Я не довіряю неоднозначності.

— Джон Вейн1

ПРОЛОГ

У 1996 році в Коледжі Лондон-Сіті й Ізлінґтона2 було запроваджено прискорений курс французької мови для початківців. Паула, старанна дівчинка-підліток в окулярах з металевою оправою, ніколи раніше не говорила іноземною мовою. Дарміндер, хлопець із цаповою борідкою й сережкою у вусі, не лише ніколи не розмовляв французькою, а й не склав іспанську в школі. Так само й Абдул провалив шкільний іспит з німецької. Сатвіндер і Марія одержали незадовільні оцінки з французької мови під час іспиту в школі, а вчитель, який давав Емілі уроки французької, так розчарувався у своїй учениці, що взагалі порадив їй облишити вивчення іноземної мови. Незважаючи на невтішні прогнози, ці студенти все ж вирішили скористатися з унікальної можливості. Упродовж аж п’яти днів вони навчалися за оригінальною методикою лінгвіста на ім’я Мішель Томас.

Сивуватий, у синьому блейзері, Томас здавався врівноваженим та доброзичливим. «Дуже радий з вами познайомитись, – привітався він з новими студентами. – З нетерпінням чекаю на наше сьогоднішнє заняття, але, гадаю, нам варто поліпшити умови, в яких проходитимуть наші уроки. Так вам, мабуть, не зовсім комфортно. Я хочу, щоб ви почувалися, як удома. Тому ми швидко все змінимо». У вантажівці, що була припаркована надворі, у Томаса були речі, якими ми могли замінити звичайні шкільні меблі: м’які крісла, подушки, журнальні столики, вазони, килимок, вентилятор, пластикові кімнатні перегородки. Студенти легко переобладнали кімнату. Широкі м’які крісла були розставлені півколом, з вікон, завішаних блакитними фіранками, приглушено линуло світло, а перегородки стояли обабіч м’яких крісел, розташованих півколом, і надавали атмосфері ще більшого затишку й інтимності.

Не було жодних парт, чорних дошок, паперу, ручок чи олівців. Томас не вимагав, щоб студенти щось читали чи записували. Він не хотів, щоб вони щось запам’ятовували чи навіть просто повторювали вивчене наприкінці дня. Якщо під час уроку вони щось забували, Томас підказував їм, заспокоюючи, що вони в цьому не винні, і навпаки переконував, що це його провина. Емілі спершу поглядала на нього з недовірою. Дарміндер й Абдул узагалі не могли стримати глузливого сміху. Водночас жоден із них не приховував неабиякої цікавості до літнього чоловіка, що стояв перед ними. Він це серйозно? Ніколи не намагайтеся запам’ятати щось на уроці.

«Я хочу, щоб ви розслабилися».

Така обстановка, Томасова методика і результати тих п’яти днів були описані в документальному фільмі «Майстер мови», знятому компанією BBC. Маргарет Томпсон, завідувачка секції французької мови в школі, не могла приховати свого подиву від результатів, які продемонстрували Томасові учні. Наприкінці тижня вона стала свідком, як більшість тих, хто досі не здатен був сказати ані слова французькою, перекладали цілі речення, використовуючи складні граматичні форми. Емілі змогла впоратися із фразою, переклад якої зазвичай потребував кількох років мовної підготовки: «Мене цікавить, чи не хотів би ти сьогодні ввечері піти зі мною, щоб побачити це». Паула схвалювала те, що Томас багато уваги приділяв забезпеченню спокійної атмосфери й подоланню нетерплячості. У студентів складалося враження, що вони опанували п’ятирічну програму з французької за п’ять днів. Приголомшена результатом, Томпсон обережно прислухалася до їхніх самовідчуттів.

Мішель Томас був свідомий того, що вивчення іноземної мови викликає певний страх. Студенти стикаються з тим, що знайомі їм літери читаються інакше, вони вивчають нові слова, невідомі частини мови та дивні граматичні конструкції. Ось чому студенти Коледжу Лондон-Сіті й Ізлінґтона, незважаючи на невимушену атмосферу на заняттях, все ж виявляли своє хвилювання: нервово реготали, ніяково всміхалися, нерозбірливо бурмотіли вибачення, затиналися, дивилися на нього із сумнівами і подивом. Вивчення іноземної мови – це завжди подорож у невідоме. Томас уважав, що нова мова – «найбільш чужа річ»3, яку може опанувати людина. Адже, опираючись втручанню «чужого», свідомість сама зводить барикади, а найперше і найскладніше завдання вчителя полягає в тому, щоб допомогти учням здолати ці перепони. Томасові вдалося змінити атмосферу в аудиторії коледжу, зняти напругу, зацікавивши студентів. Завдяки йому вони почали без остраху сприймати нове. Учні, які зазвичай пропускали повз вуха незрозумілу їм інформацію, раптом стали охоче поринати в царини невідомого.

