаний папір, який Сузі поцупила з кабінету Енді Бішопа, але Джудит старанно розібрала його і, наскільки можливо, розгладила, перетворивши на смужки зо два міліметри завтовшки, а потім склала з них оригінальний аркуш формату А4.

— Ви все склали? — вигукнула Бекс, зачудована не менше за Сузі.

— Я ж казала, що зможу, — озвалася Джудит.

— Але ж тут, певно, сотня смужок! — вигукнула Сузі.

— Так. Але це як пазл. Кожен шматочок, який укладаєш правильно, не просто додається на потрібне місце, а й водночас віднімається від купи шматочків, яким місця ще не знайшлося. Це наче гра з нульовим результатом.

— Скидаю перед вами капелюха, — мовила Бекс, роздивляючись документ. — Не думала, що вам вдасться це зробити.

— Ну ж бо, кажіть, — нетерпляче заговорила Сузі. — Що тут такого важливого, аж Енді Бішоп вирішив це порізати, щойно ви переступили поріг?

— Це сторінка з «Борлесіянина».

— А це що таке?

— Журнал для колишніх хлопчиків і дівчаток зі школи грамоти Вільяма Борлеса¹².

— Не розумію, — сказала Бекс. — Навіщо Енді Бішопові різати сторінку зі старого шкільного журналу?

— Погляньте — і самі побачите.

Сузі й Бекс нахилилися і вдивилися в тонкі смужки паперу на столі.

— Не хочу надто наближатися, — сказала Бекс.

— Не хвилюйтеся, — мовила Джудит. — Я купила целофан і клей. Не могла допустити, щоб порив вітру знищив кілька годин роботи, які я вклала. Я приклеїла всі смужки на целофан, тож аркуш можна брати в руки й роздивлятися з обох боків. До речі, вам і потрібно подивитися його з другого боку.

Щоб продемонструвати це, Джудит узяла документ і передала Бекс і Сузі. Вони уважно його вивчили, але прозріння так і не приходило.

— Звіт торішньої шкільної хокейної команди, — мовила Сузі.

Вона мала рацію. На сторінці були зібрані досягнення перших одинадцятьох гравців з дівчачої і хлоп’ячої команд за минулий сезон.

— Я ж кажу, це нецікавий бік. Переверніть, — сказала Джудит.

На другому боці відновленого аркуша вся сторінка була присвячена колишнім хлопчикам і дівчаткам школи. Тут надрукували послання президента асоціації, новину про благодійний заїзд і перелік колишніх учнів, які померли за минулий рік. Уся ця інформація досі здавалася зовсім невинною.

— Окей, — мовила Сузі. — Або я дурна, або це просто шкільні теревені.

— І звідки взагалі він це взяв? — поцікавилася Бекс.

— Слушне питання, — сказала Джудит. — Спершу я думала, що це його примірник журналу. Я, знаєте, подивилася біографію Енді Бішопа на сайті його контори. Він у дитинстві ходив до школи Борлеса. Отож йому щороку мають надсилати шкільний журнал.

— Але ви не думаєте, що це його журнал? — запитала Сузі.

— Дивіться далі, — сказала Джудит, і дві інші жінки побачили, що вона страшенно собою задоволена.

— Нічого тут немає. Ім’я Езри Гаринтона не згадане. Нема тут ні Ікбаля Касама, ні Стефана Данвуді, ні Енді Бішопа, коли вже на те пішло. Сторінка не пов’язана ні з ким і ні з чим.

— А тут ви помиляєтеся! — вигукнула Джудит, підходячи до комода й за хвильку повертаючись із копією Езриного заповіту. — Я на початку думала, як ви. Не могла зрозуміти, чому Енді Бішоп так хотів порізати цю єдину сторінку зі шкільного журналу. Але ж він її таки порізав, а отже, на це має бути причина. Просто слід її вирахувати. І лише коли я переглянула копію Езриного заповіту, я збагнула, що відбувається. Подивіться на прізвища двох людей, які його посвідчили.

Джудит розгорнула Езрин заповіт, щоб її подруги побачили підписи внизу документа. Двома свідками виступили Спенсер Чепмен і Фей Керр. Були зазначені тут і їхні адреси та професії — коняр і вчителька відповідно.

Сузі перша зрозуміла зв’язок.

— Не може бути! — вигукнула вона, повертаючись до сторінки з «Борлесіянина».

Вона провела пальцем по колонці прізвищ у некролозі.

— І Спенсер Чепмен, і Фей Керр торік померли!

— У яблучко! — сказала Джудит, радіючи, що подруга здогадалася.

— Серйозно? — зронила Сузі. — Вони обоє померли по тому, як посвідчили Езрин заповіт? Що з ними трапилося?

— О, все набагато цікавіше. Погляньте на дати, коли вони померли.

Сузі знову глянула на аркуш, який тримала в руці.

— Спенсер помер торік у березні, і Фей так само. Вони обоє померли в березні.

— А тепер погляньте на дату Езриного заповіту.

Бекс подивилася на дати, проставлені під підписами.

— Тут написано — 5 травня минулого року, — сказала вона. — Стривайте, це ж безглуздя.

— Та ні, глузд у цьому точно є, — мовила Джудит.

— Але як ці двоє могли посвідчити Езрин підпис більш як за місяць по тому, коли померли?

— А вони не посвідчували, еге ж? — сказала Сузі, до якої дійшло, як усе мало відбуватися. — Це не справжні їхні підписи. Енді Бішоп їх підробив.

— Саме так! — вигукнула Джудит. — Але він не міг ризикувати, використовуючи прізвища людей, які згодом могли постати перед судом і повідомити, що не посвідчували заповіт. Отож він узяв двох нещодавно померлих. І сфальшував їхні підписи.

— І саме тому йому так конче треба було знищити цей аркуш після зустрічі з вами, — сказала Сузі, нарешті все зрозумівши. — Він хвилювався, що ви все довідаєтеся.

— Але як йому вдалося обдурити Езру? — спитала Бекс.

— А це дуже легко, — відповіла Джудит. — Дата на Езриному заповіті — за два тижні до його смерті. Під кінець він, певно, мучився страшним болем. Його накачували морфіном, а це викликало сплутану свідомість. Я бачила, як людина помирає від раку. Останні два тижні свого життя бабуся Бетті не розуміла, хто вона, де вона і який нині день тижня. Більшість часу вона марила через ліки, які їй кололи в госпісі. Я б могла змусити її підписати що завгодно, якби схотіла.

— Як Енді Бішоп і вчинив з Езрою.

— Він склав новий заповіт, за яким усі Езрині статки залишалися йому, вмовив Езру його підписати, а потім підробив пару підписів, щоб складалося враження, наче заповіт посвідчили. І хто б дізнався?

— Ніхто, поки в журналі «Борлесіянин» не надрукували колонку некрологів.

— Отже, я правильно казала, — мовила Бекс, — наш убивця — Енді Бішоп. Це точно він.

— Думаю, ваша правда, — погодилася Джудит. — Бо тільки такий варіант має сенс.

— Але звідки Ікбаль довідався про сфальшований заповіт? — запитала Сузі.

— Щодо цього в мене є теорія, — відповіла Джудит. — І якщо я маю рацію, це пояснить, чому він мусив померти і чому його вбив саме Енді. Зачекайте.

Джудит пішла по свій мобільний, взяла його й набрала номер.

— Таніко, сподіваюся, ви не проти, що я вам телефоную, — заговорила Джудит.

— Зовсім ні, — відповіла Таніка на тому кінці. — Усе добре?

— Так, і навіть краще, дякую. Але в мене до вас запитання.

— Гаразд, та ви ж розумієте, що вам не можна розпитувати мене про мою зустріч з Елліотом Говардом?

— О, не хвилюйтеся, це не має стосунку до Елліота Говарда...

— І про вбивства.

— Тобто?

— Вам не можна розпитувати мене про вбивства.

— А з чого ви взяли, що я збиралася це робити?

— А навіщо ви мені ще дзвонили б?

— Ікбаль Касам навчався у школі Вільяма Борлеса?

— Це має стосунок до справи.

— Звісно ж, це має стосунок до справи!

— Тому я не можу вам сказати.

— Це проста відповідь — «так» чи «ні», а вона може бути дуже важлива. Він там навчався, так?

Джудит довелося чекати, здається, цілу вічність, поки Таніка відповіла.

— Гадаю, ця інформація в публічному доступі, — зрештою мовила вона. — Так, ваша правда: коли містерові Касаму було дванадцять років, його батьки рік прожили в Марлові. Весь сьомий клас він провчився у школі Борлеса. Мабуть, саме тому він і повернувся сюди по смерті батьків. З Марловом його дещо пов’язувало.

— Тоді вам слід негайно сходити додому до містера Касама. І якщо ви добре там усе обшукаєте, думаю, знайдете останнє число журналу «Борлесіянин». І там бракуватиме однієї сторінки. Номер 74.

— Перепрошую, ви мені пропонуєте зробити що? — не зрозуміла Таніка.

— Це доказ, що Енді Бішоп підробив заповіт Езри Гаринтона, адже на тій сторінці вказані прізвища двох людей, які померли до того, як начебто посвідчили Езрин заповіт.

— Енді Бішоп підробив підписи свідків?

— У яблучко. Але Енді з цього погляду не пощастило. Адже двоє людей, яких він обрав, у ті далекі часи ходили у школу Борлеса, що й не дивно. Тут лише дві місцеві школи, тому шанси п’ятдесят на п’ятдесят, що марлов’янин навчався в Борлесі. Отож за рік по тому, як Енді сфальшував Езрин заповіт і не попався, і вже збирався покласти собі в кишеню шістсот п’ятдесят тисяч фунтів за продаж Езриного будинку, він і гадки не мав, що шкільний журнал у колонці некрологів надрукує прізвища двох «свідків» Езриного заповіту. І що там чітко і ясно буде зазначено: вони померли більш як за місяць до того, коли було складено Езрин заповіт. Ба гірше для Енді, Ікбаль отримав примірник журналу, бо й сам відучився рік у цій школі.

А що сталося далі... гадаю, ми навряд чи дізнаємося точно. Але я можу уявити, як Ікбаль знічев’я гортає журнал, який прийшов поштою, і раптом бачить, що обидва свідки, які посвідчили Езрин підпис, померли. Не забувайте, Ікбаль уже тоді вважав, що там не обійшлося без шахрайства. Езра пообіцяв залишити будинок йому, але в останню хвилину залишив його своєму нотаріусу. А тепер, за рік по тому, Ікбаль тримає в руках доказ, де чорним по білому написано, що обидва свідки Езриного заповіту на той час уже були мертві.

Отож що він зробив? Ну, думаю, він зв’язався з Енді. Сказав йому, що знає про злочин. А далі що? Може, Енді запропонував йому частку від продажу Езриного майна за мовчання? Чи почав усе заперечувати? Хтозна! Але одне ми знаємо точно: Енді мав залізний, надійний, переконливий мотив бажати Ікбалевої смерті. І мав його вбити, щоб змусити мовчати. Щоб зберегти шістсот п’ятдесят тисяч фунтів спадку, які видурив у Езри.

— Гаразд, дайте мені хвильку оговтатися. Багатенько всього ви на мене звалили. І ви це все кажете серйозно?

— Цілком серйозно. Забудьте Елліота Говарда з його вогнищем марнославства. Хай які претензії він мав до Стефана, та це вже неважливо, бо наш убивця — Енді Бішоп. І в цьому є сенс, якщо згадати медальйони, які він залишив біля тіл. Як я вам уже казала, віра, надія, милосердя — це масонські чесноти, і я буду вельми здивована, якщо Енді Бішопові вдалося досягнути такого високого статусу серед місцевих адвокатів, не приєднавшись до отої банди, що практикує кумедне рукостискання. Ба більше, він обмовився при Бекс, що Стефана не просто застрелили, а зробили це з антикварного пістолета. Звідки б він міг це знати, якби не був убивцею? Ви маєте його арештувати. Негайно.

— Я вражена. Я справді вражена. Єдина проблема в тому, що Енді Бішоп не вбивав Ікбаля Касама.

— Та це точно він убив. Я ж пояснила.

— Не вбивав. Розумієте, його не було в країні, коли вбили Касама. Він був на Мальті.

Джудит не була впевнена, що правильно розчула.

— Повторіть, будь ласка...

— Коли ви розповіли мені про нього, я доручила своїй команді його перевірити. І британська прикордонна агенція, і мальтійський імміграційний департамент підтверджують, що на момент убивства Ікбаля Касама в Енді Бішопа саме закінчувалася щорічна двотижнева відпустка. А це означає, що він був на Мальті й тоді, коли вбили Стефана Данвуді.

— Увесь той час він був у відпустці?

— Вибачте, Джудит, але він тоді перебував приблизно за тисячу міль звідси. Він ніяк не може бути вбивцею.

Джудит просто втратила мову. Якщо під час перших двох убивств Енді навіть не було в країні, тоді немає значення, наскільки серйозний у нього був мотив убити Ікбаля, — він цього не робив. Що ж до вбивства Ліз Кертис, ще лишається можливість, що її вбив він — уранці перед роботою, якщо діяв швидко, — але якщо не він скоїв два перші вбивства, навіщо йому в біса коїти третє? Особливо зважаючи на те, що ніякого зв’язку між ним і Ліз Кертис знайти не вдалося.

Джудит усвідомила, що вони знову повернулися на першу клітинку. Вони вже викреслили Елліота Говарда, а тепер доведеться викреслити Енді Бішопа. А якщо цього не робили ні той, ні той, то хто ж, скажіть на милість, убив Стефана Данвуді, Ікбаля Касама й Ліз Кертис?

І чому? Що взагалі пов’язує трьох жертв, аж це призвело до їхньої смерті?

Розділ 31

Не тільки Джудит і її подруги почувалися пригніченими, а й Таніка також. Сумна правда полягала в тому, що після вбивства Ліз Кертис і пов’язаного з цим міжнародного розголосу справи вони з командою потонули в роботі. Така недосвідчена поліціянтка, як Таніка, ну ніяк не могла вести три публічні розслідування вбивств. Суперінтендант попросив регіонального комісара з кримінальних справ виділити досвідченого детектива-інспектора, щоб очолив справи, але на це потрібен був час.

А поки що Таніка лишалася без підтримки.

Погіршувало справу й те, що її команда бачила: це явно їй не до снаги. Не те щоб вона не пасувала для такої роботи — аж ніяк. Її старанність і бажання робити все «як книжка пише» означали, що команда завжди розуміла, як діяти й коли діяти. Справа була радше в тому, що на неї звалилося забагато всього і неможливо було втримати все під контролем.

Таніка розуміла це з поглядів, які на неї кидали члени команди, коли думали, що вона не бачить, і з того, як іноді раптово уривалися розмови, коли вона заходила кабінет. Команда втрачала в неї віру.

— Є у вас якісь робочі зачіпки? — поцікавився суперінтендант на летючці у своєму кабінеті.

— У якій справі? — запитала Таніка.

Суперінтендант помітив, що вона вперше не намагається сидіти прямо, з бадьорим виразом на обличчі. Вигляд у неї був виснажений.

— Ліз Кертис.

— Якщо по щирості, сер, у нас майже нічого немає.

— Нічого?

— Ні зачіпок, ні свідків, ні мотивів.

— А як щодо її чоловіка?

— Є багато свідків, які підтверджують, що в момент убивства він був на шосе біля Ноттингема. Ми вже роздивилися його життя під мікроскопом, але не можемо знайти ніякого зв’язку — ні мейлів, ні дзвінків, ні есемесок, ні повідомлень абощо — між ним і Стефаном Данвуді чи Ікбалем Касамом.

— То він не наш стрілець?

— Просто не може ним бути.

— А що зі зброєю, з якої вбили Ліз Кертис?

— Балістична експертиза підтвердила, що це той самий люгер, з якого вбили Ікбаля Касама та Стефана Данвуді.

— То преса має рацію? У нас гуляє на свободі серійний убивця?

— Так.

— У Марлові.

— І я про це! У Марлові.

Шеф бачив, наскільки Таніка розгублена. Він добре пам’ятав, як сам вів справи про вбивства. Як був просто завалений роботою. Але зараз він мусив виконувати свої прямі обов’язки.

— Мушу наполягти, щоб ви подвоїли зусилля, детективе-сержанте, поки ми не отримаємо на допомогу досвідченішого офіцера, який візьме на себе бодай одну з цих справ... а можливо, всі три, — додав він зловісно. — Зробіть усе можливе, щоб зрушити справи з місця.

— Так, сер.

— Усе можливе. Ви мене чуєте?

Таніка кивнула. Вона все розуміла.

Після наради Таніка не одразу повернулася в оперативний штаб. Натомість вона вислизнула в пожежні двері на задах будівлі, щоб подихати свіжим повітрям. Але завдання це було не з легких, адже цей бік поліційної дільниці виходив на шосе з двобічним рухом.

Спостерігаючи, як пролітають повз легковики й вантажівки, Таніка дозволила собі поринути у відчай. Наскільки вона бачила, суперінтендант повісить провал на неї. Чи принаймні постарається прикрити свій зад, якщо Таніка напартачить.

«Зробіть усе можливе, щоб зрушити справи з місця», — пригадала вона. Та вона вже робить усе можливе! Проблема у фінансуванні. Команда в неї занадто маленька. Так само і бюджет. Але через щорічні урядові скорочення поліція настільки перевантажена роботою, що скоро просто рухне. Ось чому немає детектива-інспектора, який міг би підмінити Ґарета Госкінза, поки той хворіє. І, підозрювала Таніка, ось чому суперінтендант досі не залучив стороннього детектива-інспектора на допомогу. Він намагається зробити так, щоб у мейденгедському бюджеті не з’явилися завеликі додаткові витрати.

А на додачу до всього Шаміль, Танічин чоловік, дедалі більше нарікав, що її постійно не буває вдома. Він розумів, що робота страшенно важлива для неї, і дуже старався забезпечити їй необхідну підтримку, але, як він частенько повторював, у нього теж є мрії. Він завжди хотів стати діджеєм, а те, що доводиться сидіти вдома з дітьми, заважає його кар’єрі, особливо коли на вихідних він не може затримуватися на роботі допізна. Про те, що Шаміль уже понад двадцять років намагається втілити в життя ту саму мрію без особливого прогресу й без фінансової віддачі, Таніка припинила йому нагадувати багато років тому.

Але в неї краялося серце, коли вона щоранку бачила вираз на личку її донечки Шанті, коли та питала, чи мама прийде ввечері додому вчасно, щоб прочитати їй на ніч казку. Минулого тижня ситуація ще погіршилася, бо Шанті припинила питати. Вона вже й так знала відповідь.

А на додачу до всіх своїх домашніх обов’язків Таніка ще мала виконувати левову частку роботи по догляду за батьком, хоча вона мала двох братів, які цілком могли б їй допомогти, але не допомагали. Вони не говорили відкрито, що це «жіноча робота», — але їм і не треба було, бо це озвучував за них батько. З його погляду, відколи померла Танічина мати, обов’язком доньки стало перетворитися на його куховарку, водійку, особисту секретарку, прибиральницю та пралю.

Таніка стиснула кулаки й заплющила очі, дозволивши собі подумки заверещати. Вона старається викладатися в усьому — бути доброю поліціянткою, доброю дружиною, доброю матір’ю і донькою, але просто не може робити ще більше.

«Та це не зовсім правда, еге ж?» — подумалося їй раптом. Адже, хоч вона і знала, що робить усе можливе, але не могла викинути з голови слова Джудит про те, що «Віра, надія, милосердя» — це гасло масонів. І якби Таніка розповіла їй про це раніше, то і Джудит раніше сказала б їй, щó це означає.

Раптом їй сяйнула ідея, і Таніка рвучко розплющила очі.

Це була зовсім не раціональна ідея. І навіть близько не «як книжка пише», але суперінтендант звелів Таніці робити все можливе, щоб зрушити справи з місця, а в неї, понад сумнів, лишався ще один ресурс, який вона досі не задіяла. Ресурс, який постійно підкидував їй зачіпки, відколи трапилося вбивство Стефана Данвуді.

Таніка витягнула телефон і швидко набрала номер, поки не передумала.

— Алло? — почувся в телефоні голос Джудит. — Є новини?