У 1997 році, коли документальна стрічка BBC вийшла в ефір, Томас уже був легендою4. На той час він сам вивчив одинадцять мов і започаткував мовні курси в Лос-Анджелесі та Нью-Йорку; утворилося щось на кшталт культу Томаса серед вдячних клієнтів, з-поміж яких були Ґрейс Келлі, Боб Ділан, Альфред Гічкок, Coca-Cola, Procter & Gamble й American Express. Найджел Леві, який навчався в Томаса перед тим, як зняти про нього фільм на BBC, описав його уроки як «неперевершені». Емма Томпсон відзначала, що час спілкування з ним «був незабутнім педагогічним досвідом» у її житті. Колишній посол Ізраїлю в Організації Об’єднаних Націй назвав його «чарівником». І, нарешті, Герберт Морріс, колишній декан гуманітарного факультету Каліфорнійського університету в Лос-Анджелесі, підтвердив, що завдяки Томасові опанував річну програму з іспанської лише за кілька днів, але навіть за дев’ять місяців пам’ятав усе.

«Найважливіша річ, – казав Томас, – це позбутися будь-якої напруги та хвилювання», що зазвичай виникають під час навчання. Його увага до настрою була особливою, чи, краще сказати, мала вирішальний характер. Наприклад, уроки французької мови зі студентами він починав із розповіді про те, що французька та англійська мають безліч спільних слів, а невелика відмінність існує лише у вимові. «Англійська – це та сама французька, лише із спотвореною вимовою», – пожартував він якось. Він пояснював, що всі слова, які закінчуються на -ible (наприклад, possible) та на -able (наприклад, table), походять з французької. Подаючи незнайоме як щось звичне, Томас у такий спосіб від початку формував у студентів міцну базу – основу для подальшого навчання. Його учні набували нових знань шляхом звернення до відомого матеріалу, поступово починаючи висловлювати власні думки і не повторювати завчених фраз. Томас навчав студентів самостійності і лише зрідка їх виправляв.

До 2004 року СD-диски й касети із Томасовими курсами французької, німецької, італійської та іспанської мов, яких він навчав двох студентів, стали найпродаванішими у Великій Британії. Та Мішель Томас був не лише лінгвістом. Він був героєм війни. Того ж року в Меморіалі Другої світової війни у Вашинґтоні його було нагороджено «Срібною зіркою». Томас помер 2005 року в Нью-Йорку як громадянин США, а народився в промисловому місті Лодзь у Польщі, справжнє його ім’я було Монек Кроскоф. Він пережив концентраційні табори, був військовим командиром, служив розвідником і допитувачем на боці союзників, викривши після війни понад дві тисячі гестапівців. «Мішель Томас» було його п’ятою біографією під вигаданим ім’ям.

Томасові безпосередні зв’язки з тоталітарною пропагандою та повоєнна конспіративна кар’єра – не просто біографічні цікавинки5. Осягнення того, як закривається чи, навпаки, розкривається наша свідомість, коли стикається з невідомим, – основна ідея його книги, що ґрунтується на власному досвіді, якого він набув, коли жив у Німеччині. Він був безпосереднім свідком того, як нацизм плекав зневажливе та навіть ненависне ставлення своїх палких послідовників до невизначеності та складності внутрішнього світу людини. Він десятиліттями розробляв методи, що формували б цілком протилежні настанови в людей, які вивчають іноземну мову. За півстоліття до того, як компанія BBC зняла про нього документальну стрічку, Томас апробував свої ідеї під час викладання в Коледжі Лондон-Сіті й Ізлінґтона.

* * *

Рудольф Шелкманн6 – колишній майор розвідувальної групи гітлерівського СС, 1946 року переховувався в німецькому місті Ульм та координував розгалужену мережу прибічників, одержимих ідеєю відновлення нацистського режиму. Тоді, в листопаді, Шелкманн і ще три колишні офіцери СС отримали спокусливу пропозицію зустрітися з новопризначеним командиром сильнішої та більш централізованої підпільної організації неонацистів. Насправді ж вони йшли на зустріч з Монеком Кроскофом, відомим на той час як Мішель Томас, – євреєм польського походження та підпільним агентом американського корпусу контррозвідки (ККР)1.

Маючи на меті притягти до відповідальності всіх військових злочинців, Томас виявив та згодом зруйнував агентурну мережу Шелкманна. Інший агент ККР, який працював під ім’ям Ганс Мейєр, обережно налагоджував зв’язки з членами цієї підпільної групи, але сам Шелкманн на контакт не йшов. Колишній член СС погодився розповісти про їхні зв’язки та деталі роботи лише під час особистої зустрічі з командиром Мейєра. Томас був змушений поводитися так, аби Шелкманн та його люди нічого не запідозрили. Урешті він вигадав для конспіраторів СС надзвичайно заплутаний план дій, що мав закінчитися довгоочікуваною зустріччю.

Тієї ночі есесівці за наказом Мейєра чекали в «безпечному будинку» в південній частині Ульма. Люди на мотоциклах приїхали по них без попередження. Томас навмисно дочекався негоди; конспіратори їхали на задніх сидіннях мотоциклів у до нитки змоклому одязі, і сильний вітер проймав їх до кісток. На безлюдній дорозі їх, засліпивши фарами, поспіхом пересадили у два автомобілі. У темряві, минаючи вигадані пости, вони чули, як обмінюються паролями. Їх витягли з машин і, зав’язавши очі, змусили йти болотом та глибокими крижаними калюжами. Потім їх тримали в холодному коридорі; розмовляти їм було заборонено. Сидячи із зав’язаними очима, вони прислухалися до чітких команд, квапливих кроків та різкого грюкання дверей. Було вже далеко за північ, коли нарешті Шелкманна та його людей привели до просторої кімнати і розв’язали очі.

Томас, або ж Фрундсберґ для членів СС, зустрів конспіраторів, сидячи за величезним столом. Він, за винятком коричневої військової сорочки, був одягнений у звичайний цивільний одяг. Його відрекомендували нацистам як колишнього старшого офіцера Головного управління імперської безпеки – розвідувальної групи, що колись підпорядковувалась Гіммлеру. Конспіративне помешкання Фрундсберґа як штаб-квартира так званої підпільної «Великої організації» опору було навмисно завішане портретами Гітлера й інших нацистських лідерів, а також декороване гранатами, кулеметами, пістолетами, вогнеметами та різними диверсійними знаряддями. Упадали в очі пачки готівки у відчиненому сейфі.

Томас стримано кивнув: «Сідайте», – і чоловіки сіли. Він мовчки вивчав якесь досьє, а потім чітко дав Шелкманнові зрозуміти, що не терпітиме жодних дрібних груп опору. Будь-які військові операції, що виконуватимуться без його наказу, – це зрада, відкрита і наївна. Так само ненав’язливо Томас змусив Шелкманна та його невеличку групу відчути свою вищість: він часто відповідав на телефонні дзвінки, демонструючи в такий спосіб, що їхні особи його цікавлять мало. Підлеглі заходили і виходили з кімнати, заклопотані якимись надзвичайно важливими справами. Схвильований нацистський майор погодився розповісти про себе деякі деталі, на що й сподівався Томас: зокрема свою біографію та біографії есесівців, що сиділи в кімнаті, назву підпільної групи, її завдання, методи, структуру і шляхи вербування.

Тієї ночі операція американської контррозвідки пройшла бездоганно. У вишуканій Томасовій виставі було задіяно майже тридцятеро агентів, кожен з яких грав певну роль. Однак незначних помилок й осічок усе ж уникнути не вдалося. Часто операції контррозвідників зазнають невдач7 саме через такі дрібниці – невиправдане вагання, невлучну відповідь чи неконтрольований рух, які можуть стати вирішальними або ж залишитися непоміченими. Ось чому відомий радянський шпигун, як колись слушно зауважила антрополог Маргарет Мід, курив люльку. Це допомагало йому стримувати свої емоції. Навіть ґудзики, пришиті навхрест, а не паралельно, можуть видати національність агента і спричинити провал добре продуманої операції. Якось у Єгипті іноземного шпигуна викрили лише через його поведінку в громадській убиральні. Томас знав, що розвідник не омине увагою жодну деталь, а Шелкманн був дуже досвідченим агентом.