— Мабуть, можна і так сказати, — промовила Таніка з усмішкою в голосі.

— Чудово! І що у вас є для мене?

Таніка глибоко вдихнула, а потім вимовила одне речення, — вона й подумати не могла, що колись таке скаже:

— Джудит Потс, я залучаю вас до справи.

Розділ 32

Таніка вийшла назустріч Джудит, Сузі й Бекс, які приїхали в мейденгедську поліційну дільницю.

— Я досі нічого не розумію, — сказала Бекс, коли Таніка вручила кожній з них перепустку.

— Я прошу вас трьох приєднатися до моєї команди як цивільні радниці. Якщо у вас знайдеться час.

— О, у нас знайдеться час, — озвалася Джудит, вішаючи шнурок з перепусткою собі на шию.

— А гроші платитимуть? — поцікавилася Сузі.

— На жаль, ні, — відповіла Таніка. — Як ви розумієте, я не просила б вашої допомоги, якби мала щедре фінансування. Але є одна річ, яку може зробити старший слідчий: залучити в команду цивільних, що мають навички, які, на думку слідчого, можуть допомогти у справі.

— І законодавство реально це дозволяє? — поцікавилася Джудит, вигнувши брову.

— Не хвилюйтеся, — відповіла Таніка, знаючи, що Джудит її дражнить. — Я звірилася зі своїм примірником блекстоунівського «Довідника для старших слідчих». Це все законно. Ще один спосіб для нас зекономити гроші — залучати за необхідності цивільних фахівців.

— Я ніякий не фахівець, — зауважила Бекс.

— А з цим я погодитися не можу, — мовила Таніка. — Ви троє, можна сказати, єдині люди, завдяки яким ці справи просуваються бодай трохи. Тож я вважаю, що фахових навичок у вас достатньо.

— А у нас буде доступ до матеріалів у справі? — нетерпляче поцікавилася Джудит.

— Безперечно.

— Звіти патологоанатома, балістична експертиза, заяви свідків — увесь набір?

— Так.

— Тоді ведіть нас.

— Тільки одне застереження, — додала Таніка. — З мого боку це доволі неординарний учинок...

— Ще б пак, — безтурботно сказала Сузі. — У мене ж є судимість.

Усі обернулися й витріщилися на неї.

— Судимість? — перепитала Бекс.

— Нічого серйозного. Дрібне шахрайство.

— І ви вважаєте, що шахрайство — це не серйозно?

— Зрештою мені дали умовне. Я його вже відбула.

— На вашому місці я б поменше про таке патякала, — сказала Таніка. — Але ось у чому річ: моя команда навряд чи зрадіє трьом цивільним, які приєднаються до наших лав. Не те щоб вони мали вибір... Але не дивуйтеся, якщо вас зустрінуть з деяким невдоволенням.

Таніка не помилялася.

Коли вона завела Джудит, Сузі й Бекс у головний оперативний штаб, вони всі відчули, що решта полісменів свердлить їх очима. Що це за чужинці? Що за жінки? Джудит гордовито задерла підборіддя, Бекс дивилася собі під ноги, а Сузі так сердито зиркала на полісменів, наче готова була прийняти бій з усіма одразу.

Таніка повела трьох жінок у невеличку конференц-залу.

— Окей, це ваше робоче місце. Буде щось потрібно — кажіть мені, і я попрошу когось із команди принести.

— Тоді нам потрібно все, що ви маєте у всіх трьох справах, — мовила Джудит.

— Тоді я скажу нашому диспетчеру принести вам усі теки.

— Серйозно? Отак зразу? — зачудовано вигукнула Бекс.

— Поки ви не пішли, — додала Джудит, — у мене три питання. По-перше, ви перевірили картину Ротко у Стефановому будинку? Ту, що була без рами?

— Я запросила експерта перевірити її, як ви і просили, і він сказав, що це оригінал.

— Не підробка?

— Характер мазків, пігменти й вік матеріалів свідчать, що це оригінальна робота Ротко.

— А це вже дуже цікаво.

— Але навіщо Елліотові красти нічого не варту раму зі справжньої картини Ротко, яка коштує тисячі фунтів? — запитала Сузі. — Це єдина річ, яка там нічого не коштує.

Джудит проігнорувала питання.

— І ще не могли б ви мені сказати, який саме антикварний пістолет використав убивця?

Таніка з полегшенням усміхнулася, нарешті маючи змогу бути з Джудит відвертою.

— Це німецький люгер часів Другої світової.

— Чого б це вбивці користуватися німецьким пістолетом? — спитала Сузі.

— А це, сподіваюся, зможете мені пояснити ви троє, — мовила Таніка.

— Тоді у мене теж питання, — долучилася Бекс. — Будь ласка, не могли б ви пояснити, що це за медальйони, про які ви з Джудит говорили?

— Ну, мушу сказати, що Джудит не помилилася. Як завжди. Убивця на кожному місці злочину залишав медальйон. На першому було викарбуване слово «віра», а на другому і третьому — «надія» і «милосердя».

— Але навіщо?

— Гадаю, це послання до поліції, — мовила Джудит до Таніки.

— Я теж так подумала, — погодилася Таніка.

— Що наштовхнуло вас на таку думку? — поцікавилася Бекс.

— Це логічно, — пояснила Джудит. — Хто ще побачить усі три тіла після вбивства? І знаєте, що ще мені впало в око? Це гасло не має продовження — четвертого слова, правильно? Там лише «Віра, надія, милосердя». Три слова. Три тіла. Отож убивця каже поліції: все скінчено.

— На це я і сподіваюся, — погодилася Таніка.

— Але те, що це масонське гасло, теж мусить щось означати. Ви не перевіряли, чи Енді Бішоп не масон?

— Ще ні. Я була, знаєте, трохи заклопотана. Але я накажу комусь це перевірити.

Таніка розвернулася й рушила геть, проте на порозі зупинилася, неначе їй сяйнула нова думка.

— Ви сказали, що у вас три запитання.

Джудит усміхнулася.

— Ви знайшли вдома в Ікбаля журнал «Борлесіянин»?

— Ви це серйозно говорили?

— Не могли б відіслати когось у його будинок? Там буде останнє число журналу, і я майже впевнена, що 74-а сторінка виявиться видерта.

Таніка перевела погляд з Джудит на інших жінок, але на всіх обличчях читалася така сама нетерплячка. Таніка зітхнула, здаючись перед силою природи на ім’я Джудит Потс.

— Гаразд. Я відішлю полісмена це перевірити, — сказала вона й вийшла, зачиняючи по собі двері.

Коли вони залишилися втрьох, Сузі подивилася на подруг з крайнім зачудуванням.

— Що тут, бляха, відбувається?

— Ш-ш-ш! — обурилася Бекс. — Не можна лихословити — ми в поліції!

Сузі не слухала, бо вже дістала телефон і почала тицяти в екран і гортати вкладки.

— Знаєте, я послухалася вашої поради, Джудит, — сказала вона. — Я таки подзвонила Емі — і це було найкраще рішення в моєму житті... Привіт, Емі, — промовила вона до екрана, — вгадай, де я!

Сузі розвернула телефон, і Бекс і Джудит побачили, що вона почала відеодзвінок.

— Де, мамо? — почувся голос із динаміків телефону.

— У мейденгедському поліційному відділку!

— І що ти накоїла цього разу?

— Нічого! Поліції знадобилася моя допомога, уявляєш? І тут зі мною мої подруги — Джудит і Бекс. Ну ж бо, привітайтеся, — промовила вона до Бекс і Джудит, націлюючи на них камеру.

Бекс і Джудит ніяково помахали доньці Сузі, і тут відчинилися двері й одна з поліціянток принесла три бежеві картонні течки, які розпирало від паперів.

— О Боже, та це ж бісові копи! — почувся в телефоні голос доньки Сузі.

Навіть Сузі вдала зніяковіння.

— Звісно, тут будуть копи, — гучно прошепотіла вона в телефон. — Я ж тобі казала: ми в поліції.

З натягнутою усмішкою поліціянтка поклала всі три теки на стіл і вийшла з кімнати.

Коли вона пішла, Сузі промовила:

— Корчить тут із себе велике цабе...

А потім вона сказала доньці, що зателефонує пізніше, й натиснула відбій.

— А тепер... які наші дії? — запитала Сузі, потираючи руки, як слюсар, що збирається відчинити капот старої машини.

— Поменше лайки і відеодзвінків, гадаю, — сказала Бекс.

— Може, візьмемо кожна по теці? — безтурботно запропонувала Джудит.

— Чудова ідея, — мовила Бекс. — Я візьму Ліз Кертис, гаразд? Адже ми були знайомі.

— Тоді я візьму справу Стефана Данвуді, — сказала Джудит.

— Отже, мені залишається Ікбаль, і саме його я і хотіла, — озвалася Сузі.

Усі три жінки всілися за столом і почали гортати документи у своїх теках.

— Знаєте, чого мені хочеться? — майже одразу заговорила Сузі. — Чашки доброго чаю.

— О-о, чудова ідея, — погодилася Джудит.

— Зараз організую, — сказала Бекс, підводячись і виходячи з кімнати. За кілька хвилин вона повернулася з тарілочкою печива і трьома чашками гарячого чаю.

— Яка краса, — промовила Джудит, коли вони влаштувалися з чаєм і печивом над своїми теками.

— А що, на вашу думку, нам шукати? — запитала Сузі.

— Для початку пропоную просто ознайомитися з документами — заявами свідків, звітами патологоанатома тощо. Але, думаю, насправді ми шукаємо сполучні ланки між трьома жертвами. Адже їхні смерті мають бути якось пов’язані. Між їхніми вбивствами минуло тринадцять днів. Якщо вдасться знайти зв’язок — вдасться вирахувати, хто вбивця.

— Але чому б нам не зосередитися на Елліоті Говарді й Енді Бішопі? — поцікавилася Сузі.

— Боюся, цей напрямок нас просто з глузду зведе, — сказала Джудит і додала, — принаймні поки що.

— Чого це?

— Бо тільки я починаю думати про цих двох — мене від нервів аж судомить. Енді Бішоп не міг фізично вбити Стефана чи Ікбаля — на момент обох смертей його не було у країні. Отож тут він чистий. І це при тому, що в нього мотив завбільшки з футбольне поле бажати Ікбалеві смерті. Й Елліот теж не міг убити Стефана, хоч і ненавидів його багато років за вкрадену картину Ротко. Хіба що Елліот якось примудрився вбити Стефана до репетиції хору, а постріл, який я того вечора по восьмій чула з річки, був постановочний. А це дуже сумнівно, якщо вам цікава моя думка. Та й неможливо уявити, навіщо Елліотові вбивати Ікбаля Касама чи Ліз Кертис. І це якщо забути той факт, що Елліот вів онлайн-аукціон, коли вбили Ліз, тож у будь-якому разі не міг її вбити.

— Але це мусить бути хтось із них! — вигукнула Бекс.

— Тут я з вами згодна, — сказала Джудит. — Вони понаставляли своїх відбитків на всіх убивствах. Ну тобто, метафорично.

— Може, хтось їх підставляє? — припустила Сузі.

— Тільки Ліз Кертис не вписується в картину, правда ж? — мовила Бекс до Джудит, піднімаючи свою теку.

— Ви про що? — запитала Джудит.

— Можливо, нам вдасться знайти зв’язок між Енді Бішопом та Ікбалем, між Елліотом Говардом та Стефаном, але досі нам не траплялося нічого, що натякало б на стосунок цих двох чоловіків до Ліз Кертис. Правильно?

— І я про це саме, — погодилася Джудит. — Коли йдеться про Енді Бішопа й Елліота Говарда, ми можемо тільки будувати здогади. Але з жертвами все не так. Ми знаємо, що їх убили. Ми знаємо, що їхні смерті пов’язані. Тому я пропоную спробувати знайти цей зв’язок.

— Нема ніякого зв’язку! — сказала Сузі. — Ніщо не пов’язує місцевого галериста, таксиста та власницю веслувального центру.

— Дурниці. Щось їх точно пов’язує. В іншому разі їх би не вбили. Нам просто слід відкопати, що саме.

— Кумедно, що ви про це заговорили, — промовила Бекс і вказала на документ у своїй теці. — У мене тут перелік усіх клієнтів, яких Ікбаль возив на своєму таксі. І знаєте що — він не возив Елліота Говарда. Жодного разу. Й Енді Бішопа так само. І Стефана Данвуді, коли вже на те пішло. Зате він возив Ліз Кертис. За два тижні до її смерті. Це коштувало п’ятнадцять фунтів.

— Я саме це маю на увазі! — з ентузіазмом вигукнула Джудит. — Адже її чоловік Денні сказав нам, що вона їздила з Ікбалем на таксі, й ось вам доказ, правильно? Ліз познайомилася з Ікбалем за два тижні до смерті. А ще ми знаємо, що вона вчащала до Стефанової художньої галереї. Отож є чіткий і прямий зв’язок між усіма трьома. Ліз була знайома з обома іншими жертвами.

— Хоча, як сказав її чоловік, у цьому нічого дивного, — мовила Сузі. — Вона-бо все життя керувала веслувальним центром, ходила до церкви і все таке. Вона знала в Марлові всіх.

— І все одно це сполучна ланка, — припечатала Джудит. — Отож нам потрібно просто шукати інші зв’язки між жертвами. Наприклад, я тут бачу, що Стефан Данвуді ходив до школи сера Вільяма Борлеса.

— Так само як Ікбаль, — мовила Сузі.

— Бачите? Ось вам ще один зв’язок.

— А Ліз — ні, — сказала Бекс, відриваючи очі від своєї теки. — Вона вчилася у великомарловській школі.

— Гаразд. Та все одно слід шукати далі.

Жінки взялися до роботи, й тишу в кімнаті порушувало тільки шелестіння перегорнутої сторінки, або коротке сьорбання, коли хтось робив ковток чаю, або хрумкіт відкушеного печива.

— Тут дещо є, — підвела погляд від своєї теки Бекс.

— Що там у вас? — запитала Джудит.

— Це звіт про соціальні контакти Ліз Кертис. Поліція перевірила її телефонні дзвінки. І електронний календар. Проаналізувала її мейли, історію пошуку в інтернеті тощо. Я вражена, яку роботу вони провели, — тут ціле її життя. Але ніде нема взагалі нічого підозрілого.

— Щось має бути, — сказала Сузі.

— Чесно, нічого немає. Ліз вела бездоганне життя. Тут купа робочих мейлів стосовно бронювання номерів у веслувальному центрі, дзвінки до родини й усе в такому дусі. А поза цим вона практично не вела соціального життя. І хоча календар у неї переважно порожній, один запис усе-таки є.

— Продовжуйте, — мовила Джудит.

— Тут написано «Вечеря з гребцями». Це було минулого місяця.

Джудит підібгала губи.

— Календар цілком порожній, якщо не рахувати цього запису?

— На багато місяців. Просто порожній. А потім, п’ятого серпня, зазначено: «Вечеря з гребцями». Отож я і подумала: може, ще хтось із жертв був на тій вечері?

— Чудова думка! — вигукнула Сузі.

— П’ятого серпня? — перепитала Джудит.

— Саме так.

— А це вже цікаво, — сказала Джудит і почала гортати справу про вбивство Стефана Данвуді. — Якщо не помиляюся, цього-таки дня Елліот Говард ходив у Стефанову художню галерею і влаштував там сварку.

— Він улаштував сварку з Елліотом на регаті Генлі, — заперечила Сузі.

— Ні, то було за кілька тижнів до того. А я кажу про той випадок, коли Елліот пішов до Стефанової галереї і погиркався з ним там... Ось і воно!

Джудит знайшла свідчення, які поліція взяла в Антонії Вебстер, Стефанової асистентки. Швидко проглянула їх.

— Так, тут написано, що Елліот посварився зі Стефаном у його кабінеті вранці в понеділок, п’ятого серпня. А тепер ми знаємо, що того-таки дня Ліз ходила на вечерю з гребцями.

— Гадаєте, дві події пов’язані? — запитала Бекс.

— Гадки не маю, але ось що я вам скажу, — мовила Джудит, якій раптом дещо спало на думку. — Веслування — це сполучна ланка між Ліз і Елліотом.

— Справді?

Джудит розповіла подругам про шкільні світлини, які бачила в Елліотовому кабінеті на стіні: на них він був у різних веслувальних командах.

— Отож він колись займався веслуванням, — зронила Сузі. — Оце вже краще.

— А зважаючи на те, що Ліз колись представляла Велику Британію, — промовила Джудит, — може, вони через веслування й познайомилися?

— Не думаю, — сказала Бекс, звіряючись зі своєю текою. — Ліз молодша за Елліота. Ось, знайшла: їй було п’ятдесят чотири.

— Елліотові — п’ятдесят вісім, — повідомила Джудит, коли знайшла відповідну інформацію у своїй теці. — І змішаних хлоп’ячо-дівчачих команд не буває, правильно? Отож навряд чи вони могли тренуватися разом. Але це зовсім не означає, що вони обоє не могли піти на ту саму вечерю, правда ж? Секундочку...

Джудит вийшла з кімнати й розшукала Таніку, яка саме спілкувалася з іншим полісменом.

— Детективе-сержанте Малік, не могли б ви довідатися, що саме робив Елліот Говард у вечір понеділка, п’ятого серпня? Можливо, варто розпитати його про весь тиждень, щоб він не знав, який конкретно вечір нас цікавить.

— Окей, — сказала Таніка. — Залюбки. І до речі, ви мали рацію щодо Енді Бішопа. Ми побалакали з магістром марловської масонської ложі, й він підтвердив, що містер Бішоп — масон.

— А Елліот Говард?

— Про Елліота я також запитала, але він не масон і ніколи ним не був.

— А Стефан Данвуді?

— Ні він, ні Ікбаль Касам. Єдиний масон у цій справі — Енді Бішоп.

— Що ж, це корисно знати. Я розповім команді, — сказала Джудит і побігла до себе в кабінет.

Коли Джудит повернулася, Бекс і Сузі щось жваво обговорювали.

— Не хочу вас переривати, — сказала Джудит, сідаючи на своє місце за столом.

— Я читаю звіт з місця злочину з Ікбалевої справи, — пояснила Сузі. — Читання малоприємне, скажу я вам. Але мені впала в око одна річ. Убивці не довелося вдиратися в будинок, щоб убити Ікбаля.

— Гадаєте, Ікбаль сам його впустив? — запитала Джудит.

— Не о п’ятій ранку, коли його вбили. Відповідно до звіту патологоанатома, на момент смерті в крові Ікбаля була висока доза снодійного.

— Його приспали? — збентежено перепитала Бекс.

— Йому прописали це снодійне, — пояснила Сузі. — Ікбаль розповідав мені, що вживав снодійне, щоб заснути після нічної зміни. Але я не думаю, що тієї ночі він комусь відчиняв двері.

— Отож у вбивці був ключ? — запитала Джудит. — Ви це хочете сказати?

— Це єдине пояснення, але я знаю, наскільки серйозно Ікбаль переймався своєю безпекою. Ну, він же навіть не дав мені ключ від бічної хвіртки, щоб я могла забирати Емму. Щодня він сам відчиняв мені хвіртку або лишав її незамкненою, якщо знав, що я от-от прийду. Одного дня я навіть запитала його про це. Сказала, буде простіше, якщо він дасть мені ключ, але він не дав. Сказав, що краще сам мене впускатиме.

— Отож якщо він навіть вам не дав ключа, кому ж він міг його дати? — запитала Джудит.

— У тому-то і справа! Ми всі були на його похороні, і, крім нас, там були тільки люди, яких запросив імам Латиф. Нема нікого, кому він міг би довірити ключа.

— Ключ зазвичай залишають у сусідів, — сама до себе пробурмотіла Бекс.

— Що ви кажете? — перепитала Джудит.

— Ми нікому не даємо ключа від будинку вікарія. Але залишили дублікат сусідам.

— Ну звісно! — збуджено вигукнула Джудит. — Ключ лишають у сусідів, і саме це зробив Ікбаль.

— Але чим це нам допоможе?

— Ікбалевим сусідою був Езра. Вони були добрі друзі, тож Ікбаль точно міг довірити йому ключа.

— Але Езра помер, — сказала Сузі. — До чого ви хилите?