Того вечора Шелкманн міг двічі викрити брехню. Перша нагода випала тоді, коли він заявив, що хоче очолити розвідку Томасової організації. «Я зовсім не передбачав такого повороту подій, – згодом зізнавався Томас своєму біографові Крістоферу Роббінсу. — Я не міг задовольнити це прохання, не ввівши його у свою групу, що було напевне неможливо. Я звернув увагу на недоліки його операції, яка насправді викликала в мене щире захоплення». Томас був змушений не лише симулювати конспірацію, а й критикувати добре організовану шпигунську мережу. Шелкманн нічого не запідозрив і не протестував. Інший критичний момент тієї ночі – найнебезпечніший, на думку Томаса, – був тоді, коли Шелкманн раптом запитав, як йому діяти далі.

«Und was befehlen Sie uns jetzt zu tun?»

І що ви накажете нам робити далі? Роббінс пригадував, що Томас злякався. «Він перелякався того, що з нього зняли маску, і він провалив свою роль». Але есесівці і цього разу нічого не запідозрили. Томас одразу ж зібрався і наказав німцям зупинити всі заплановані на найближчий час операції та приготуватися до перевірки. Він двічі себе виказав. Але Шелкманн цього не помітив. І все це завдяки тому, через що конспіратори були змушені пройти на початку: зав’язані очі, зміна авто, блукання по болоту, змоклий до нитки одяг й, зрештою, принизливе ставлення; через це вони втратили пильність до дрібниць та обмовок. Успіх плану, який вони реалізували тієї ночі, не залежав від його досконалого втілення. Томас наперед знав, що йому не уникнути помилок, які можуть викрити його виставу, а відтак – змусити його одразу ж заарештувати нацистів. Та завдяки тому, що він майстерно маніпулював настроєм і відвертав їхню увагу, багато чого залишилося не поміченим.

Кілька місяців по тому, коли Томас пішов зі служби в американській контррозвідці в Німеччині, у лігво нацистів мав проникнути новий агент. Видаючи себе за заступника Фрундсберґа, він в одному з місцевих пабів організував зустріч із Шелкманном та його людьми, запросивши також і їхніх дружин та близьких подруг. Проте тепер, коли настав критичний момент, таємний агент дещо заметушився, а німецькі конспіратори відчули, що щось негаразд. Вони одразу ж почали наполегливо його розпитувати. Запанікувавши, агент ККР витяг пістолет, й інші розвідники, які маскувалися під відвідувачів бару, змушені були зробили те саме й заарештувати нацистів. Відтак їм не вдалося вистежити всіх членів підпільної організації.

Шелкманн відсидів дванадцять років у в’язниці. Під час судового розгляду він та його люди вперто заперечували слова обвинувачення про те, що Фрундсберґ також працював на американців. На відміну від учнів Томаса, які розкрили свою свідомість до сприйняття нового, есесівці були не готові сприймати нове.

* * *

Основне завдання цієї книги – пояснити, як ми пізнаємо світ. Вона про те, що відбувається з нами, коли ми спантеличені і збилися на манівці. Звичайно, ми швидко адаптуємося до багатьох змін у нашому житті. Коли падає сніг, ми розуміємо, що, перш ніж вийти надвір, треба одягти куртку. Коли хтось телефонує, слід підняти слухавку. Червоне світло означає, що ми маємо пригальмувати. З іншого боку, існує безліч інформації, що збиває нас із пантелику. Споглядання вавилонського клинопису чи слухання дебатів з практичної фізики, якщо ви маєте такі ж знання, як і я, скінчаться невдачею. Та нас неможливо збити з пантелику, якщо ми маємо якісь базові знання. Замість того, щоб просто почуватися ніяково, через те, що знаємо недостатньо, ми спокійно визнаємо своє невігластво, начебто це наш щоденний ритуал. У цій книзі, власне, і досліджено нечітку грань між цими двома крайнощами, коли інформації, якої ми потребуємо для розуміння нашого життєвого досвіду, недостатньо8 або ж вона суперечлива чи надто складна для нашого розуміння. Саме в таких ситуаціях і виникає неоднозначність.

Коли наша свідомість стикається з чимось неоднозначним, це породжує невизначеність і змушує нас хвилюватися9. У таких випадках у нас загострюються як відчуття тривоги, так і відчуття задоволення. Наприклад, наш захват, що виникає під час розгадування кросворда, зумовлений самим процесом мислення і розв’язанням неоднозначних завдань. У детективних оповіданнях, одному з найпопулярніших жанрів усіх часів, напружений інтерес читачів підтримується завдяки неоднозначним натякам та непередбаченим учинкам персонажів-злочинців. Сучасне мистецтво, яке збиває нас із пантелику, багатозначна поезія, заплутаність творів Льюїса Керрола, магічний реалізм Маркеса, екзистенційна сатира Кафки – неоднозначність сповнює всі мистецькі форми та шедеври, надає їм глибокої емоційності. Ґете колись сказав: «Те, з чим ми погоджуємося, робить нас пасивними10, а те, з чим ми сперечаємося, робить нас продуктивними». Те саме і з неоднозначністю.

Туризм, наукові музеї та головоломки свідчать про нашу спраглість до неоднозначності і таємничості, що заворожують нашу уяву. Крім того, вони демонструють, наскільки ми спроможні осягати щось заплутане. Нам подобається, якщо не зрозуміле нам11 є об’єктом уважного споглядання, наче експонат сучасного мистецтва. Здебільшого ми насолоджуємося неоднозначністю, якщо вона не становить для нас загрози, так само, як музика заграє з дисонансом чи фільми жахів – із божевіллям. Коли ж ми натрапляємо на щось незрозуміле поза цими царинами, ми лише зрідка почуваємося впевнено. Непевності реального життя набувають форм незбагненних подій, незрозумілих інтенцій, непереконливих фінансових чи медичних повідомлень. Можливо, ваша друга половина не отримала роботи, для якої він або вона підходять якнайкраще. Чи, наприклад, ви почуваєтеся зле, але діагноз лікаря не пояснює всіх ваших симптомів. Чи, припустімо, ви ведете ділові переговори з людиною, яка не викликає у вас довіри. Або ж ви намагаєтеся розробити бізнес-проект у надзвичайно мінливій та конкурентній галузі. Ключові рішення в нашому житті – починаючи від вибору коледжу й закінчуючи місцем проживання – завжди вимагали швидкого осягнення неоднозначних варіантів за умов, коли ставки дуже високі. Сьогодні, як ніколи раніше, наш світ здається перенасиченим та хаотичним.

Парадокс сучасного життя12 полягає в тому, що технічний розвиток, зокрема транспорту, комунікацій та виробництва, завдяки якому в людини з’являється більше вільного часу, водночас у геометричній прогресії підвищує наші можливості. Електронні листи набагато швидше доходять до адресата, аніж надіслані звичайною поштою, але разом з інтернетом з’явилися Twitter, YouTube та багато іншого. Щодо цього німецький соціолог Гартмут Роза зауважує, що «пришвидшення темпу нашого життя не має жодного сенсу», оскільки так чи інакше ми потопаємо в морі інформації та можливостей. Унаслідок цього ми постійно відчуваємо, що «наш простір у світі» стискається дедалі більше, навіть якщо наш доступ до інформації зростає. Близько 90 % усіх світових баз даних було створено за останні п’ять років. Ми потопаємо в інформації, в реальності, що робить навіть найпростіші питання – де поїсти, яке медичне обслуговування обрати, каву якого виробника купити – складними.

Водночас ми стикаємося із соціальними страхами14, зумовленими суспільною нерівністю, що постійно зростає, та невизначеністю економічного майбутнього, оскільки машини невдовзі можуть цілковито замінити людей15 у багатьох галузях виробництва. Вміння управляти невизначеністю набуває дедалі більшої актуальності. Економіст Норіна Герц нещодавно заявила, що нагальна проблема сучасності полягає в «безладності16 – руйнуванні давніх, усталених порядків у поєднанні із надзвичайно непередбачуваним сьогоденням».

Автоматизація й аутсорсинг вимагають від майбутніх працівників новаторського й творчого підходу. Успіх чи невдача залежатимуть, на думку гарвардського економіста Лоуренса Катца, від відповіді на одне запитання: «Як легко ви даєте раду не чітко поставленим завданням17 і як швидко ви можете зорієнтуватись у новій для вас ситуації?». Професії, які «мають алгоритмічну природу», за його словами, будуть нівельовані. «Винагороджуватимуться, – стверджує Катц, – вміння застосовувати нові навички у звичному середовищі й майстерно знаходити нові рішення, що виходять за рамки традиційності».