— Поміркуйте. В Езриному будинку зберігається ключ Ікбаля. В шафці. Або в шухлядці. Езра помирає, і хто успадковує все його майно, включно з усім, що є в будинку? Такий собі Енді Бішоп. Енді потрібно лише обшукати Езрин будинок, і я впевнена, саме так він і вчинив, коли старий помер, — і так Енді знайшов запасний ключ до будинку Ікбаля Касама.

— Стривайте, я не розумію, — мовила Бекс. — Хочете сказати, це все-таки Енді Бішоп убив Ікбаля?

— Я лише знаю, що Енді мав мотив його вбити, а тепер ми ще знаємо, що мав і можливість. По суті, він, мабуть, єдина людина, яка могла проникнути в будинок Ікбаля, не зламуючи дверей.

— Але він у той час був на Мальті, — сказала Сузі.

— А що як вони вбивають один за одного? — зронила Бекс.

Жінки перезирнулися.

— Продовжуйте, — попросила Сузі.

— Ну, Енді Бішоп убиває Стефана Данвуді для Елліота Говарда. А потім Елліот Говард убиває Ікбаля Касама для Енді Бішопа.

— Так, у мене теж були такі думки, — мовила Джудит. — Але, як не прикро, тут дещо не збігається. Візьмімо перше вбивство — Стефана Данвуді. Елліот був на репетиції хору, отож він не може бути вбивцею. Енді ж був на Мальті, тож і він не може бути. Ні, ми тут щось проґавили. Я відчуваю. Щось очевидне, щось «сховане на видноті». Якби ще зрозуміти що!

Відчинилися двері, й увійшла Таніка з якимись роздруківками в руках. Не встигла вона заговорити, як Джудит обернулася до неї.

— Знайшли зв’язок між Енді Бішопом і Елліотом Говардом? — запитала вона.

— Ні, — зітхнула Таніка. — Ми звірили телефонні розмови, електронну пошту й календарі містера Бішопа й містера Говарда, і наскільки ми бачимо, вони ніколи не спілкувалися. Наше розслідування показує, що вони не знайомі.

— Що ж, це ставить хрест на нашій теорії, — сказала Сузі.

— Тепер до іншого, — мовила Таніка до Джудит. — Одна з поліціянток обшукала будинок Ікбаля. І знайшла на книжковій полиці останнє число «Борлесіянина». Сторінки 74 бракує. Її видерли. Як ви й передбачали. Не розумію, як вам це вдається. Просто не розумію.

— Мабуть, у цьому випадку, — сказала Джудит, — вам ліпше й не питати.

— Окей, не питатиму. Але я зайшла в інтернет і знайшла журнал на шкільному сайті, й там усе, як ви й казали. На сторінці 74 подано перелік нещодавно померлих членів Клубу старих борлесіянців, і двоє з перелічених — це люди, які посвідчили заповіт Езри Гаринтона. Спенсер Чепмен і Фей Керр.

— Хоча вони на той час уже померли.

— А це означає, що ми зможемо відкрити кримінальну справу на Енді Бішопа за фальшування Езриного заповіту. Чудова робота, фантастичний результат. Але й це ще не все: наявність журналу в Ікбаля вдома підказує, що Ікбаль також знав про фальшування, і якщо він не збирався тримати язика за зубами, це очевидний мотив для Енді хотіти Ікбалевої смерті. Але скажіть на милість, як Енді міг убити Ікбаля, якщо в цей час був на Мальті?

— Ми ще думаємо, — відповіла Джудит.

— Тоді дозвольте розповісти про телефонну розмову з Елліотом Говардом, яку я щойно провела.

— Ви з ним говорили? — здивувалася Бекс.

— Звісно, — відповіла Таніка, передаючи Джудит роздруківки, які тримала в руках. — Я попросила його надіслати мені його робочий календар за всі тижні з отої сварки з містером Данвуді в Генлі.

— І що він робив у понеділок, п’ятого серпня? — нетерпляче запитала Джудит, гортаючи сторінки. — І як він тримався, коли ви з ним балакали?

— Так, наче його все дістало, — сказала Таніка. — Наче я просто якась дурепа, що заважає йому жити.

— Ну, ви не дурепа, але ви точно йому заважаєте, — всміхнулася Джудит. — А, ось і воно — понеділок, п’яте число.

— Він був на вечері з гребцями? — поцікавилася Бекс.

— Гм-м, — зронила Джудит, відповівши не одразу.

— Ну?

— На жаль, ні. Якщо вірити календарю, він того вечора ходив на плавання, — сказала Джудит і почала гортати далі, щоб краще уявити собі розпорядок інших днів. — Він усе записує. І коли випиває з друзями, і коли вечеряє; тут є і репетиції хору по четвергах, і футбольні матчі, і бадмінтон по суботах. Вони з дружиною ведуть активне життя.

— А чому ви так зацікавилися тим понеділковим вечором? — запитала Таніка.

— Це єдиний вечір, який зазначений у календарі Ліз Кертис. Того дня була запланована вечеря з гребцями. А оскільки відомо, що замолоду Елліот Говард був гребцем, нам стало цікаво, чи нема між ними двома якогось зв’язку. Але з Елліотового календаря видно, що він щопонеділка з восьмої до дев’ятої плаває у центрі дозвілля «Корт-Ґарден».

— Щопонеділка? — скептично перепитала Сузі.

— Щопонеділка. Так тут написано.

— Тож він навряд чи міг бути на вечері разом з Ліз.

Джудит це не сподобалося.

— А у вас не виникає відчуття, що коли ми починаємо придивлятися до Елліотового життя, в нього на все є готове алібі? То він плаває, то в нього репетиція хору, то він у прямому ефірі веде аукціон...

— У поліційній роботі так буває часто, — сказала Таніка. — Постійно наражаєшся на цегляні мури. Але слід вірити в систему. Вірити в себе. А якщо ще згадати, скільки вам трьом уже вдалося досягнути, навіть не маючи доступу до матеріалів справи! Я впевнена, що ви зробите великий прорив. Просто впевнена.

На жаль, Танічина впевненість не справдилася. Хоча три подруги довго вивчали звіти балістиків, патологоанатома і криміналістів, хоча вони прочитати всі допити свідків і продерлися крізь фінансову й іншу документацію, вони так і не змогли знайти нічого, що допомогло би просунутись у справі. Яке розчарування! Десь там ходить убивця, але як з’ясувати, хто це?

А Джудит повсякчас повторювала, що вони проґавили щось серйозне, ба навіть очевидне. Вона це кістками відчуває. От тільки що?

Розділ 33

Першого дня жінкам не вдалося досягти ніякого прориву. І другого також. Здавалося, вони тільки ходять і ходять по колу, перебираючи ті самі зачіпки й ниточки, а головне — ті самі бездоганні алібі Елліота Говарда й Енді Бішопа.

Три подруги почали занепадати духом. Вони ловили на собі насмішкуваті погляди, коли заходили в поліційний відділок чи виходили з нього або коли мали нахабство попросити специфічну інформацію, і дедалі більше відчували, що підводять Таніку. Зрештою, вона дуже ризикнула, залучивши їх, а вони не зробили нічого, щоб виправдати її довіру.

До середи вже ні Бекс, ні Сузі не могли більше марнувати час на роботу над справою. Сузі треба було вигулювати собак, а Бекс — повертатися додому, де за два дні, як їй здавалося, запанував повний безлад. Отож Джудит у середу лишилася в поліційному відділку сама. Але без подруг усе було не так. Вона почувалася трохи безглуздо — почувалася дурною набридливою старою леді, якою, знала вона, Танічині колеги її і вважають.

Коли вона повернулася додому, просидівши цілісінький день у відділку, то вирішила, що сьогодні їй як ніколи потрібно поплавати, щоб у голові просвітліло.

Кілька тижнів було сонячно, але цей вечір приніс синюваті хмари, а в повітрі стояла гнітюча спека. Пливучи проти течії, Джудит була переконана, що гроза вже близько.

Щоб притлумити розчарування, Джудит вчинила так, як завжди. Вона почала лічити ті речі, в яких їй пощастило. Їх було чимало. Вона в чудовій формі, не бідує і навіть завела нових подруг. Та попри всі зусилля залишатися на позитивній ноті, Джудит не могла зупинити плину думок, що раз у раз поверталися до роботи, якою вона займалася в поліційній дільниці і яка, наскільки бачила Джудит, не привела абсолютно нікуди.

Зокрема, вона все міркувала про антикварний пістолет, яким скористався вбивця, і про медальйони, які залишив на кожному місці злочину. Той факт, що всі жертви були застрелені з антикварного люгера, для Джудит красномовно промовляв, що вбивцею має бути Елліот Говард, але той факт, що на тілах залишили масонські медальйони, не менш красномовно промовляв, що вбивцею має бути Енді Бішоп.

У Джудит виникло жахливе відчуття, що вбивця грається з нею, грається з поліцією. Зрештою, навіщо взагалі залишати на місці злочину речові докази, такі як бронзові медальйони? Невже не повинен нормальний убивця зосередитися на тому, щоб потрапити на місце злочину, вчинити вбивство, а потім зникнути звідти, не залишивши взагалі ніяких доказів? А медальйони — це якесь безглуздя.

Оскільки пливла Джудит у напрямку Стефанового маєтку, то, наблизившись, на хвильку призупинилася, роздивляючись порослий комишами берег і подумки повернувшись у вечір убивства. Вона була так близько від убивці саме тієї миті, коли він застрелив Стефана Данвуді! У це просто важко повірити.

Аж тут її тіло прошив холодок, і Джудит вирішила закінчувати плавання і дозволити річці віднести її назад, додому. Плинучи за течією, Джудит зловила себе на думці: дивовижно, скількох людей у Марлові пов’язує річка. На річці живе вона сама, на ній жив Стефан, а якщо поплисти далі за течією, то, проминувши Марлов, дістанешся веслувального центру.

Джудит згадала той факт, що Ліз Кертис колись була гребцем міжнародного рівня, а Елліот Говард замолоду теж займався веслуванням. Цікаво, а Стефан Данвуді? Він не веслував? Тут Джудит збагнула, що не одразу побачила цей зв’язок: Стефан уперше посварився з Елліотом саме на веслувальній регаті!

Вона відчула укол збудження. Таке відчуття в неї асоціювалося зі складанням кросвордів. Усвідомлення, що хоч вона й досі не знає відповіді, та вже на правильному шляху. І що більше вона думала про зустріч Стефана й Елліота на регаті, то більше впевнювалася, що нюх її не підводить.

Повернувшись додому, Джудит одягнулася й налила собі щедру порцію, як вона любила казати, «думного скотчу». А тоді сіла за свій застелений сукном ломберний столик і ввімкнула планшет. Діставши кілька аркушів А4, вона підгострила і так гострий олівець і сіла до роботи.

У пошуковому віконці вона надрукувала «Елліот Говард» і «+веслування». Ніяких результатів не знайшлося. Байдуже. Вона зробила другу спробу — «веслування» в парі зі «Стефаном Данвуді» і здивувалася, отримавши результат. То була стаття з «Марловської вільної преси», і Джудит клацнула на посилання.

Сторінка, на яку її привело посилання, містилася в розділі «Дім і сад» і була присвячена «власникові місцевої художньої галереї Стефанові Данвуді», який показував читачам свою домівку. Тут було чимало світлин Стефана в домашній обстановці, але Джудит швидко проглянула текст, шукаючи, що саме Стефан каже про «веслування». І невдовзі знайшла відповідний абзац.

У відповідь на моє питання, чому він купив будинок на річці Темзі, містер Данвуді сміється. «Плавати я не вмію і ніколи не любив веслування, тож вам може здатися дивним, що я придбав старий млин. Але я обожнюю дику природу, яка буває тільки на ріці. І поки не треба лізти в човен, тут просто чудово».

Ентузіазм Джудит випарувався. Це ж очевидна відповідь на питання, хіба ні? Якщо Стефан і пов’язаний з кимось у цій справі, то не через веслування.

Але Джудит знала, що як не можна у кросворді відкидати формулювання, поки не перепробувала всіх комбінацій, не попідставляла всі до єдиної літери алфавіту, так само і зараз вона повинна шукати всі можливі прив’язки до веслування серед свідків і жертв. Отож вона в пошуковому віконці надрукувала «Ікбаль Касам» і «веслування».

Жодних результатів.

Далі вона вбила в пошук одразу «Ліз Кертис» і «Денні Кертис» плюс слово «веслування», але тут отримала сотні результатів, переважно з вебсайтів і блогів, присвячених подорожам і туризму.

Джудит нахмурилася. Де ще можна дізнатися про веслувальну кар’єру Ліз, окрім як у її веслувальному центрі? Джудит поклацала по інших посиланнях, потім повторила пошук за іншими словами, але нікуди так і не просунулася. В інтернеті було чимало статей, які нахвалювали веслувальний центр як чудове місце відпочинку для дітей або оплакували його закриття через нещодавні повені, проте не було нічого, що безпосередньо прив’язувало б Ліз або її чоловіка до спортивних змагань.

До опівночі у Джудит уже все в голові переплуталося. «Думний скотч», який вона попивала, приблизно по десятій перетворився на «бездумний скотч», і важко було сказати, чи досягла вона відтоді бодай чогось. Вона пробувала шукати на сайтах усіх місцевих газет і всіх сусідніх веслувальних клубів, від школи Вільяма Борлеса й великомарловської школи до Ліендерського клубу в Генлі. Та хоч як вона шукала, а зв’язку знайти не змогла.

Цілий вечір виявився провальним.

І все одно Джудит глибоко в душі мала відчуття, що вона на правильному шляху. А ще глибше — розуміння, що сайти місцевої газети та веслувальних клубів подають інформацію тільки за нещодавній період. Лише останні десять років уся інформація одразу потрапляє в інтернет, а от за попередні десять років на сайтах міститься тільки спорадична інформація або ж неповні оцифровані архіви. Що ж до ще давнішого періоду, тобто 1990-х і 1980-х, то на нього жодна з газет не має бази даних, яка дозволяла б вільний пошук; те саме стосується і веслувальних клубів. А Елліотова веслувальна кар’єра в школі, так само як і участь Ліз в олімпійській збірній, були ще в доінтернетну добу.

Джудит важко звелася на ноги. Час лягати спати. Та не встигла вона зорієнтуватися, щоб не промахнутися ногою мимо сходинки, як рука її потяглася до ключа на шиї, а погляд зупинився на розмитих дубових дверях по той бік бару. Джудит підсвідомо розуміла, що зараз явно не час, але цілком можливо, що довго відтягувати все одно не вдасться.

Дорогою в ліжко Джудит сказала собі, що треба виспатися, і тоді, будемо сподіватися, знайдеться рішення.

Найдивовижніше те, що вона мала рацію.

Розділ 34

Наступного дня Елліот Говард відчув на роботі, що зголоднів. Він приїхав рівно о десятій, як завжди, і ранок був не важчий, ніж будь-який інший, але Елліот не міг усидіти на місці, був напружений. Кортіло вирватися на волю. Отож, хоча не було ще й одинадцятої, він вирішив вийти з роботи. Неподалік містилася торгова точка, де бусик, який торгує сандвічами, продасть йому чудовий бутерброд з беконом і чай у пінопластовому стаканчику. Сказавши всім, що йому треба на пів години вискочити, Елліот вийшов з будівлі.

Йдучи геть, Елліот не помітив літню жінку, яка сиділа на лавці біля великого куща гортензії, хоча жінка була в темно-сірій пелерині.

Проводжаючи Елліота поглядом, Джудит відчула приплив адреналіну. Все чисто! Та чи надовго — ось питання. Вона підвелася з лавки, забрала пакет, який мала з собою, і поквапилася в аукціонний дім.

Увійшовши, вона побачила, що Елліотова дружина Дейзі сидить за своїм столом.

— Доброго ранку, — оголосила Джудит, розуміючи, що їй знадобиться вся її харизма, щоб отримати бажане.

Впізнавши Джудит, Дейзі здивувалася.

— Що ви тут робите?

— Ви мене не пам’ятаєте, але кілька тижнів тому я приходила до вашого чоловіка.

— О, я пам’ятаю вас дуже добре. Він усе мені розповів. Ви, щоб зловити його в пастку, вигадали цілу історію. Щось про сукню й келих вина.

Джудит збентежилася. Ця Дейзі була зовсім не схожа на ту Дейзі, з якою вона розмовляла минулого разу. Що в біса змінилося?

— Перепрошую?

— Він сказав, що ви приходили вивідати про нього інформацію.

— Це неправда. Я лише попросила його заплатити за сукню, яку він зіпсував.

— Брехня.

— Даруйте?

— Це брехня. Я бачу. Ви брешете.

— Аж ніяк, — вирішила блефувати Джудит. — А тепер, якщо ви не проти, я залишу зіпсовану сукню в кабінеті вашого чоловіка.

— Вам туди не можна! — крикнула Дейзі, та було запізно: Джудит уже зайшла в кабінет до Елліота і постаралася роздивитися всі світлини гребців, які висіли на стінах.

Саме з цією ідеєю вона прокинулася вранці. Зрештою, якщо вона шукає свідчення, що Елліот у минулому був гребцем, то де найкраще починати пошуки, як не на стінах його кабінету? Тут були всі переможні команди, до яких він належав, а на паспарту були підписані й імена людей на фото. Це ідеальне місце, де можна дізнатися, чи він колись веслував разом зі свідками або жертвами вбивств.

Але не встигла Джудит усе добре роздивитися, як до неї підлетіла Дейзі.

— Я сказала, що вам сюди не можна. Це кабінет мого чоловіка, особистий кабінет!

Від Дейзі віяло такою люттю, що Джудит налякалася. Дейзі нагадувала вовчицю, яка захищає вовченят від небезпеки.

— Ми так старалися, щоб збудувати щастя, — засичала Дейзі. — Разом. Ми з Елліотом. І нам ніщо не завадить. І ніхто, бо я цього не допущу. А тепер геть звідси. Геть!

Джудит збагнула, що ліпше так і вчинити, щоб до неї не застосували фізичну силу.

Виходячи з аукціонного дому, вона силкувалася зрозуміти, що ж відбулося. Чому Дейзі зреагувала так бурхливо? Вона просто захищає чоловіка? Чи тут щось більше?

Цікаве питання, але Джудит зараз не могла приділити йому всю свою увагу. А все тому, що там, в Елліотовому кабінеті, вона зробила великий прорив, наскільки можна судити. У ряду світлин на стіні з’явилася прогалина, якої там раніше не було.

Після попереднього візиту Джудит Елліот зняв зі стіни один зі знімків.

Тепер уже вона була переконана: веслування — ось зв’язок, який вона шукала весь цей час. Це точно воно! А якщо справа в ньому, то Джудит зрозуміла, що не має іншого виходу. Рука потягнулася до ключа на ланцюжку на шиї.

Прийшов час.

— Ви хотіли нас бачити? — запитала Бекс, і Джудит повела їх із Сузі в хату й розповіла про свій похід на роботу до Елліота Говарда і про сутичку з його дружиною Дейзі.

— Вона на вас накинулася? — здивувалася Сузі.

— Я не могла нічого зрозуміти. Першого разу вона була дуже мила. Але цього разу поводилася, як поранений звір.

— Цікаво, що змінилося? — зронила Бекс.

— Вона збагнула, що її чоловік — убивця, — просто сказала Сузі. — Ось що змінилося.

— Так, це цілком можливо, — погодилася Джудит.

— То чому, на вашу думку, Елліот зняв зі стіни світлину? — запитала Бекс.

— Ну, можу вам сказати, що я в інтернеті обшукала все, пов’язане з веслуванням, — відповіла Джудит, — і не знайшла нічогісінько.

— Тож зв’язку немає? — заплуталася Бекс.

— Ні, я все одно думаю, що зв’язок є. Але Елліот був гребцем ще в школі, в далекі 1980-і, задовго до інтернету. Отож я пропоную нам самим спробувати з’ясувати, який тут може бути зв’язок.

З цими словами Джудит зняла з шиї ланцюжок і взяла ключ, який висів на ньому.

Сузі вибалушила очі, а от Бекс досі не зрозуміла, яка це важлива мить.

Усміхнувшись до Сузі, Джудит пішла до дверей збоку від бару.

— Тільки не треба завищених сподівань, — сказала Джудит, устромляючи ключ у замок. — Це не настільки цікаво, як вам могло здатися.

З одного боку, Джудит мала рацію, але з другого — вона дуже, дуже помилялася.

Розділ 35

Коли Джудит відчинила двері, подруги кілька секунд не могли вимовити ні слова.

— Чорт забирай! — нарешті вигукнула Сузі, коротко підсумувавши те, що відчували вони з Бекс.

У кімнаті, яку відчинила Джудит, усе було вкрите товстим шаром пилюки, а весь простір від стіни до стіни й від підлоги до стелі був завалений горами газет, журналів, брошур і листівок — вони височіли десятифутовими вежами, які спиралися одна на одну, або лежали великими лискучими купами, якщо якась вежа завалювалася, й усе це, здавалося, тримається разом тільки завдяки павутинню, яке заплело хмарочоси паперу до самої стелі й до всіх чотирьох стін.

Бекс розтулила рота, збагнувши, що бачить перед собою своє персональне десяте коло пекла. А потім чхнула. І знову чхнула. Вивудивши з рукава носовичок, вона притисла його до носа.

— Навіщо?.. — почала вона, але покинула спроби закінчити питання.

— Не люблю викидати газети.

— Та що ви кажете, — пирхнула Сузі. — Але ж тут не тільки газети.

— Тут є місцеві видання. І журнали. Періодику слід зберігати. Тут є і парафіяльні бюлетені. І брошури з постановами ради.

— І відколи?.. — зачудовано поцікавилася Бекс.

— З 1970-го.

— Це тоді померла ваша двоюрідна тітка? — спитала Сузі.

— Ні. Вона померла за кілька років по тому.

Сузі примружила очі.

— Коли ж вона померла?

— Невдовзі.

— Якого року?

— 1976-го.

— То ви на той час уже шість років накопичували папери?

— Слухайте, — роздратовано мовила Джудит, — нам слід перейти в наступну кімнату.

— Тут є ще одна кімната?

— Ще дві кімнати. Ходімо.

Джудит рушила поміж вежами паперів, а подруги пішли за нею.

У наступній кімнаті всі чотири стіни від підлоги до стелі були заставлені металевими стелажами, й усі полиці до останнього дюйма були забиті горами пожовклих газет з обтріпаними кутиками.

— Ось де все почалося, — просто пояснила Джудит.

— Ще 1970-го, — зронила Сузі.

Джудит бачила, що інстинкт підказує Сузі: 1970 рік чимось важливий.

— Отже, що конкретно ми шукаємо? — запитала Бекс.

— Ну, якщо Елліот зняв зі стіни фото, то це, напевно, тому, що воно викривальне. Отож я пропоную довідатися, з ким замолоду веслував Елліот Говард.

— І ви гадаєте, що відповідь знайдеться тут? — запитала Бекс, лякаючись самої думки про те, що треба буде це розгрібати.

— Не хвилюйтеся, все не так погано, як може здатися. Елліотові п’ятдесят вісім, а це означає, що він пішов у школу Вільяма Борлеса 1973 року, а закінчив навчання у вісімнадцять, тобто 1980-го. Команда школи Борлеса завжди бере участь у Марловській міській регаті, а також у регаті Генлі. Вони проводяться у червні й липні. Отож нас цікавлять тільки місцеві газети за червень і липень за сім років — з 1973-го по 1980-й. Це має забрати не так і багато часу.

— Хочете сказати, що Стефанове вбивство не має нічого спільного з картиною Ротко в нього на стіні? — запитала Бекс. — А вбили його через щось, пов’язане з веслуванням?

— Як по правді, коли з’ясувалося, що на стіні у Стефана висить оригінал, я, здається, зрозуміла, як у це все вписується Ротко.

— Ви зрозуміли, навіщо Елліот украв раму зі справжньої картини?

— Гадаю, так. Але зараз це другорядне питання. Я переконана: якщо вдасться довідатися, з ким Елліот був у веслувальній команді, ми нарешті збагнемо, чому Стефан, Ікбаль і Ліз мали померти.

Джудит казала, що завдання має забрати небагато часу, але вона помилялася. Виявилося, що вона вже не пам’ятає системи, за якою складала місцеві газети з 1970-х, хоч і запевняла, що в ті давні дні система була, на відміну від останніх десятиліть. На поверхні здавалося, що кожне видання стоїть окремим стосом, де найстаріші числа зберігаються внизу, але насправді така система була дотримана далеко не всюди. Згори могли зберігатися числа певної місцевої газети за декілька місяців, а іноді, якщо пощастить, і за цілий рік, але потім з невідомої причини починалася зовсім інша газета або ж добірка перескакувала на якийсь інший рік. Єдине, на що можна було більш-менш покластися, це що газети внизу стосів були зазвичай старіші за ті, що нагорі. Проте стелажі були щільно напхані сотнями таких окремих стосів.

Бекс, зі свого боку, постаралася притлумити паніку, коли в повітря здійнялася пилюка й осіла їй на волосся, одяг і шкіру. Але вона примусила себе заспокоїтися, й саме Бекс запропонувала найкращу схему, як працювати з газетами. Вона загортала обтріпані кутики в стосі, шукаючи на сторінках дату. Якщо дата була до червня, вона починала шукати вгору по стосу, а якщо після липня — вниз по стосу. А коли знаходила весь шар газет з червня по липень, обережно виймала його зі стосу, щоб уже переглянути уважніше.

На щастя, Джудит не помилялася в тому, що в місцевих газетах писатимуть про регату і Генлі, і Марлова дуже детально. Цілі сторінки були заповнені світлинами і статтями; ба більше, «Генлі-адвертайзер» мав сторінку з результатами всіх перегонів. Проте в газеті подавалися тільки назви човнів, без імен гребців. Наприклад, «Перша вісімка борлесіянців» змагалася з «Першою вісімкою абінгдонців», і в таблиці результатів було зазначено, що борлесіянці виграли, а абінгдонці продовжили змагання в додаткових турнірах, проте імена гребців у команді перелічені не були.

Після двогодинних пошуків Джудит у відчаї змахнула руками.

— Будь ласка, не здіймайте пилюку, — заблагала вся перемащена брудом Бекс.

— Але ж це марна справа! Нам ніколи не знайти того, що ми шукаємо.

— Якщо воно тут є, ми його знайдемо. — сказала Бекс.

— Але ж його тут нема, хіба не бачите?

— Просто слід шукати далі.

Джудит розуміла, що Бекс має рацію. Досі лишався шанс, що десь на фото трапиться усміхнене обличчя Елліота, а в підписі — імена інших людей, проте це здавалося геть нереальним.

— А ви могли б і допомогти нам, Сузі, — буркнула Джудит, зганяючи на подрузі своє розчарування.

— Про що ви? — не зрозуміла Сузі, відриваючись від газети, яку тримала в руках.

— Наскільки я бачу, ви за весь цей час не знайшли жодної статті.

У Сузі був такий вигляд, наче вона не знає, як на це реагувати, а потім вона помахала газетою, яку мала в руці.

— Я б не сказала, що не знайшла геть нічого.

Вона тримала старезне число газети «Букінгемширська вільна преса», розгорнуте на одній зі внутрішніх сторінок, де заголовок великими літерами аж кричав: «ГРЕЦЬКА ТРАГЕДІЯ МАРЛОВ’ЯНКИ».

Під заголовком виднілася велика чорно-біла світлина набагато молодшої Джудит Потс.

Розділ 36

— Де ви це знайшли? — запитала Джудит, закам’янівши на місці.

— Ота ваша обручка... — зронила Сузі.

— Ви про що?

— Ви казали, що чоловік у вас був брутальний. Ображав вас. Але минуло вже стільки років, а ви досі носите обручку.

— Це взагалі не ваша справа.

— Адже я знаю, як воно, коли тебе підводить чоловік, і ось що я вам скажу: я дочекатися не могла, коли позбудуся обручки й заручної каблучки. Продала їх у місті, гроші витратила на додаткові різдвяні подарунки для доньок. А ви досі носите свою.

— Кажу вам: це нагадування про помилку, яку я скоїла.

— Знаю, ви так сказали, але це трохи дивно. І щоразу як заходить мова про вашого чоловіка, у вас завжди винуватий вигляд. Отож коли ви сказали, що зберігаєте газети зі всього світу з 1970 року, я додала два і два. 1970-й — це рік, коли загинув ваш чоловік, правильно?

— Його звали Філіпос.

— І ви чомусь досі не можете його забути. Саме тому і носите обручку, саме тому і тримаєте цю печеру божевільного Аладдіна з усіма газетами, які виходили відтоді. Й у мене закралася думка: це все через те, що ви щось накоїли, коли він помер. Отож я почала шукати. Я зміркувала, що пошуки слід починати з самого низу стосів, і там повинна знайтися газета, яка все пояснить. Отож я почала переглядати всі газети за 1970 рік, які тільки могла знайти. «Мейденгед-адвертайзер», «Генлі-адвертайзер», «Віндзор-ехо», «Марловська вільна преса», «Рідін-івнін-пост»... І знайшла.

Сузі передала стару статтю Бекс, яка почала швидко її проглядати.

Джудит і досі стояла, як закам’яніла, тільки відчувала, як усередині закипає гнів. Саме тому вона й не пускала людей до себе додому. Саме тому і тримала ці кімнати під замком. Якщо люди нічого не знають про тебе, то й не можуть тебе зрадити, правильно? І взагалі, Джудит усвідомлювала: ніхто не зрозуміє, що її потреба зберігати газети викликана зовсім не її слабкістю, — це просто звичка. І все.

Спершу, коли вона тільки повернулася з Греції після похорону Філіпоса, вона збирала газети, щоб переконатися, що там більше не пишуть про неї всілякої брехні. А коли це вже ввійшло у звичку, вона не могла вирішити, на якому етапі зупинитися. За кілька тижнів? Місяців? На погляд Джудит, було цілком природно, що колекціонування газет та інших друкованих матеріалів перетворилося на самоціль. Це діяло заспокійливо. Так само за давніх часів ти відчував упевненість, якщо мав удома всі томи «Енциклопедії Британніки». Тут, у трьох кімнатах, Джудит зібрала всі місцеві знання.

І це виявилося корисним, хіба ні? Зрештою, хто міг знати 1970 року, коли вона все це почала, що за багато десятиліть по тому вона скористається своїм архівом, щоб ідентифікувати потенційного вбивцю?

— У цій статті пишеться, що на човні тоді був ще хтось, — заговорила Бекс, порушивши задуму Джудит.

— Я теж звернула на це увагу, — мовила Сузі.

— Вони помилилися, — сказала Джудит, одразу переходячи в наступ.

— Але мушу зізнатися, — провадила Бекс, — це все просто жахливо. Я гадки не мала, що вас допитувала поліція. Що смерть визнали підозрілою. Мабуть, то було справжнє страхіття.

— О так, запевняю вас. Але саме я наполягла, щоб поліція почала розслідування. Розумієте, Філіпос був чудовим мореплавцем. Однак нічого підозрілого так і не знайшли. І зрештою постановили, що це був трагічний нещасний випадок.

— Проте Сузі має рацію. Тут пишеться, що був свідок, який бачив Філіпоса на човні з кимось іншим.

— Тут пишеться, що свідкові здалося, наче на човні був ще хтось, — роздратовано буркнула Джудит. — Якийсь час цю зачіпку розробляли. Але чоловік на березі був уже літній, і він не міг ані точно сказати, хто була ця, друга, людина, ані впевнено підтвердити, що то був човен Філіпоса. На жаль, ця зачіпка нікуди не привела.

— Гадаєте, ваш чоловік міг бути з кимось? — запитала Бекс, і з її тону підтекст був очевидний.

— Маєте на увазі, чи він був з коханкою? Не знаю. Знаю, що в нього в той час вона була. Він постійно заводив коханок. Але я все-таки маю сумніви. Знайшли тільки тіло Філіпоса. Якби він був з жінкою, її тіло також знайшли б. Або її розшукували б як зниклу безвісти... А тепер, мені здається, це питання вичерпане? Я і за кращих обставин не люблю сюди заходити, а зараз цілком очевидно, що тут ми не знайдемо те, що шукаємо.

— Ми ще не закінчили, — сказала Бекс.

— Думаю, вам обом ліпше піти.

У Бекс з’явився такий вираз, наче їй дали ляпас.

— Та годі вам, Джудит, — заговорила Сузі. — Навіщо ви...

— Ні-ні, — урвала її Джудит, — це ніяк не пов’язано з вами, Сузі, просто я не люблю сюди заходити. Забагато спогадів. Забагато історії.

— Так, певна річ, — озвалася Бекс, відкладаючи газетну статтю.

— Ви самі знайдете вихід?

Сузі й Бекс на якусь мить завмерли в мовчанні, але Бекс оговталася перша.

— Ходімо, Сузі, нам уже час, — сказала вона й потягнула Сузі до виходу. — Але, Джудит, якщо вам щось знадобиться... з кимось побалакати, або повернутися до справи... ви нам подзвоніть, — додала Бекс, затримавшись на порозі.

Вона обвела поглядом катастрофічний розгардіяш і жінку, яка самотньо стояла посеред нього. Джудит тримала в руках стару газетну статтю й уже цілком поринула в неї.

Бекс і Сузі самі знайшли вихід.

Розділ 37

Джудит не могла відірвати очей від статті та від фото, з якого на неї дивилася вона сама з далекого 1970 року. Тоді їй було двадцять сім, і той день, коли зробили цей знімок, вона пам’ятала так ясно, наче це було вчора. Світлину зняли на пляжі в Палеокастриці, потому як вони з Філіпосом пообідали. Попри те, наскільки в ті часи її життя було жахливим, того дня Джудит була непоясненно щаслива. Було так сонячно, краєвид такий чарівний, а ще вона запам’ятала легкий вечірній бриз на пляжі, який приносив суміш запахів диму та смаженини з ресторанчика й солодкого аромату розмаринових кущів, що росли навколо затоки.

Джудит вважала, що вона, старенька пенсіонерка, досі гарна. Але нині це було радше відчуття, яке вона носила в серці, ніж зовнішній прояв краси. Уявляла це Джудит так: коли вона постаріла, краса зійшла зі шкіри й оселилася в душі. Але, дивлячись на жінку на світлині, Джудит не могла не помічати, яке в неї лискуче волосся, як сяє її шкіра навіть на чорно-білому фото і яка вона, чорт забирай, струнка.

І саме тоді, коли Джудит пригадала, якою була у двадцять із хвостиком років, вона знайшла відповідь.

Думка вискочила в голові неочікувано. Непрохано. Ось тільки щойно відповіді на загадку не було — а ось вона вже є.

Джудит це приголомшило. Невже все справді настільки просто?

А тоді вона відчула приплив адреналіну і зрозуміла важливість слів Енді Бішопа, які той промовив до Бекс під кінець їхньої прогулянки.

Джудит кинула газету на підлогу, вийшла з кімнати й замкнула двері. Адже цей проривний момент — це лише один шматочок пазлу, правильно? Ще одного шматочка бракує. Але цього разу вона була впевнена, що знайде його. Вона знала форму шматочка, який шукає, нехай і не знаючи точно, що це.

Подумки вона почала пригадувати всю інформацію, яку дізналася в поліційному відділку: Ікбалева мрія купити човен; свідчення поштаря Фреда, що Стефан був шахраєм; той факт, що Ліз пішла до ветеринара-негідника, щоб приспати свого цілком здорового собаку... Та хоч як Джудит старалася, а цього разу відповідь, яку вона шукала, не вискакувала. Джудит знала, що одразу впізнає її, коли побачить, тож треба просто продовжити пошуки.

Де б то ще пошукати?

Джудит узяла планшет і почала перевіряти історію пошуків у своєму браузері, але й це відповідей не принесло. Проте вона знала, що працювати слід методично. Отож вона повернулася до найпершого пошуку, який зробила по смерті Стефана. Тоді вона знайшла статтю про Стефанову сварку в Генлі з Елліотом Говардом. Натиснувши на посилання, Джудит уважно перечитала статтю, але в ній не було відповіді на питання, яке її цікавило. Отож вона згорнула цю сторінку, а натомість розгорнула наступну в її пошуковій історії.

Отак рухаючись уперед по всій своїй пошуковій історії, Джудит відчула, як її огортає спокій — такий самий спокій, як коли вона складає кросворд. Вона відкривала вебсайт, уважно перечитувала, закривала, а потім відкривала наступний.

Важко було залишатися зосередженою, проте вона продовжувала працювати, знаючи, що досягне бажаного, якщо тільки буде терпляча.

І вона таки знайшла відповідь.

За іронією долі, це був вебсайт, на який вона заходила останнім, тож і перевірила вона його останнім.

Це була стаття з «Марловської вільної преси» про будинок Стефана Данвуді, розташований на березі річки. Джудит повірити не могла, що прочитала його зовсім нещодавно, а на промовистий факт не звернула уваги. Але тепер, коли вона побачила свою стару світлину та пригадала слова Бекс, перечитала статтю свіжим поглядом.

У відповідь на моє питання, чому він купив будинок на річці Темзі, містер Данвуді сміється. «Плавати я не вмію і ніколи не любив веслування, тож вам може здатися дивним, що я придбав старий млин. Але я обожнюю дику природу, яка буває тільки на ріці. І поки не треба лізти в човен, тут просто чудово».

Усе ж очевидно! Ці кілька речень розкривають, хто вбив Стефана Данвуді.

Нарешті все стало на свої місця. І те, навіщо вбили Стефана Данвуді, а потім Ікбаля Касама й Ліз Кертис. І те, навіщо для цього скористалися люгером часів Другої світової війни. І те, навіщо вбивця залишив на всіх трьох місцях злочину масонський медальйон.

Джудит так глибоко замислилася, що не одразу зреагувала, коли в неї задзвонив телефон.

Нарешті вона почула звук і відповіла на дзвінок.

— Алло? — промовила вона в телефон.

— Що ви сьогодні робили у мене в кабінеті?

У Джудит похолола кров. Телефонував Елліот Говард.

— Перепрошую?

— Дружина сказала мені, що ви заходили до мене в кабінет, коли мене там не було. Що ви там робили?

— Де ви взяли мій номер? — запитала Джудит, намагаючись виграти час.

— Я чимало знаю про вас, Джудит Потс.

— Ви не маєте права дзвонити мені на цей номер.

— А ви не маєте права заходити до мене в кабінет, коли мене там немає.

У Джудит вирувало в голові, вона не знала, як відповідати, тож вирішила перейти в наступ.

— Ви скоро дізнаєтеся, що я маю право робити що заманеться, якщо ви відмовляєтеся заплатити за хімчистку моєї сукні.

— Ви що — досі вдаєте, що я вас облив вином?

Джудит розуміла, що її єдиний шлях — подвоїти ставку.

— Ви знаєте, що облили, і в мене є на доказ цього сукня.

— Це просто жалюгідно.

— І я прийду й покажу вам, і ви таки заплатите.

— Ой, не думаю, що ми зустрінемося ще раз.

Елліот промовив це так розслаблено, що Джудит миттєво стривожилася.

— Ви не можете знати це напевне.

— Думаю, можу.

— Ну, сьогодні четвер, правильно? Отож о сьомій ви підете до церкви на репетицію хору. І я принесу вам сукню. Хочу подивитися, як ви відмовитеся платити за хімчистку на очах в усіх своїх друзів.

— На жаль, сьогодні я не прийду на репетицію. Їду зі старими друзями в Гайбері на футбольний матч. Прощавайте, місіс Потс.

Слухавка замовкла, і Джудит здригнулася, неначе привида побачила, — власне, певною мірою саме це і сталося, підозрювала вона.

У неї підкосилися ноги, тож довелося присісти на канапу.

У голові було порожньо. Думки розбігалися.

Проте Джудит смутно розуміла, що мусить дещо зробити.

Вона знову взяла телефон, знайшла номер фірми Енді Бішопа і подзвонила туди.

Коли відповіла секретарка, Джудит пояснила, хто вона така, й попросила з’єднати з містером Бішопом.

— На жаль, — відповів голос на тому кінці, — містер Бішоп поїхав у відрядження.

— Справді? — вичавила Джудит. — А коли він повернеться?

— Здається, він казав, що сьогодні ввечері їде у Плімут і ночуватиме там. Але я точно знаю, що він у понеділок уранці вже буде на роботі. Хочете, призначу вам зустріч на той час?

— Ні, — прошепотіла Джудит і натиснула відбій.

І коли вона це зробила, глибоко всередині в неї вибухнув страх.

Адже тепер їй відкрилася істина. Справа в Марлові не обмежиться лише трьома вбивствами, чи не так? Буде ще й четверте. І жертвою буде вона.

Розділ 38

Увечері почалася гроза. Ціле пообіддя з заходу котилися густі хмари, а потім, ближче до вечері, небеса розверзлися й ринула злива, а небо прошивали застрашливі блискавки.

Джудит не знала, що робити. Вона була впевнена, що нарешті здогадалася, хто саме вчинив убивства, але питання було в тому, як це довести. Вона відчувала розчарування — відчувала, що її перехитрили, і це їй не подобалося. Анітрохи.

Хоча один момент грав їй на руку. Вона знала, що буде далі: сьогодні ввечері скоять замах на її життя. І це знання, безперечно, можна використати собі на користь, так?

Є один спосіб. Небезпечний. Безрозсудний, і є великі шанси, що закінчиться все її трупом, який лежатиме в калюжі крові з кулею в центрі чола.

Джудит може добровільно стати приманкою.

Зрештою, якщо вбивцю спіймають на спробі її прикінчити з антикварного пістолета, яким вчинили й інші вбивства, цього вистане для висунення звинувачення, правильно? В такому разі Джудит лише потрібно тихенько запросити додому полісменів, а коли до неї проникне вбивця з пістолетом, вони втрутяться й арештують його.

Але, подумалося їй, що як убивця побачить, як приїхала поліція?

Як по правді, що більше Джудит про це думала, то більше розуміла: вбивця, вірогідно, вже десь тут, під покровом грози шпигує за її будинком. Щойно з’явиться бодай хтось із поліції, він тихенько втече й дочекається іншого дня, щоб обірвати життя Джудит. Дня, коли вона вже не буде під захистом поліції.

Ні, збагнула Джудит, залучати поліцію ризиковано. Поки що. Слід зробити все самотужки. Й лише коли вбивця вже проникне в її будинок з антикварним люгером у руці, тоді може приїжджати й поліція. Але як це організувати?

Джудит була така накручена, що не могла їсти, тож вона собі налила маленьку скляночку скотчу, пішла до ломберного столика, нагострила олівець і заходилася записувати свої думки: що вона знає, що підозрює і що, на її думку, має трапитися.

Коли склянка закінчилася, рука потягнулася до карафи, щоб долити скотчу, але Джудит передумала. Сьогодні як ніколи однієї порції буде досить. Але вона відчувала, що треба чимось заглушити бажання випити, тож дістала з сумки свої дорожні льодяники. Поставивши жерстянку на стіл, вона зняла кришку й побачила, що всередині лишилася переважно цукрова пудра. Проте серед неї ще було кілька льодяників, отож Джудит закинула одного до рота і продовжила роботу.

До восьмої вечора гроза посилилася, вітер шалено шарпав дерева, а Джудит доробила свій план.

Вона дійшла висновку, що хоча поліційні машини поки що не можуть приїхати під її будинок, усе одно потрібно розробити систему вчасного попередження, так би мовити. Зрештою, коли з’явиться вбивця, можливо, в неї не буде шансу особисто подзвонити в поліцію. Та й що як убивця змусить її показати свій телефон і побачить, що вона допіру викликала поліцію?

Отож Джудит зателефонувала Сузі й Бекс і попросила дотримуватися дуже конкретних інструкцій. Вона не розповіла їм свою теорію, не розповіла і про свої телефонні розмови з Елліотом і секретаркою Енді, які мала сьогодні вдень. Частково це було через те, що вона не хотіла наражати життя подруг на небезпеку. А частково через те, що вона й досі ображалася через їхню, як їй здавалося, зраду, коли вони вчепилися в неї через статтю про смерть Філіпоса. Отож вона розповіла їм голий мінімум, який, проте, дозволить їм зробити все, що їй необхідно.

Та й щось атавістичне у її душі змушувало Джудит тримати подруг на деякій відстані. Якщо вона й затямила у своєму житті якийсь урок, то це те, що людей не слід підпускати занадто близько. Все завжди виходить краще, коли робиш це сама.

Сидячи за ломберним столиком, Джудит відірвалася від нотаток і поглянула на проливень за вікном. Небо з застрашливим тріском прошила блискавка, і Джудит здригнулася. «Чому саме зараз?» — подумала вона. Після стількох тижнів сонячної погоди!

Слід знайти якесь заняття, щоб заспокоїти нерви, поки чекає. Про те, щоб почати складати кросворд або пазл, не може бути й мови, отож вона дістала стару колоду гральних карт, перетасувала й почала розкладати пасьянс-годинник. Пасьянс був не дуже цікавий, але єдиний, якого її навчила двоюрідна бабуся, тож Джудит вирішила розкладати саме його.

Поки чекає.

Джудит сиділа спиною до дверей, і це було дуже сміливо з її боку, щоб не сказати більше, проте це дозволяло їй дивитись у вікно на те, як вирує злива. В хаті стояла тиша, чулося тільки рівномірне ляп-ляп-ляп карт, які лягали на столик, а Джудит продовжувала чекати. І чекати.

Було близько дев’ятої, коли вона побачила спалах ліхтарика на тому боці річки.

І ще один спалах.

Серце в неї стислося від страху.

Два спалахи, коротка перерва, потім ще два спалахи світла. Джудит підняла руки над головою, неначе позіхає і потягується, і спалахи припинилися.

Ну ось. Це і справді відбувається.

Джудит опустила погляд на карти на столику, але зрозуміла, що не може зосередитися, бо всі цифри й картинки плавають перед очима. Вона відчувала, що розклеюється, а руки й ноги стали такими тяжкими, аж вона злякалася, що просто не зможе ними поворухнути.

«Скоро приїде Таніка, — сказала вона собі. — Десять хвилин — і все буде позаду. Скоро приїде Таніка».

Десь у глибині будинку почувся дзвін битого скла.

Страх Джудит загострився.

Убивця вже всередині.

— Чому ви не сказали мені раніше?! — гаркнула Таніка на Бекс, яка сиділа на пасажирському сидінні поліційної машини, що кулею летіла по шосе А404 в напрямку Марлова, завиваючи сиреною і блимаючи синіми маячками.

— Джудит сказала, що не можна! — мовила Бекс. — Сказала, що мені слід почергувати перед відділком, переконатися, що ви нікуди не пішли, а потім, коли подзвонить Сузі, переказати вам, що вбивця вже у Джудит удома й от-от її вб’є.

— Але я мала б уже бути там, щоб йому завадити!

— Вона сказала, що не можна ризикувати, бо ви можете сполохати вбивцю. Вона повинна впоратися сама.

— Вона не може впоратися сама з серійним убивцею! — вигукнула Таніка, крутнувши кермо й вируливши на з’їзд до Марлова на такій швидкості, що з-під коліс порснув фонтан води. Бекс, закам’янівши, вчепилася в ручку на пасажирських дверцятах, але вперше в житті їй хотілося, щоб машина їхала ще швидше. До будинку Джудит лишалося кілька хвилин їзди.

А у Джудит, яка сиділа у кріслі й чекала, було відчуття, ніби час зупинився. Минуло кілька секунд? Чи хвилин? Важко було сказати.

А тоді вона відчула в себе за спиною чиюсь присутність у кімнаті.

Ось і воно.

Час улаштовувати виставу.

— Доброго вечора, Денні, — заговорила вона.

Розвернувшись на кріслі, Джудит побачила Денні Кертиса, який стояв у протилежному кінці кімнати, вдягнений у сірий плащ-пончо і мокрий з голови до ніг. Стягнувши з голови каптур, він витріщався на Джудит, і погляд у нього був такий самий божевільний, як і безлад на голові.

— Кажу, доброго вечора, Денні, — повторила Джудит, намагаючись установити з чоловіком контакт. Але Денні Кертис не слухав. Він дихав занадто важко й дивився на Джудит занадто пильно.

А в руці він тримав люгер.

Усього за кількасот ярдів звідти, на протилежному березі Темзи, стояла Сузі серед мокрого вербового віття, панікуючи й не знаючи, на що наважитися, перестрибувала з ноги на ногу, щоб зігрітися, і вдивлялася крізь стіну дощу в будинок Джудит.

Трохи раніше Джудит подзвонила їй і сказала, що до неї сьогодні ввечері вдереться чоловік. Ба більше, вона вважала, що чоловік, швидше за все, припливе Темзою на каное. Це його modus operandi¹³, сказала вона, — ось чому вона попросила Сузі заховатися на тому боці річки, трохи нижче за течією, щоб помітити його якнайшвидше. Й ось чому вона попросила Бекс чергувати перед відділком і бути готовою бігти до Таніки або когось іншого з полісменів, щойно Сузі подзвонить їй і повідомить, що чоловік з’явився.

Коли Сузі почала розпитувати про подробиці, про те, хто цей чоловік, який припливе в каное, Джудит категорично відмовилася говорити більше. Лише сказала, що Сузі й Бекс повинні зробити, як їх просять, або ж вона просто здійснить свій план без них. Ніякі доводи не переконали Джудит передумати.

Ось чому Сузі вдягнула дощовик і посеред грози повела доберманку Емму на прогулянку з марловського боку Темзи, а потім заховалася серед вербового віття, звідки добре видно було і річку, і будинок Джудит на протилежному березі.

Вся ця затія здавалася Сузі страшенно ризикованою, але Джудит пояснила, що чоловік у каное не зможе швидко причалити до берега, вилізти з човна, припнути його а потім дійти до будинку. А коли він дійде-таки до будинку, йому ще треба буде подумати, як проникнути всередину.

Але Джудит помилялася.

І справді на ріці з-за стіни дощу з’явилася розмита постать, але чоловік гріб у каное з неймовірною швидкістю: весло крутилося, як лопать вітряка, збиваючи воду на піну.

Щойно він проминув схованку Сузі, вона вийшла з-за дерева і двічі посигналила Джудит ліхтариком. Вона бачила, як Джудит у кімнаті на першому поверсі позіхнула й потягнулася, і це був сигнал, що вона все зрозуміла, тож Сузі знову заховалася за вербу, щоб подзвонити Бекс.

Та поки Сузі чекала з’єднання, побачила, що каное вже підпливло до берега в кінці саду Джудит, чоловік вистрибнув з нього, а потім легко підтягнув каное до себе. І побіг до будинку, не затримавшись фактично ні на мить.

Джудит припускала, що все забере не більш як десять хвилин. Насправді це забрало менш як дві.

А Денні в будинку зробив крок до Джудит і спрямував на неї люгер.

— Ви давно вже хотіли позбутися Ліз, — промовила Джудит, силкуючись достукатися до чоловіка, який стояв перед нею. — Правда ж?

Другою рукою Денні витер з очей і обличчя воду. Вираз у нього був геть безтямний.

— Цікаво, коли ви почали їй заздрити? — вела далі Джудит. «Не замовкай, — сказала вона собі подумки. — Продовжуй говорити, старайся виграти час». — Можу припустити, що практично від самого початку. Ще з тих днів, коли ви були перспективним гребцем і почали зустрічатися з Ліз — ще одним перспективним гребцем. Але вона була не просто перспективна, еге ж? Вона була справжня зірка. Доросла до того, що представляла Велику Британію на Олімпійських іграх. І завоювала там срібну медаль. На відміну від вас. Ваша веслувальна кар’єра так і не склалася, правильно?

Денні зціпив зуби.

— І ви більше не могли терпіти шлюб з жінкою, успішнішою за вас. Ви почувалися приниженим. Почувалися невдахою. А потім Ліз ще й утнула таке, чого ви не змогли їй пробачити. На піку успіху, маючи в перспективі ще дві чи три Олімпіади, вона раптом усе покинула. А їй ще й тридцятьох не було.

Джудит побачила, як Денні нахмурився від спогаду про це. «Так, — подумала вона, — спрацювало, відвертай його увагу».

— А ще не слід забувати, що успішний гребець заробляє чимало грошей. І хоча бути консортом при своїй дружині — це гірка пілюля, та коли дружина знаменита, це вже легше. Але ж Ліз була несхожа на вас. Слава її ніколи не приваблювала. Та й гроші також. Вона просто хотіла досягти у веслуванні того, на що здатна, тож коли завоювала медаль, їй цього виявилося досить. Думаю, це зачепило вас за живе. Адже ви вже милостиво приготувалися грати другу скрипку при своїй талановитій дружині, а вона цим талантом знехтувала. Натомість вона вирішила присвятити себе родинному бізнесу. Марловському веслувальному центру.

«Де ж Таніка? Де Бекс?»

— Проте веслувальний центр — це не дуже вдала ідея, — провадила Джудит, стараючись говорити спокійним голосом. — Ну тобто, в ті часи, коли його заснував тато Ліз, із центру, мабуть, був якийсь фінансовий зиск. Але відтоді змінився клімат, правильно? І центр постійно заливають повені. Кожної зими — чи майже кожної. А Ліз — із вашого погляду — припустилася ще однієї помилки. Вона не хотіла згорнути бізнес, хоча він і прогорів. І спалив усі ваші заощадження.

На кожному кроці, думаю, ви почувалися так, наче життя у вас не склалося. Спершу вам не вдалося стати видатним гребцем. Потім вам не дозволили стати «доважком» до видатного гребця. А тепер ви навіть не змогли стати успішним власником місцевого бізнесу. Бо цей бізнес не був успішним...

Говорячи, Джудит не відривала очей від Денні, але периферійним зором помітила, що пістолет затремтів і почав опускатися.

Джудит побачила перший проблиск надії. Невже її план спрацює? Невже їй вдасться заговорювати Денні зуби, поки не приїдуть Бекс і поліція?

— Одну хвилину ще їхати! — гукнула Бекс до Таніки, щосили стискаючи ручку на дверцятах пасажирського сидіння й водночас звіряючись із картою в себе на телефоні. — Встигнемо!

— Тримайтеся, — сказала Таніка, вриваючись у Бісем, лавіруючи поміж машин, припаркованих обабіч вузької вулиці, вириваючись із Бісема й на застрашливій швидкості наближаючись до Марловського мосту.

В останню секунду вона крутнула кермо і, вискнувши шинами, звернула на Фері-лейн; Бекс заверещала, побачивши великий лапатий дуб, який перегородив дорогу, Таніка вдарила по гальмах, машина ковзнула на слизькій дорозі, зад почало заносити вбік, заднє колесо з пасажирського боку зависло над бурхливою Темзою, і тут нарешті автівка, затрусившись, зупинилася.

Дерево чи то зливою підмило, чи то блискавкою повалило, і лише швидка Танічина реакція врятувала жінкам життя.

Сидячи в машині, ані Бекс, ані Таніка не могли мовити і слова, чулося тільки шурхотіння двірників на лобовому склі та дріботіння дощу на металевому даху.

— Ви ціла? — зрештою запитала Таніка.

— Здається, — відповіла Бекс, скосивши оком у своє вікно, бо поворухнутися вона боялася. Темза вирувала всього за кілька футів унизу.

— Окей, от що ми зробимо, — мовила Таніка. — Над річкою зависло колесо з вашого боку, а я служу противагою, тож вам слід вилізти першій. А за вами одразу вилізу я. Але не раніше.

Бекс глянула в бічне дзеркальце на заднє колесо, яке легенько крутилося в повітрі.

— Не думайте про це, просто робіть, — сказала Таніка. — Вилазьте з машини обережно і спокійно й ідіть уперед, до капота. Дійте. Все буде гаразд.

Бекс відчинила дверцята — тобто вітер і дощ шарпнули їх, відчиняючи, — й вилізла на вузеньку смужку болота над урвищем, яка відділяла її від розбурханої річки. А потім опустилася навколішки і, прослизнувши попід дверцятами, нарешті дісталася асфальту. Щойно Бекс опинилася в безпеці, Таніка висковзнула з машини, й та одразу відкотилася на фут і сіла днищем на край урвища, а друге заднє колесо, приєднавшись до першого, вільно закрутилося в повітрі.

Таніка й Бекс, перезирнувшись, зрозуміли, що подумали одне й те саме. Вони не зможуть витягнути поліційну машину назад на дорогу. Хоча це так і так не мало значення: густий старезний дуб своєю кроною перегородив дорогу цілковито.

Дістатися до будинку Джудит було неможливо.

Джудит силкувалася притлумити паніку. «Де поліція?!»

— Що ж до питання, чому ви це зробили, — промовила вона, намагаючись підтримати розмову, — то моя подруга Сузі визначила її ще тоді, коли вперше зайшла в мій маєток і зауважила, що він, певно, дуже дорогий. Але мій шматок берега не до порівняння з тим, що ви маєте у веслувальному центрі. Земля, на якому він збудований, коштує мільйони. Можливо, десятки мільйонів. То навіщо ж так економити, навіщо так тяжко працювати, щоб ваш заклад не змило водою, коли можна просто продати його забудовнику й на ці гроші вийти на пенсію?

Як по правді, мені не йде з голови, чи не побралися ви з Ліз, уже маючи далекоглядні плани дочекатися, коли її батько помре, а потім умовити її продати землю. Та коли вона отримала спадщину, з’ясувалося, що продавати вона нічого не збирається. І це попри те, що вам доводилося жити дуже ощадливо. Глухий кут. Одначе з нього був один вихід, правда ж? Якщо ваша дружина помре, ви успадкуєте землю, нарешті зможете вільно продати її тому, хто дасть найбільше, і заробити мільйони, на які, як вам здавалося, ви заслуговуєте. Та тільки як убити дружину — ось заковика...

Джудит вловила мить, коли сталася переміна.

Денні неначе випірнув із задуми й подивився на неї так, мов уперше бачить.

— Стули пельку, суко, — сказав він.

Підніс угору люгер, через усю кімнату націлив Джудит у голову й натиснув на гачок.

А на протилежному боці річки Сузі, почувши постріл, побачила, що вікно на першому поверсі, у вітальні, вибухнуло й навсібіч полетіли скалки.

— О Господи! — вигукнула Сузі, а потім поглянула на Емму. — Біжи і врятуй Джудит! Ти мусиш урятувати Джудит!

Проте Емма не поворухнулася: вона промокла наскрізь, змерзла й мала нещасний вигляд, та й Сузі знала: неможливо пояснити собаці, що на тому боці річки чекає порятунку подруга Сузі.

Що ж робити?

У Сузі задзвонив телефон. Витягнувши його, вона побачила, хто дзвонить, і відповіла.

— Це я, — сказала Бекс на тому кінці.

— Де ви в біса поділися? — запитала Сузі. — Ви мали приїхати вже сто років тому! Ви хоч з Танікою?

— Ми разом, але Фері-лейн заблокована, — пояснила Бекс на тому кінці. — Дерево впало й перегородило дорогу. А Танічина машина висить над річкою.

— Здається, він застрелив Джудит! — перебила її Сузі.

— Що?!

— Здається, він застрелив Джудит! — повторила Сузі, перекрикуючи грім, який прокотився по небу.

— Господи, ви мусите якось дістатися до неї. Ми не зможемо.

— Я на протилежному боці річки.

— То перепливіть її!

— Не можу.

— Треба.

— Не можу.

— Треба.

— Я не вмію плавати.

На тому кінці на коротесеньку мить запала пауза.

— Як це ви не вмієте плавати? Всі вміють плавати.

— Я цього не вчилася.

— Та ви жартуєте! Слухайте, лишайтеся там, де ви є. Ми якось дамо раду з деревом. Не знаю як, але дамо.

Закінчивши розмову, Бекс підійшла до Таніки, яка також саме розмовляла по телефону.

— Сузі думає, що Бекс застрелили, — сказала вона, перебиваючи Таніку. — Слід негайно когось відіслати в будинок.

— Я викликала підмогу, — озвалася Таніка. — І «швидку». Але за такої негоди всі на виїздах. Потрібен час...

— Часу немає! А поліційний гелікоптер?

— У грозу він не злетить.

— Але ж Джудит там сама-одна!

— А є інша дорога до її будинку, крім цієї?

— Нема, — відповіла Бекс і роззирнулася, відчайдушно шукаючи вихід.

Але його не було.

Вона стояла на перегородженій дорозі, поліційна автівка звисала над Темзою. За кількадесят футів від траси купався під дощем підвісний міст у Марлов, неначе життя Джудит не висіло зараз на волосині. А за мостом, на тлі розбурханого неба, виднілася елегантна сильветка церкви.

Церкви Бекс.

А сьогодні четвер, і дев’яту тільки-тільки пробило!

— Чекайте тут, — сказала Бекс і рушила до мосту. — Повернуся за дві хвилини!

Таніка приголомшено провела поглядом Бекс, яка побігла через підвісний міст.

Куди це вона?

Джудит пощастило.

Хоча вона й відчула, як куля з пістолета Денні пролетіла повз її голову й вибила вікно в неї за спиною, але він на кілька дюймів промазав.

Денні здивувався не менше за неї, що промазав, і Джудит бачила, що за кілька секунд він знову натисне на гачок.

Потрібно відвернути його увагу. Це єдина надія.

— Це ж ви приспали собаку, так? — випалила Джудит.

Денні кліпнув.

— Що? — перепитав він.

«Добре», — подумала Джудит. Нарешті вона змусила його заговорити.

— Моя подруга Сузі каже, що Ліз відвезла вашого собаку до ветеринара і його там приспали, але вона мала рацію лише наполовину, так? Це не Ліз приспала собаку. А ви.

— То й що? — гаркнув він до Джудит. — У вас немає доказів, та й це просто собака. І я не вбивав Ліз, коли вже ви нарешті зрозумієте?

— Справа в тому, що тут я з вами згодна, — мовила Джудит, але Денні її не слухав.

— Я ж був тоді в Ноттингемі, правильно?

— Так, я знаю, ви вчинили дуже розумно. Коли Ліз востаннє бачили живою о дев’ятій, ви були за сотні миль звідси. І коли за годину знайшли її тіло, ви ще й тоді були за сотні миль звідси.

— То як, на вашу думку, я міг це зробити?

— Я ж кажу: ви цього не робили.

— Що?

— Ви не вбивали своєї дружини. Ви вбили Стефана Данвуді.

— Що?!

— Так і є. Це ви вбили Стефана. А потім прикріпили до петлі його піджака медальйон зі словом «віра». Мабуть, мені слід було здогадатися раніше, що Стефана вбив хтось із гребців. Зрештою, лише гребець повісив би медальйон так, як ви вішаєте перепустки на загороджену територію на регатах.

— Це божевілля.

— О ні, це далеко не божевілля. Це був дуже розсудливий план. Разюче розсудливий, як по правді.

— То ви гадаєте, це я вбив того Стефана? Я ж його навіть не знав. З ним лише Ліз була знайома.

— І це робить ваш злочин тільки гіршим. Ви вбили його холоднокровно. І знаєте, я ще тоді замислилася, чому Стефана застрелили в кінці саду. Не могла збагнути, як він там опинився. Розумієте, моїм підозрюваним номер один був Елліот Говард. Стефан дуже не любив Елліота. Він навіть підозрював, що Елліот вломився в його будинок. Та якщо Елліот був у його будинку, як вони опинилися в кінці саду? От як ви уявляєте їхню розмову? «Добридень, Стефане, — сказав би Елліот. — Знаю, ви ненавидите мене, але чи не згодитеся прогулятися зі мною в саду?» Маячня.

Та що як убивця з’явився від ріки? Ну, це вже зовсім інша справа. Адже ви маєте рацію: Стефан гадки не мав, хто ви такий. Отож коли ви з’явилися у нього в саду, він міг здивуватися, але не злякатися.

— Що значить — коли я з’явився у нього в саду?

— Якщо чесно, я розчарована, що витратила стільки часу, поки все зрозуміла. Та того вечора, коли вбили Стефана, я пішла поплавати на ріку й побачила у кінці Стефанового саду, серед комишів, блакитне каное. Тоді я вирішила, що каное належить Стефанові, й навіть спробувала скористатися ним, щоб вилізти з води. Але воно належало не йому, бо сьогодні я з’ясувала, що Стефан терпіти не міг веслування й усього, з ним пов’язаного. Отож він навряд чи міг бути власником каное, правильно? Ба більше, я мала здогадатися, що каное не його, бо всі рази, коли я пропливала попри будинок Стефана вже після того, як його вбили, і навіть коли я обшукувала його садок і знайшла тіло, блакитного каное там уже не було. А якщо не було, то його хтось забрав, — і хто це, як не вбивця?

Джудит бачила, що Денні вже ловить кожне її слово.

— Можу тільки уявити, як ви запанікували, коли, застреливши Денні, почули з ріки жіночий голос. Адже ваш план був тихенько підплисти, тихенько вбити Стефана й так само тихенько втекти, повернувшись за течією Темзи у веслувальний центр. Хто подумає, що вбивцею були ви? Як ви й казали, ви не були знайомі зі Стефаном. А хто вбиває незнайому людину?

І це повертає нас до вашої бідолашної дружини. Оскільки ми вже знаємо, що це ви вбили Стефана, її поводження стає зрозумілим. Думаю, у ніч убивства щось у вашій поведінці змусило її припустити, що ви замішані. Може, ви повернулися наляканим? Може, вона побачила, як ви вилазите з каное з люгером? — Джудит указала на пістолет у руках Денні. — Словом, вона вас почала підозрювати. Пригадуєте, як ви розповіли нам із Сузі, що Ліз була трохи знайома зі Стефаном? Його смерть, певно, вразила її. І хоч яку історію ви розповіли Ліз того вечора, цього виявилося недостатньо, щоб приспати її підозри, що ви замішані. Отож наступного дня вона сходила до Стефанового маєтку. Саме тоді я її побачила й через річку гукнула до неї. І тепер я розумію, чому вона втекла. Вона поводилася підозріло не тому, що була в чомусь винна, як я тоді подумала. Вона поводилася підозріло через те, в чому підозрювала вас. Саме тому вона втекла й того разу, коли я наступного дня випадково зустріла її в полях. І це також пояснює, чому вона так винувато розмовляла з нами. Заперечувала правду, нервувала. У мене серце крається через неї — не можу навіть уявити, які муки вона переживала. Підозрювати власного чоловіка в тому, що він причетний до вбивства! Вона геть розклеїлася. На відміну від вас, мушу я зауважити. Бо коли ми з Сузі розмовляли з вами, ви були спокійний як удав. Правда ж?

Ба більше, ви вже приготувалися кинути тінь на свою дружину. Отож ви розповіли нам, що вона приятелювала зі Стефаном. Ну, це бодай була правда. Але ж як розумно ви влаштували, щоб за кілька тижнів перед тим Ліз викликала таксі Ікбаля, і як розумно прикинулися, що ми з Сузі під час розмови з вами буквально витягнули з вас цю інформацію. Ви зіграли просто чудово, мушу я зізнатися, бо під час тієї розмови вам вдалося викликати у нас враження, що Ліз пов’язана і зі Стефаном, і з Ікбалем. А коли вона помре (а ви знали, що так і буде), у нас виникне спокуса зробити геть неправильні висновки.

— Це все брехня, — сказав Денні.

— Ви знаєте, що ні, — мовила Джудит. — І це доводить ваша присутність тут, вам не здається?

Джудит витримала погляд Денні, і їй хотілося поводитися мужньо, от тільки Денні не знав, що вона гадки не має, чим ще заговорювати йому зуби.

У неї вже закінчилися всі ідеї, в голові було геть порожньо.

Думати вона зараз могла лише про одне — про те, що Денні й досі цілиться в неї з люгера. Досі цілиться, і досі з таким виглядом, наче от-от натисне на гачок.

«Та де ж у біса Бекс і поліція?»

Бекс влетіла в подвійні двері церкви Всіх Святих і побігла проходом: волосся скуйовджене, сукня вимащена болотом і промокла під дощем до нитки.

Хор уже хотів розходитися після закінчення репетиції, і всі шоковано витріщилися на дружину вікарія — забризкану брудом і з божевільним поглядом в очах.

— Люба? — зронив Колін, страшенно зніяковівши.

— Мені потрібна допомога! — крикнула Бекс. — Убивця напав знову. А на дорозі дерево, яке треба прибрати.

— Убивця? — перепитав Колін, намагаючись заспокоїти дружину. — Про що ти взагалі говориш?

Але Бекс у цей час оглядала хор і нарешті з полегшенням побачила, що Елліота Говарда немає. Ну правильно: Джудит же казала, що він сьогодні ввечері поїхав у Лондон на футбольний матч.

— Вбивця у Джудит удома!

— Ви знаєте, хто вбивця? — запитав майор Льюїс, мов самопризначений голос розуму, вийшов із ряду тенорів і, важко спираючись на ковіньку з бронзовим навершям, підійшов ближче.

Коли Бекс бачилася з майором Льюїсом минулого разу, вона приготувала їм з дружиною натерту кропом свинячу підчеревину.

— Треба рятувати Джудит! — сказала Бекс, переводячи погляд з майора Льюїса на свого чоловіка, а потім на решту хористів. Усім їм, здавалося, стало вельми незатишно.

— Хіба не поліція повинна таким займатися? — запитав майор Льюїс.

— Поліція зараз біля дуба, який перегородив Фері-лейн. І ми повинні допомогти його відсунути.

— Ну, я думаю, вони й самі знають, що робити, а нам ліпше не втручатися.

— Та кажу ж вам: вони не можуть нічого робити, бо дорогу їм перегородило велетенське дерево!

З цими словами Бекс вихопила в майора Льюїса ковіньку й кинулася до одного з меморіальних стендів на стіні церкви, який увічнював пам’ять загиблих з місцевого полку. Ніхто й оком не встиг змигнути, як вона замахнулася важкою ковінькою і врізала по склу з такою силою, що друзки порснули навсібіч.

— Бекс! — скрикнув її чоловік.

— Та не стійте ви! — кинула Бекс, знімаючи зі стенда шаблю, яка належала одному з молодших офіцерів під час Атаки легкої кавалерії¹⁴.

— Вона геть-чисто здуріла, — крикнув майор. — Викличте хтось поліцію!

— Та коли вже нарешті до вас дійде? Я приїхала з поліцією! — у відповідь крикнула Бекс, побігла до дзвіниці й чимшвидше почала дертися нагору хисткими сходами. Попри серйозність ситуації, Бекс, тупаючи ногами, мимохідь привітала себе за чудову форму: свою силу вона черпала переважно зі щотижневої виснажливої програми, яка включала велотренажер, боксування і йогу.

Хор на чолі з майором Льюїсом і її чоловіком рушив проходом, задерши голови і спостерігаючи, як Бекс мчить сходами на дзвіницю, розмахуючи шаблею над головою.

Але на півдорозі Бекс зупинилася на другому ярусі, де ставали дзвонарі, щоб калатати у вісім церковних дзвонів. Бекс ухопила мотузку найбільшого дзвона й заходилася щосили смикати, і над цілим містечком полетів подзвін. Вона сподівалася, марлов’яни зрозуміють, що в грозу дзвони можуть тільки бити на сполох, тож поквапляться до церкви.

Кілька разів подзвонивши, вона схопила мотузку одного з дзвонів і скинула її кінець аж ген униз. То був дзвін, у який можна бити з першого поверху. Схопивши мотузку лівою рукою, вона правою рукою почала її пиляти шаблею.

Кілька разів пошургати шаблею — і все, мотузка відрізана!

— Стережіться, — гукнула Бекс, і п’ятнадцять футів відрізаної мотузки зазміїлися вниз, на підлогу.

— Хапайте хтось мотузку, — крикнула Бекс і побігла сходами вниз. — Чорт забирай, та візьміть уже ту кляту мотузку!

Спустившись униз, Бекс зрозуміла, що близько двадцятьох хористів, включно з її чоловіком, дивляться на неї так, наче вона з глузду з’їхала.

— Кажеш, життю жінки загрожує небезпека? — запитав її чоловік.

— Джудит Потс. Убивця в неї вдома.

— А як допоможе мотузка?

— Та просто віднеси її через міст! На тому боці чекає поліціянтка, детектив-сержант Таніка Малік. Вона і скаже тобі, що робити з мотузкою. Коліне, мені негайно потрібна твоя допомога!

У тоні Бекс прозвучала така нотка, що чоловіка нарешті пройняло.

— Певна річ, люба, — сказав він, зосереджуючись. — Ходімо, парафіяни, — промовив він до хористів, нахилившись і підбираючи мотузку. — Треба віднести це детективу-сержантові.

Допомагаючи йому, Бекс дозволила собі плекати надію. Стільки людей, ще й з мотузкою, либонь, зможуть відсунути дуб? А коли він уже не перегороджуватиме дорогу, може, вони ще встигнуть урятувати Джудит?

А Джудит у цей час сиділа й мовчки панікувала, бо в голові вирувало, а вона не могла ніяк придумати, що ж казати далі.

На щастя, мовчання порушив Денні.

— Ви кажете, я не вбивав Ліз, — мовив він без питальної інтонації.

— Щира правда. Кажу.

— І ви не зможете довести, що це я вбив Стефана. Людину, з якою я навіть не був знайомий. Людину, вбивати яку я не мав мотиву.

— Атож, — мовила Джудит, радіючи, що Денні підказав тему для продовження розмови, — оце так головоломка, еге ж? Але, як у більшості головоломок, відповідь проста, якщо знати метод розгадування. Як-от «Двоє дівчат, по одній на кожному коліні».

— Що?

— Не зважайте, але я згодна з вами. У вас не було мотиву вбивати Стефана. А от в Елліота Говарда був. Отож, знаючи, що саме ви вбили Стефана, можна припустити, що ви зробили це для Елліота.

— Що це за вигадки?

— О ні, це не вигадки. Ви вбили Стефана для Елліота.

— Навіщо воно мені?

— Це ви мені скажіть.

Денні нахмурився, силкуючись зрозуміти логіку Джудит.

— Мені тільки одне спадає на думку: ви збираєтеся сказати, що я вбив Стефана для Елліота, щоб він убив Ліз для мене. Але це безглуздя. Коли вбили Ліз, він сидів перед веб-камерою і у прямому ефірі вів аукціон.

— Звідки ви це знаєте? — аж стрепенулася Джудит.

— А я й не знав... — мовив Денні, тягнучи час. — Мені поліція сказала.

— Курзу-верзу! Але ваша правда: хоча ви і вбили Стефана для Елліота, він для вас не вбивав Ліз. Він убив Ікбаля.

— Що?

— Він убив Ікбаля.

— А мені це чим допомогло?

— Нічим. Це допомогло Енді Бішопові. Адже саме такий план ви розробили, так? Ви вбиваєте Стефана Данвуді для Елліота Говарда. Елліот потім убиває Ікбаля Касама для Енді Бішопа. І нарешті Енді вбиває Ліз для вас. На завершення раунду. Якщо так подумати, в цьому плані є математична простота, яка робить його дуже розумним. Ну тобто, якби ви вбили Стефана, а Елліот убив Ліз, думаю, поліція приблизно за дві хвилини здогадалася б, що ви обмінялися вбивствами. А от якщо додати третю особу? Усе зразу стає вже не настільки очевидно, так? Ви вбиваєте Стефана, з яким навіть не знайомі. А Елліот, який бажав йому смерті, в момент убивства йде на репетицію хору. Лише на виході з церкви він не зміг стриматися й самовдоволено зиркнув у камеру спостереження. Він так пишався тим, який він кмітливий! Адже тепер він чистий. Він у момент убивства був у іншому місці.

І це дає йому можливість о п’ятій годині суботнього ранку вислизнути з ліжка й убити Ікбаля. Він теж навіть не був з ним знайомий. То як він може бути вбивцею? Який мотив? А Енді Бішоп, який хотів Ікбалевої смерті і який дав Елліотові ключа, щоб той зміг потрапити до Ікбаля додому, — Енді в цей час полетів на Мальту, і коли ви вбили Стефана, він теж був на Мальті, щоб мати про всяк випадок подвійне алібі. От тільки він не мав вибору і змушений був повернутися в Сполучене Королівство, щоб убити Ліз для вас. Що він і зробив, хоча також навіть не був з нею знайомий.

А на додачу до хитромудрого плану був ще й останній штрих — люгер і медальйони зі словами «віра», «надія» і «милосердя», які ви залишали на місцях злочинів. Адже у вашого плану було одне слабке місце. І те, що в усіх трьох убивствах був використаний той самий антикварний люгер, відвернуло увагу поліції від цього слабкого місця. Зрештою, якщо всі троє вбиті з однієї зброї, то їх напевне ж убила та сама людина? Хто й коли чув про трьох убивць, які передають одне одному зброю?

А з медальйонами вийшло ще розумніше. Легко дізнатися, що у фразі «Віра, надія, милосердя» всього три слова. І коли ви залишали на трупах медальйони, ви наче посилали поліції повідомлення, що всі три жертви пов’язані з якимсь одним-єдиним стрільцем, який і вчинив ці вбивства. Щойно знайдуть тіло Ліз із медальйоном «милосердя» на шиї, поліція зрозуміє, що вбивства закінчилися. Більше їх не буде. Час минатиме, поліція не зможе відшукати зв’язку між жертвами й незабаром переключиться на нагальніші розслідування. А ці справи про вбивства перейдуть у категорію призупинених, і тоді вам удасться вийти сухими з води. Одначе, попри всі ваші зусилля, я вже знаю, що ці три вбивства скоїла не одна людина. Людей було троє, і вони тільки вдавали одну.

— А яке слабке місце? — запитав Денні, роблячи до Джудит ще один крок.

— А, так, а я все думаю, коли ж ви запитаєте, — відповіла Джудит спокійно, хоча внутрішній голос уже волав: «Де ж у біса поліція?» — План мав ахіллесову п’яту. А полягала вона в тому, що поліція могла зрозуміти: між жертвами і справді немає жодного значимого зв’язку. Попри те, що їх убили з однієї зброї. І попри вашу хитрість із медальйонами «віра», «надія», «милосердя». І натомість поліція зосередилася б на трьох чоловіках, які отримували очевидну вигоду від цих трьох смертей, адже якраз між вами трьома є зв’язок, правда ж? Дуже серйозний зв’язок.

— Нема ніякого зв’язку між мною і тими двома! — гаркнув Денні.

— Та є, є. І ви це знаєте.

— Ну гаразд. Який?

Стоячи на Фері-лейн під проливнем, Таніка спостерігала, як Колін Старлінг разом з кількома іншими хористами несе через Марловський міст довгу пошарпану мотузку з дзвона.

Поки вони дійшли, Таніка вже зрозуміла, чого від неї очікує Бекс.

— Обв’яжіть навколо стовбура! — гукнула вона. — Слід відсунути це дерево!

Поки вони прив’язували до дерева мотузку, темряву прошило сліпуче світло фар білого бездоріжника: це Бекс на своїй повнопривідній автівці переїхала міст, звернула на Фері-лейн і, скреготнувши гальмами, зупинилася. Хоч яка вузька була дорога, а Бекс майстерно здійснила розворот за три прийоми, тримаючи руки на кермі точно «на десяту і другу годину», й у результаті цього маневру задній бампер опинився перед дубом.

— Тут, ззаду, є буксирний гак, — крикнула вона, виходячи з машини.

Таніка на льоту зрозуміла її задум і швидко організувала хористів, які одразу ж прив’язали мотузку ззаду до бездоріжника Бекс.

А вдалині, на щастя, нарешті почулися сирени: поліційні машини вже під’їжджали.

Щойно мотузку міцно прив’язали, Таніка, перекрикуючи завивання вітру, гукнула до Бекс:

— Готово, можна їхати!

Бекс сіла назад у машину, захряснула дверцята, аж тут Колін через вікно схопив її за руку.

— Бекс, — почав він, але гадки не мав, як продовжити.

Подивившись на чоловіка, Бекс побачила в його очах іскри збудження.

— Не знаю, що відбувається, — промовив він, — але я давно тобі не казав, що ти просто дивовижна. Я завжди вважав, що ти дивовижна.

У Бекс тьохнуло серце. Вона ще пам’ятала Коліна таким. Повним життя, щирим і здатним приділяти всю увагу тільки їй.

— Кохаю тебе, — підморгнула вона йому.

— І я тебе кохаю, — відповів він.

— А тепер, якщо ти не проти, мені час тиснути на газ, — сказала Бекс і знову зосередилася на важелях управління.

Коли Колін відійшов, Бекс увімкнула повний привід, перемкнула на низьку передачу і втиснула педаль у підлогу.

Задні колеса забуксували на мокрій дорозі, з вихлопної труби вихопився дим, повітря наповнив сморід паленої гуми, а дуб навіть не ворухнувся.

Бекс зняла ногу з педалі, щоб поміркувати, і в цей час на Фері-лейн в’їхали дві поліційні машини й почали гальмувати, щоб не врізатися в бездоріжник Бекс.

Поки полісмени вилізали з машин, Бекс знову натиснула на газ, мотузка напнулася, зад машини почав виляти туди-сюди, двигун заревів, заглушуючи хлюпотіння дощу, але дуб так і не піддався. Він був занадто великий. Занадто важкий.

Бекс зняла ногу з педалі й у відчаї ляснула руками по керму.

Ніщо не зрушить цього дерева!

Джудит лишилася зовсім сама.

За попередні хвилини Джудит дійшла того самого висновку. Вона тут зовсім сама, і від приголомшливого усвідомлення цього факту її мов крижаною водою облили. Зрештою, якби Бекс вдалося зв’язатися з Танікою, вони б сюди доїхали вже сто років тому. Мабуть, щось трапилося.

— Не мовчіть, — сказав Денні, й увага Джудит знову зосередилася на тому, що відбувалося навколо. — Розкажіть мені, що ж може пов’язувати мене з цими двома чоловіками.

— Усе просто, — заговорила Джудит, хоча внутрішньо вся заціпеніла. — Ви всі троє закінчили одну й ту саму школу грамоти. Школу Вільяма Борлеса.

— То й що? Це все, що у вас є? В місті лише дві середні школи. Купа людей навчалася в цій школі. І закладаюся, що я навіть не одного віку з тими двома.

— Не одного, щира правда. Елліот на рік старший, а Енді на чотири роки молодший.

— То як я можу бути пов’язаний з тим Енді? Я його навіть не пам’ятаю.

— Ще й як пам’ятаєте. Він у той час був зіркою спорту. Хоча, дивлячись на нього нині, цього й не скажеш. Але за тої пори, як нагадала мені одна світлина, ми всі були молодші й набагато стрункіші. Та головне, на що слід звернути увагу, це зріст Енді. Адже гребців-коротунів не існує у природі, правда ж?

— Не існує.

— Якщо тільки ти не стерновий. Як по правді, то стерновий мусить бути невисокий. І худенький. Саме таким і був Енді, еге ж? Тонкий як бадилинка. Він сам хвалився моїй добрій подрузі Бекс, що замолоду був видатним спортсменом. Тоді ми не звернули уваги на його слова, а це ж бо правда: він, ви й Елліот складали переможну команду гребців, яка виступала за школу. Правильно?

Оце вперше, як здалося Джудит, в очах Денні промайнула паніка.

— Правильно. За десятиліття, що минули відтоді, ваші шляхи розійшлися, та коли ви були підлітками, ви створили одну з найкращих команд за всю історію вашої школи. Двійка зі стерновим, як я дізналася. І цим стерновим був Енді. Наймолодший, але хитрий і розумний, а це і треба, щоб не збиватися з курсу. І двоє старших, вищих і дужчих парубків, які гребли, — ви з Елліотом. Думаю, ви перемагали на всіх регатах.

— Це ваші здогадки.

— Аж ніяк. Зрозумівши, що вас пов’язує веслування, я пішла до Елліота на роботу. І знаєте що? Відколи я була там востаннє, він зняв зі стіни в своєму кабінеті фото веслувальної команди. Якщо так подумати, він дуже любить знімати зі стін різні картинки в рамках. Але цього було достатньо мені для підтвердження, що я на правильному шляху. І того факту, що його дружина страшенно на мене розгнівалася. Думаю, як і ваша дружина, Дейзі теж мала деякі підозри щодо Елліота, і це просто зводило її з глузду.

Хай там як, а відсутнє фото довело мені, що воно було викривальне, і це пов’язано з веслувальною командою з Елліотового минулого. То хто ще був на тому фото? На жаль, інформація з тих часів майже не дожила до наших днів. Але знаєте, як воно буває, коли знайдеш першу половину розгадки до формулювання у кросворді? Частенько друга половина просто вискакує сама. Я все міркувала, з ким Елліот міг разом веслувати. Спочатку думала, чи це не Стефан, але, як я вже казала, Стефан в інтерв’ю зауважив, що терпіти не може веслування. Тоді-то я і пригадала, як Бекс розповідала мені, що ви з Ліз познайомилися, коли займалися замолоду веслуванням. Отож саме ви — той третій член команди з Елліотового човна, кого я шукала.

Джудит бачила, що Денні грає жовнами.

— Ні? Нема що сказати? Я так і думала. Але тепер мені все стає зрозуміло з цими вбивствами. Адже, як ви й казали, у вас з Елліотом і Енді мало спільного. І ви востаннє разом веслували у випускному класі школи, тобто 1980 року. Рівно сорок років тому, — яка чудова нагода для зустрічі випускників!

Ось чому в календарі Ліз записана «вечеря з гребцями» на понеділок, п’ятого серпня. Але на вечерю, про яку вона писала, запрошували не її. Вона просто занотувала собі «вечерю з гребцями», бо, як добра дружина, не хотіла переплутати і призначити на цей вечір щось інше.

І я впевнена, що ви з Елліотом і Енді провели разом чудовий вечір. Не знаю, яку там приватну залу ви собі забронювали. Усі були в краватках, певна річ. Так, можу уявити, як ви троє сидите в обшитій деревом приватній залі в дорогому пабі десь неподалік звідси. Всі причепурені, всі троє обурені, що в наші дні не можна курити у приміщенні сигари. Але ось у чому проблема. Понеділок, п’ятого серпня, це той-таки день, коли Елліот приходив до Стефана в галерею. Припускаю, що Елліот аж кипів, коли з’явився на вечерю. Та ні, він точно кипів — зважаючи на те, що було далі.

Думаю, він усе вам розповів. Про те, що Стефан — шахрай, — на жаль, мушу визнати, що це таки правда. Кількадесят років тому він украв у Елліота цінну картину Ротко. Елліот розповів вам про це. Про свою сварку зі Стефаном у Генлі кілька тижнів тому. Але, мабуть, він розповів вам і про те, що зробив потім. Елліот, знаєте, так розлютився через сварку зі Стефаном у Генлі, що вирішив помститися.

Він хотів повернути твір Ротко. Але як це зробити? Ну, оскільки Елліот завжди так відчайдушно намагався довести свою талановитість, він вирішив намалювати копію. Але ж як? Він багато років не бачив картини. Та й потрібно якимось чином дістати справжню раму на свою підробку, щоб Стефан не помітив зразу різниці. Отож Елліот удерся до Стефана в будинок. Думаю, просто щоб сфотографувати картину Ротко. А ще поміряти рамку, подивитися, як вона кріпиться тощо. Зробивши це, він пішов собі. Ось чому, коли Стефан повернувся й викликав поліцію, бо в будинок хтось проникнув, він так і не зміг знайти, що ж украли. Нічого не вкрали. Для Елліота це була розвідувальна операція.

Далі Елліот вирішив відновити свої навички в копіюванні Ротко. Пригадати його техніку й колористику. Це і пояснює численні копії Ротко, які він палив потім у себе в саду, коли ми його застукали. Він позбувався полотен, на яких тренувався.

Але Стефан здогадався, що вдерся до нього саме Елліот. Можливо, помітив, що Ротко на стіні висить не так рівно, як мав би. А можливо, Елліот зустрів десь Стефана і почав його дражнити. Ми вже не дізнаємося, чому Стефан завівся, але цього було достатньо, щоб він викликав Елліота до себе в галерею й обвинуватив його в незаконному проникненні до нього додому. А ще пригрозив йому, що піде в поліцію.

От чому я припускаю, що коли ви того дня зустрілися на вечері, Елліот був не в гуморі. І я впевнена, він обмовився, що Стефан, на його думку, заслуговує на смерть. А що ж було далі?

Ну, можу уявити, що його слова підхопив Енді. Адже в нього теж були проблеми. Хоча, закладаюся, він їх трохи прикрасив, щоб аж так не пахли криміналом. Упевнена, він вам наплів, що доглядав свого клієнта Езру, який повільно помирав від раку. І той перед смертю залишив майно своєму вірному адвокатові. Це була повна брехня, бо Езра все залишив своєму чудовому сусідові Ікбалю. Але Енді, закладаюся, сказав вам, що Езра під кінець був такий немічний, що вже не міг підписати новий заповіт, тож Енді не лишалося нічого іншого, як підробити підписи свідків.

І, я впевнена, Енді почав оббріхувати Ікбаля — сусіду, який начебто лізе не у свої справи. Мовляв, Ікбаль довідався, що свідки — колишні учні школи Борлеса, які померли ще до того, як на заповіті з’явилися їхні підписи. І, мовляв, Ікбаль ще й мав нахабство надіслати Енді доказ — сторінку з некрологами, яку вирвав з журналу «Борлесіянин».

Як по правді, в Енді справи були набагато гірші, ніж в Елліота. Він був винен у серйозному шахрайстві. Якби не вдалося заткнути рота Ікбалеві, він опинився б у в’язниці. І якщо це не Елліот перший сказав, що Стефан заслужив на смерть, тоді, я впевнена, це Енді сказав так про Ікбаля. Сказав, що Ікбаля треба вбити.

Але як здійснити вбивство? Ну, якщо ви володієте аукціонними домом, гадаю, не так і важко роздобути старовинний пістолет, як-от люгер часів Другої світової війни. Тим паче коли знаєш кількох непорядних дилерів, — а Елліот, безперечно, знав таких. Та все одно: як вчинити вбивство й не попастися? Цікаво, чи не тоді ви зізналися, що теж бажаєте смерті декому — своїй дружині? Зрештою, іноді легше відкритися малознайомій людині, ніж комусь дуже близькому, правда? Адже якщо Ліз помре, ви успадкуєте землю, на якій збудований веслувальний центр. Зможете її продати і стати мультимільйонером.

А коли вже й ви відкрили свої найтемніші таємниці приятелям, вам трьом спало на думку, що кожен з вас може скоїти вбивство замість людини, яка, наприклад, сидить ліворуч. І скористатися тою самою зброєю, неначе вбивця був один. І забезпечити хибний слід, залишивши на місцях злочинів старовинні масонські медальйони, які, понад сумнів, роздобув Енді Бішоп, щоб здавалося, наче всі вбивства скоїла одна людина...

Денні знову націлив пістолет Джудит у голову.

— Негайно стуліть рота.

— Вам не потрібно вішати на себе ще одне вбивство.

— Отут ви дуже помиляєтеся. Ще й як потрібно.

Побачивши цілком божевільний вираз в очах Денні, Джудит збагнула, що йому вже байдуже до наслідків своїх дій. Вона не зможе його вмовити. Вона не зможе достукатися до його розсудку. Він просто хоче її смерті. За будь-яку ціну.

І нарешті Джудит усвідомила: її план провалився.

Вона лишилася сам на сам з Денні Кертисом і не могла зробити геть нічого, щоб його зупинити.

А Сузі досі стояла в паніці під вербою, почуваючись гірше й гірше і промокаючи дедалі більше. Що відбувається у Джудит удома? Має бути бодай щось, чим Сузі може допомогти, от тільки що? Вона застрягла на протилежному боці річки, а способу її перетнути немає.

Сузі вийшла з-під верби й наблизилася до берега. Подивилася на глибоку воду, яка мчала повз неї. Сузі й за гарної погоди не змогла б її переплисти: вона не вміє плавати. А тим паче в грозу, коли річка плине так бурхливо.

А з Емми, яка тремтіла поряд із Сузі, не було ніякого зиску.

Та була одна річ, яку усвідомила Сузі, стоячи під проливнем. Бекс і поліція не приїдуть. А це означає, що Сузі — остання надія Джудит. Це допомогло їй прийняти рішення. Мабуть, у глибині душі Сузі від самого початку знала, як вона зараз учинить.

— Ми врятуємо Джудит, — гукнула вона до Емми, перекрикуючи завивання вітру. — Ми врятуємо Джудит — ти і я, разом.

Нахилившись, Сузі розшнурувала черевики і скинула їх. Далі вона зняла свій крислатий капелюх і дощовик і кинула їх на землю.

А потім широким кроком увійшла у воду, й Емма збуджено побігла за нею, готова приєднатися до Сузі в чому завгодно.

Ріка практично моментально збила Сузі з ніг, хоч вона й намагалася борсатися.

Сузі по-собачому погребла навпростець, але течія була занадто сильна. Перелякавшись і наковтавшись води, Сузі силкувалася просуватися вперед, але течія швидко несла її вниз, геть від будинку Джудит, і повернутися вона вже ніяк не зможе, навіть якщо їй вдасться вирватися з води. А цього, зненацька збагнула Сузі, їй уже ніколи не вдасться.

Стояла непроглядна темрява, навколо тарабанив по воді дощ, хвиля підхопила Сузі, перевернула й потягнула вниз, а потім знову і знову, і щоразу як вона опинялася під водою, здавалося, затримується там довше й довше.

І було так холодно! Так страшенно холодно! І ще вона так змучилася! Обважніла і змучилася. Вона більше не могла боротися, адже річка набагато сильніша за неї...

А тоді Сузі затягнуло під воду, й вона розуміла, що цього разу вже востаннє, бо більше вона не зможе випірнути й ковтнути повітря.

Джудит і Денні тепер уже точно лишилися сам на сам.

І дивним чином, коли Джудит прийняла той факт, що вона тут одна, то почала заспокоюватися. Денні її застрелить. І вона нічого не може з цим удіяти.

Денні підійшов ще на крок ближче.

Підняв вище пістолет.

Він був близько, але ще не в межах досяжності. Джудит розуміла: якщо вона кинеться на нього, він усе одно встигне натиснути на гачок раніше.

І вона вже нічого не може змінити. Це кінець.

Вона поклала руку на зелене сукно столика — просто щоб в останні секунди життя відчути якусь підтримку.

— Гадаєте, ви така розумна? — мовив Денні. — Та все одно отримаєте кулю в мозок.

Джудит бачила, як його палець твердіше лягає на гачок пістолета, а потім зауважила, що в жерстянці більше нема льодяників. Вона цілком порожня. Невже це й буде її остання думка?

Проте жерстянка не цілком порожня, так?

Джудит ухопила жерстянку й пожбурила її в обличчя Денні; цукрова пудра білою хмарою накрила його з головою, і це дало Джудит буквально одну мить, потрібну для того, щоб схопити зі столу гострий олівець, подолати відстань до Денні й застромити олівець глибоко йому в біцепс правої руки, і тоді Денні, заверещавши від болю, випустив пістолет і впав навколішки, лівою рукою схопившись за олівець у спробі зупинити цівку крові, яка цебеніла з рани.

Джудит схопила пістолет і відступила, націливши його на Денні.

— Навіть не думай ворушитися! — гаркнула вона.

Але Денні вже був не Денні, а, здавалося, перетворився на звіра, який з гарчанням зіп’явся на ноги й висмикнув з руки олівець, навіть не звернувши уваги на кров, яка ринула з рани.

— Стій! — знову крикнула Джудит.

Але не встигла вона й оком змигнути, як Денні схопив ломберний столик і жбурнув у неї. Джудит виставила перед собою руки, щоб захиститися, проте столик відкинув її на підлогу, й пістолет вилетів з її руки.

Джудит лежала на килимі, не в змозі дихнути, руки, якими вона пом’якшила падіння, горіли від болю, але вона розуміла, що повинна зіп’ятися на ноги, повинна забрати пістолет, поки його не перехопив Денні.

Вона важко звелася на одне коліно й пошукала очима пістолет, але його ніде не було. Куди він подівся?

Його тримав у руці Денні, націливши Джудит в обличчя.

Джудит зрозуміла, що це вже точно кінець. Але вона не подарує Денні задоволення побачити її страх — вона дивитиметься вбивці прямо в лице.

І саме тому, що її очі були широко розплющені, вона раптом побачила, як у розбите вікно влітає з гарчанням дикий звір, вищиривши зуби й виставивши кігті, приземляється на всі чотири лапи, робить стрибок і перекидає Денні навзнак.

І тут до Джудит дійшло, що це не дикий звір, а Емма, і що вона притисла Денні до підлоги!

— Рятуйте! — заверещав Денні, а пістолет випав у нього з руки, бо Емма стиснула зубами його зап’ясток і добре шарпнула, мало не зламавши йому руку.

За мить двері розчахнулися, вдарившись об стіну, й у кімнату влетіла виснажена Бекс. Окинувши оком сцену: Емма гарчить Денні в обличчя, неподалік лежить Джудит, а пістолет валяється просто в Бекс під ногами, — вона схопила зброю.

Слідком за Бекс у кімнату зайшло троє мокрих як хлющ полісменів; побачивши на підлозі Денні, вони обернулися до Джудит.

— Це ваша собака?

— Ні, чорт забирай, не її, — почувся з-за вікна громовитий голос.

Усі обернулися — й угледіли Сузі, яка стояла надворі під дощем, з ряскою у волоссі.

— Це Ікбалева собака, — сказала вона.

Почувши голос Сузі, Емма відпустила Денні, проте і далі гарчала на нього, коли полісмени підводили його на ноги і грубо заковували в кайданки.

Зненацька Джудит відчула запаморочення і сперлася на крісло.

— Вам недобре? — кинулася до неї Бекс.

— За хвильку все буде гаразд.

Бекс перевела погляд на трьох полісменів, які повели Денні за двері.

— Убивця — Денні Кертис? — здивувалася Бекс.

— Один з трьох, — пояснила Джудит.

У кімнату влетіла задихана Таніка.

— Хух, довгий був забіг, — сказала вона.

— Ви сюди бігли? — запитала Джудит.

— Довга історія, — мовила Бекс, — але нам довелося. Забагато часу ми змарнували, намагаючись прибрати дерево, яке перегородило дорогу.

— Впоралися тільки завдяки кмітливості Бекс, — докинула Таніка. — Вона дістала мотузку і пригнала свою машину, щоб зрушити дерево, але воно не піддавалося. Ми застрягли. А тоді сталася дивовижна річ. Почали надходити люди — вони з’являлися зі своїх будинків і цілим потоком спускалися з мосту.

— Справді? — здивувалася Джудит. — Чому це?

— Бекс подзвонила у церковний дзвін. І ціле місто під дощем прийшло, щоб нам допомогти. Мабуть, загалом зібралося зо дві сотні людей, і зусиллями марлов’ян і машини нам нарешті вдалося посунути дерево настільки, щоб повз нього можна було протиснутися.

— Дивовижно, — сказала Джудит. — Але ось що ви повинні знати: слід заарештувати за вбивство ще Елліота Говарда й Енді Бішопа.

Джудит швиденько пояснила Таніці й Бекс, як троє чоловіків убивали один замість одного.

— Ось звідки я дізналася, що сьогодні ввечері мене прийде вбивати Денні, — на завершення мовила вона. — Вони чинили так завжди. У всіх випадках вбивство скоював той, на кого менше всіх можна було подумати, а двоє інших забезпечували собі надійні алібі. Отож я здогадалася, що моє життя в небезпеці, тільки-но Елліот повідомив, що його сьогодні не буде в Марлові, хоча сьогодні репетиція хору. А секретарка Енді підтвердила, що і його також не буде.

— Накажу затримати їх уже сьогодні, — сказала Таніка.

— Елліот десь у Лондоні на футбольному матчі, а Енді у Плімуті.

— Не хвилюйтеся, ми їх привеземо.

Джудит і Таніка якусь мить дивилися одна на одну. Джудит бачила, що Таніка хоче висварити її за спробу самотужки взяти Денні, але й Таніка бачила, що Джудит чи не вперше не збирається воювати. Як по правді, літня жінка здавалася втомленою і нещасною, і зненацька обидві жінки зрозуміли, що їм насправді й непотрібно нічого казати одна одній.

Таніка всміхнулася.

— З вами все гаразд?

Джудит теж усміхнулася.

— Так, — просто відповіла вона. — Дякую, що запитали.

У кімнату притупала Сузі, й Бекс і Джудит радісно закричали, зустрічаючи її як героїню.

Дивлячись на трьох жінок, Таніка не могла стримати усмішки, особливо коли побачила, як Бекс виймає ряску з волосся Сузі.

Таніка задоволено зітхнула. Все позаду, нарешті все позаду. Завтра ввечері вона зможе почитати донечці казку перед сном. Але це буде завтра. Сьогодні вона ще повинна затримати трьох чоловіків за підозрою у вбивстві.

Три подруги були занадто зайняті, клопочучись біля Сузі, тож не помітили, як Таніка пішла.

— На бога, як вам вдалося перетнути річку? — запитала Джудит у Сузі.

— Я її перепливла, — відповіла Сузі.

— Але ж ви не вмієте плавати, — мовила Джудит.

— Я зробила збіса серйозну спробу, але не можу з вами не погодитися: плавати я не вмію. Ось я ще трималася над водою, а за мить я вже під водою, аж тут відчула, як за комір мене стиснули зуби. Мене врятувала Емма, — додала Сузі, зачудовано поглядаючи на Емму. — А коли вона витягнула мене на берег, я відіслала її рятувати вас, Джудит.

Бекс і Джудит були приголомшені. Сузі спробувала перетнути річку, хоч і не вміла плавати?

— А ви справді дзвонили у церковний дзвін? — запитала Джудит у Бекс.

Бекс почервоніла.

— І, коли вже на те пішло, відрізала мотузку з одного з дзвонів.

— Як? — запитала Сузі.

— Шаблею.

— Якою ще шаблею?

— Знаєте що, — урвала подруг Джудит. — Я мушу у вас обох перепросити. Я була неправа, коли вирішила спробувати взяти Денні самотужки. Адже я маю таких винахідливих і хоробрих подруг, як ви! Більше я такої помилки не скою. Обіцяю вам.

— Дякую, — промовила Бекс, глибоко зворушена.

— Даруйте, — сказала Сузі, — у мене відчуття, що ми забули про головне. Якою ще шаблею?

— Знаєте що, леді? — мовила Джудит, підходячи до бару і наливаючи три щедрі порції віскі у кришталеві склянки. — Перш ніж ми продовжимо, пропоную випити по скляночці скотчу. Або по дві. Винятково з медичною метою, певна річ.

Джудит повернулася з напоями і роздала їх подругам.

Бекс піднесла склянку вгору.

— У такому разі, гадаю, слід виголосити тост, — сказала вона.

— До біса, — мовила Сузі й одним махом перехилила свою склянку.

— Вона має рацію, — сказала Джудит і теж одним махом перехилила віскі.

Бекс усміхнулася, вперше радіючи, що подруги дражняться з неї, але на мить зупинилася, роззираючись у кімнаті: вона помітила і перекинутий ломберний столик, і розбиту шибку з вікна, і якісь дивні сліди вибуху цукрової пудри посередині паркету. Тут слід пройтися пилососом, подумала вона. Але це може зачекати.

Вона знову з усмішкою обернулася до подруг.

— А я, знаєте, згодна з вами, — сказала вона й перехилила віскі одним махом.

Розділ 39

За кілька днів країна знову купалася в сонячному промінні, а Марлов і досі гудів від новин про те, що Енді Бішопа, Елліота Говарда й Денні Кертиса заарештували і звинувачують у вбивствах, і про те, що Джудит Потс разом із Сузі, місцевою вигулювачкою собак, та дружиною вікарія якимось чином доклали до їхнього затримання руку.

Джудит гадки не мала, що все місто говорить про неї, бо наступний день після сутички з Денні провела в ліжку — їла грінки з медом, потім ще трохи грінок, і дивилася у вікно на червоних повітряних зміїв, які кружляли високо в літньому небі. На зміну приголомшенню і страху невдовзі прийшло глибоке відчуття гордощів за те, чого досягли вони з подругами, але Джудит занадто любила своє ліжко й поки що не хотіла з нього вставати, отож вона й далі то дрімала собі, то пригадувала свої пригоди цілий день до вечора. І наступний день теж, коли вже на те пішло.

А третього дня вона встала з ліжка і найперше подумала про своїх подруг.

— Потрібно відсвяткувати, — сказала вона до Сузі, зателефонувавши їй.

— Завжди готова святкувати, — озвалася Сузі.

— Просто зараз? Ви вільна?

Був недільний ранок, і ввечері Сузі мала взяти на перетримку двох чорних лабрадорів, але до вечора вона була вільна.

— Можна прийти з Еммою? — запитала вона.

— Певна річ! Емма заслуговує на святкування не менше за всіх нас. Зможете прийти до мене о пів на дванадцяту?

— Прийду. А який план?

— Просто приходьте о пів на дванадцяту, — мовила Джудит з усмішкою і натиснула відбій.

Далі вона подзвонила Бекс.

— Алло? — задихано відповіла в телефон Бекс.

Джудит пояснила, що приготувала сюрприз і хоче запросити Бекс до себе додому на пів на дванадцяту.

— Я прийду, — сказала Бекс. — Одразу після церкви.

— Саме тому я і пропоную зустрітися о пів на дванадцяту.

— Ой, я пригадала, що ми з Коліном після служби влаштовуємо каву в будинку вікарія.

— З повними тацями домашнього печива, я так розумію.

— Ви мене добре вивчили, — засміялася Бекс, водночас розуміючи, що Джудит недооцінює, скільки роботи вимагає звичайна ранкова зустріч за кавою.

— Закладаюся, там у вас уже все готово.

Бекс із телефоном перейшла на кухню й оглянула загорнуті у плівку порцелянові тарелі з крихітними сандвічами, млинчиками з копченим лососем, вареними й уже почищеними перепелиними яйцями, домашніми заварними міні-тістечками...

— Ну, я більш-менш підготувалася, — визнала Бекс.

— То, може, разок прогуляєте?

На тому кінці запала пауза.

— Знаєте що? — нарешті озвалася Бекс. — Мабуть, я прийду. Впевнена, Колін чудово впорається і без мене. Попросить дітей допомогти.

Об одинадцятій тридцять під будинок Джудит під’їхав мінівен Сузі і з нього вистрибнула Емма. Бекс на той час уже теж приїхала й саме виходила зі свого забрьоханого бездоріжника. Сузі побачила, що гак під заднім бампером досі погнутий.

— Я тут! — гукнула Джудит зі свого елінгу, і Бекс, Сузі й Емма рушили до річки, щоб приєднатися до подруги.

Переступивши поріг, вони побачили, що у плоскодонці вже розкладені подушки, а на кормі стоїть плетений козуб з наїдками.

— Мені ж не доведеться знов опинитися на ріці, правда? — перелякалася Сузі.

— Не хвилюйтеся, я чудово тримаюся на воді. В моїх руках ви в безпеці. Стрибайте на борт.

Джудит назвала старий паб на ріці, приблизно за пів милі звідси, і сказала, що доправить подруг туди на підобідок.

— Але дорогою, — мовила Джудит, указуючи на козуб з наїдками, — ми теж трохи поласуємо. Що ж, у путь!

Сузі й Бекс улаштувалися у плоскодонці, Емма всілася на кормі, звісивши рожевий язик і задоволено хекаючи, і тоді Джудит дістала з козуба пляшку шампанського, взяла тонку мотузку, що кріпилася до облавка плоскодонки, й управно зав’язала на шийці пляшки вузол напівштик.

— Що це ви робите? — поцікавилася Сузі.

— Ми ж не хочемо, щоб шампанське нагрілося?

Посмикавши мотузку й перевіривши, що все надійно тримається, Джудит опустила пляшку в річку, щоб вона охолоджувалася у воді, тягнучись за човном, а потім узяла ялину і, трохи зігнувшись у поясі, відштовхнулася, і тоді ніс плоскодонки випірнув з дверей елінгу, і троє жінок випливли на ранкове сонечко.

— Оце життя! — вигукнула Сузі, а Джудит штовхала плоскодонку, тримаючись мілководдя з цього боку річки.

— Допомога не потрібна? — запитала Бекс.

— Не хвилюйтеся за мене. Я дужча, ніж видається.

Бекс подивилася на жінку, яка гордо стояла на носі плоскодонки, відкинувши з одного плеча пелерину, щоб зручніше було відштовхуватися ялиною. «Вона схожа на пустотливого мушкетера», — з усмішкою подумала Бекс.

— Щира правда, — сказала Сузі. — Небагато я знаю пенсіонерок, здатних роззброїти вбивцю за допомогою жерстянки льодяників і олівця.

— Я лише відвернула його увагу перед Емминим нападом. А Емма змогла напасти лише тому, що ви ризикнули життям, перепливаючи річку.

— Дурниці, — сказала Сузі, — на моєму місці будь-хто вчинив би так.

— Сумніваюся, — заперечила Бекс.

— Що ж до вас, Бекс, — мовила Джудит, — я б усі гроші віддала, щоб подивитися запис із камери спостереження, як ви розбили стенд нашого полку й бігали по церкві з шаблею.

— Усі дивилися на мене так, наче я збожеволіла, — зізналася Бекс. — Але я не могла ні про що інше думати — тільки як нам дістатися до вас... Хоча одна загадка досі лишилася. Я не розумію, навіщо було красти раму зі Стефанової картини.

— А, так, — усміхнулася Джудит. — Це все Елліот, як ми і припускали одразу. Але він не збирався красти раму, тобто зовсім не цього він хотів.

— А чого ж він хотів?

— Ну, коли він проник до Стефана першого разу, він обміряв і сфотографував оригінальну картину, потім намалював копію, а того вечора, коли я сполохала його у Стефановому будинку, він прийшов поміняти картини. Авжеж, так і було. Але те, що ми знайшли на столі дерев’яні тріски, молоток і зубило, мало б нам підказати, що до моєї появи він уже встиг зняти раму з оригіналу Ротко. От він і опинився з оригіналом Ротко, оригінальною рамою і копією полотна, коли я сполохала його і він кинув у мене ліхтариком. Йому довелося робити вибір: повісити на стіну копію без рами й тікати з оригіналом Ротко чи повісити назад на стіну оригінал, хай уже і без рами.

— Я б на стіну повісила копію, а оригінал украла, — сказала Сузі. — Адже заради цього все й затівалося.

— Думаєте? Елліота заскочили просто в момент крадіжки, і він розумів, що незабаром там з’явиться поліція. І ще розумів: хай котру картину він повісить на стіну, ми здогадаємося, що він щось робив саме з цим полотном.

— І саме так і сталося, — сказала Бекс.

— Авжеж. Отож, якби він повісив на стіну копію, на ній знайшлися б його відбитки чи ДНК, або до фарби могла випадково прилипнути волосина-дві з його світлої голови.

— А, ясно, — сказала Сузі, нарешті зрозумівши. — Підробка привела б поліцію прямо до Елліота.

— Тому довелося повісити назад оригінал. І саме тому виникла потреба у вогнищі. Слід було спалити і копію, і справжню раму, і всі його тренувальні роботи. Але це також пояснює, чому він був не в гуморі, коли Таніка розмовляла з ним біля вогнища. На той час він уже усвідомлював, що вбив якогось незнайомця заради того, щоб повернути собі батькову картину Ротко, але нічого не вийшло. Вбивство він учинив, а картини не отримав.

— А зупинили його ви! — у захваті вигукнула Сузі.

— Аж ніяк. Це зробили ми всі разом... Так, зараз ми підпливаємо до вигину річки, і якщо я правильно спрямую плоскодонку, течія сама винесе нас за ріг.

З цими словами Джудит змінила напрямок човна — тепер він був повернутий на дев’яносто градусів від берега. Та щойно плоскодонка за інерцією допливла до сильної течії ближче до середини річки, ніс почав розвертатися, і Сузі й Бекс зрозуміли, що Джудит поставила човен на курс, який дозволить подолати вигин річки разом з течією.

— Ви і справді добре на цьому розумієтеся, — зауважила Бекс.

— Ой, та не дуже, — зронила Джудит, відклала ялину, дістала з козуба три вузенькі кришталеві келихи й розпакувала полуниці з місцевого супермаркету. — Перепрошую, я не встигла підготувати полуниці.

— Не переймайтеся, — мовила Бекс, — я все зроблю.

— Зараз дам вам тарілку й ножа.

Джудит відстебнула тарілку й ножа, які шкіряними ремінцями кріпилися всередині козуба, й передала їх Бекс. Потім вона дістала з річкової води крижану пляшку шампанського й фаховим рухом, однією рукою, відв’язала мотузку.

— Ні, так не піде, — сказала Сузі, перебиваючи святковий настрій.

Дві інші жінки поглянули на неї.

— Вибачте, — мовила Сузі, дивлячись просто на Джудит, — але ви мені казали, що не знаєтеся на човнах.

— Що? — не зрозуміла її Джудит.

— Коли ми з вами тільки познайомилися, ви сказали, що не знаєтеся на човнах. А сьогодні, коли я сідала у плоскодонку, ви сказали мені не хвилюватися, бо ви чудово тримаєтеся на воді. Дослівно.

— Що таке? — спитала Бекс.

— У вас, чорт забирай, є власний човен. Ви знаєте, як скористатися течією, щоб пройти вигин річки. І я не могла не звернути уваги, що ви допіру розв’язали вузол однією рукою.

— До чого ви ведете? — спокійно мовила Джудит, але її усмішка напружилася.

— У тій газеті ми прочитали, що свідок бачив на яхті вашого чоловіка двох людей. Другою людиною були ви, хіба ні? Слухайте, ми тут усі подруги, і ми разом стільки пройшли, Господи Боже, що я вам двом не замислюючись довірю своє життя. Але розвійте мої тривоги. Двоє людей вийшло в море у шторм, а повернулася лише одна. Правильно я кажу?

Джудит нічого не відповіла, і на її обличчі не здригнувся жоден м’яз. Вона трималася як взірець штивної пані з середнього класу.

— Ось справжня причина, чому ви почали збирати старі газети, — провадила Сузі. — Ви хотіли пересвідчитися, що ніхто не розповів правду про те, що сталося того дня, бо ви були на тій яхті. Можливо, під час шторму ваш чоловік випав за борт, а ви не допомогли йому врятуватися з води. А можливо, ви самі його і підштовхнули, — особисто я, знаючи вас, поставила б саме на це. І сприймайте це як комплімент. Ваш чоловік ображав вас і зраджував, отож ви його вбили. А потім, коли він опинився у воді, ви попливли назад до суходолу, вилізли на берег, а яхту відпустили назад у море.

— Це правда? — спитала Бекс, нажахавшись так, що й не помітила, як з тарілки скотилася полуничка.

Джудит відповіла не одразу.

Вона роззирнулася. Подивилася на сонячне проміння, яке іскрилося на воді, на корів, які скубли траву серед полів, і її заповнило відчуття такого задоволення, аж її саму це вразило. Сузі мала рацію, кажучи, що могла б довірити двом подругам своє життя.

Легенько посміхнувшись, Джудит нахилилася вперед.

— Без коментарів, — відповіла вона, але в її очах спалахнув вогник, який сам по собі був коментарем. — Так, а тепер — хто хоче келих шампанського?

Подяки

Дякую моєму редактору Фіннові Коттону, чий ентузіазм, розуміння задуму й гостра як лазер увага до деталей допомогли зробити цю книжку набагато кращою, ніж вона була б без нього. Дякую також Домінікові Вейкфорду, з яким я першим поділився своїм рукописом, а також Енн О’Браєн — за її пильність під час редагування. Коли я відіслав їй електронною поштою свій рукопис, я був переконаний, що ніде не переплутав хід подій. Я помилявся. Дуже, дуже помилявся. Вона виправила все, що могла, а якщо помилки й залишилися, то вони мої.

Дякую також моєму літературному агентові Еду Вілсону і всій команді у видавництві «Джонсон-і-Алкок». Ед був перший, кому я розповів свій задум цього роману під час дуже приємного обіду в Марлові, й ентузіазм, з яким він одразу це сприйняв, підтримував мене усі довгі місяці, поки я писав книжку. Ще я хочу подякувати моїй кіно- і телеагентці Шарлотті Найт, а також її команді з агенції «Найт-голл». Ніщо не дорівняється до Шарлоттиного інстинкту розпізнавати те, що робить історію цікавою, а її мудрі поради і її дружба багато років утримують мене на правильному шляху, — принаймні поки у справу не втручаються коктейлі.

Ще я маю подякувати відставній поліціянтці Ребецці Бредлі. Вона пояснила мені, в якому випадку може так статися, що детектив-сержант очолить розслідування вбивства, і таким чином подарувала мені фіговий листочок, такий потрібний, щоб Таніка могла стати одним з центральних персонажів. Мушу додати, що провина за всі інші процедурні неточності в роботі поліції лежить винятково на мені. Так само я щиро вдячний Ааронові Нілу, який блискуче (і достатньо повільно, щоб я встиг усе записати) розповів мені всі тонкощі мусульманського похорону.

Багато в чому і ця книжка загалом, і персонаж Джудит Потс — це любовний лист моїм двоюрідним бабусям Джин і Джесс, бабусі Бетті й, певна річ, моїй мамі Пенні. Саме мама навчила мене розгадувати кросворди, й мої дитячі спогади повні сміху, з яким вона разом зі своїми неймовірно розумними подругами обговорювала світові проблеми під черговий келих куантро або чергову цигарку. (Мама обов’язково звелить мені зауважити, що вона більше не п’є куантро й не курить).

І нарешті я хочу подякувати своїй чудовій дружині Кейті Бретвік і нашим дітям, Чарлі та Джеймсові. Без них я б нічого не написав. Кейті постійно вичитує мої чернетки, пропонує, де можна щось поліпшити, а де — викинути, — як по правді, мій найулюбленіший момент у книжці з’явився з її підказки, — але я тестував свої ідеї на всій родині. Можу лише вибачитися перед ними за те, що за останні пару років практично кожна прогулянка з собакою і кожна поїздка на машині були зіпсовані тим, що я постійно був неуважний, замислений або, ще гірше, повсякчас вимагав їхньої допомоги, яку вони завжди мені надавали. Я справді ніколи б не впорався без вас. Дякую.

Notes

[←1]

КНОРЧ (Королівська національна організація рятувальних човнів) — благодійна організація, яка займається порятунком на морі по всіх узбережжях Великої Британії та Ірландії. — Тут і далі прим. пер.

[←2]

Марлов (історична назва — Великий Марлов) — місто на Темзі, в Букінгемширі, за 50 кілометрів на захід від Лондона. Перша письмова згадка про Марлов датується ще 1015 роком. Містечко знамените тим, що тут проживали Персі Біші Шеллі й Мері Шеллі, Томас Лав Пікок, Т. С. Еліот, а Джером К. Джером написав частину свого уславленого твору «Троє в човні» в місцевому пабі «Два броварі».

[←3]

У сучасній Великій Британії школа грамоти — це середня школа, куди приймають дітей з високими інтелектуальними здібностями.

[←4]

Капітан Агав — персонаж роману Германа Мелвілла «Мобі Дік».

[←5]

Життєрадісність (фр.).

[←6]

Джон Вейн (1907–1979) — американський актор, знаменитий своїми ролями у вестернах.

[←7]

Грецька назва острова — Керкіра.

[←8]

Ідеться про інсталяцію Демієна Герста «Фізична неможливість смерті у свідомості живого», створену 1991 року.

[←9]

Марк Ротко (1903–1970) — американський художник родом з Латвії, провідний представник абстрактного експресіонізму, один з творців живопису кольорового поля.

[←10]

Традиційний китайський чай, щось середнє між чорним і зеленим.

[←11]

«Пограбування по-італійському» (1969) — британська пригодницька комедія Пітера Коллісона за сценарієм Троя Кеннеді Мартіна, з Майклом Кейном у головній ролі.

[←12]

Сер Вільям Борлес (1564–1629) — англійський політик родом з Марлова, депутат Палати громад. Школу в Марлові він заснував 1624 року на її теперішньому місці — на вулиці, де Мері Шеллі писа¬ла свого «Франкенштайна» й де був будинок Т. С. Еліота.

[←13]

Спосіб дії (лат.).

[←14]

Атака легкої кавалерії (25 жовтня 1854 року) — невдала атака британської бригади легкої кавалерії під командуванням лорда Кардигана на позиції російської армії у Балаклавській битві під час Кримської війни.