Так само, як сьогоднішні працівники мають навчитися адаптуватися до невідомого, завтрашні – повинні бути до нього готові. Міґель Ескотет18, соціолог і професор педагогіки, чітко сформулював свою думку. Він уважає, що освітні заклади мають «навчати бути готовими до невизначеності», оскільки більшості студентів «не відомо, що буде, коли вони закінчать навчання і вийдуть на ринок праці». На думку Ескотета, освітній процес полягає в підготовці мобільних, самокритичних, допитливих та готових до ризиків студентів. Проте саме ці наші риси нівелюються, коли ми чимось занепокоєні. Так само й бізнесмени не можуть впроваджувати інновації, якщо не вміють опановувати невідоме, зберігаючи спокій. Здатність давати раду неоднозначності й невизначеності не залежить від інтелектуального рівня. Фактично вона не має жодного стосунку до IQ19. Водночас вона є емоційним викликом – питанням спрямованості мислення, – з яким кожен із нас може впоратися. Сьогоднішнє завдання полягає в тому, щоб збагнути, як потрібно діяти – на роботі, в особистих стосунках та в повсякденному житті, – коли ми не маємо про це найменшого уявлення.

Наукове зацікавлення неоднозначністю особливо актуалізувалося впродовж останнього десятиріччя. Значну увагу вчені приділяли так званому концепту «потреби в завершеності»20. Досліджена видатним психологом Ері Круґлянські, індивідуальна потреба людини в ясності зумовлює «її особливе прагнення до визначеної відповіді на будь-яке питання, відповіді, що не містить нечіткості чи неоднозначності». Так само, як і нетрадиційні методи Мішеля Томаса, ідеї Круґлянські й загалом сучасні психологічні дослідження невизначеності, могли б допомогти глибше осмислити природу нацизму.

У 1938 році нацистський психолог Еріх Янш опублікував працю «Антитип» – одіозний текст, у якому він описав упевненість як ознаку психологічно здорової людини. Для Янша будь-яка терпимість до сумнівності засвідчує психологічну проблему. У повоєнний час Ельза Френкель-Брунсвік21, психолог із Каліфорнійського університету, представила концепт інтолерантності до неоднозначності. В одному експерименті вона продемонструвала реципієнтам низку образів, першим з яких був схематичний обрис собаки. Поступово образи складалися в цілісне зображення кота. Люди, які нетерпимо ставилися до неоднозначності, тобто особи, які звикли осмислювати світ за допомогою чітких категорій, уперто наполягали, що то все-таки був собака. Відтак, доказово спростовуючи теорію Янша, Френкель-Брунсвік припустила, що нетерпимість до незрозумілої інформації і є ознакою нездорової психіки.

Круґлянські, на відміну від Френкель-Брунсвік, запропонував більш помірковану та дещо бентежливу гіпотезу. Він уважав, що людина хоче з’ясувати для себе будь-яку невизначеність і хоч якось раціоналізувати нісенітницю. Він дійшов висновку, що ми не зможемо адаптуватися, якщо не спроможні впоратися з розбіжностями та ухвалити рішення. Без нестримного бажання долати проблеми, ми взагалі тупцювали б на місці. У цьому і полягає потреба людини в завершеності. Водночас Круґлянські зазначав, що наша нелюбов до невизначеності не має постійного характеру. А що коли наше гіперболізоване прагнення до чіткості, замислювався він, породить екстремізм? Може, нацизм процвітав саме тому, що поєднував ідеологію нетерпимості з послідовним запереченням будь-яких сумнівів?

Насправді це те, до чого, зрештою, прийшли Круґлянські й інші дослідники. Наша потреба опановувати нерозв’язність, як ми побачимо далі, – необхідна передумова буття у світі. Проте, як і будь-яка інша ментальна особливість, у деяких людей ця риса може бути гіперболізована і посилена в окремих ситуаціях. Як колись мені сказав Круґлянські, «зміна ситуації, в якій ви перебуваєте, вашої культури22, вашого соціального оточення зумовлює прагнення людини до визначеності». Нетерпимість до невизначеності передається від людини до людини на підсвідомому рівні. У стресових ситуаціях ми більше довіряємо людям із нашої соціальної групи23, ніж тим, хто перебуває поза нею. Втома посилює нашу спраглість до визначеності. Так само, як і часові рамки. Коли наша потреба в осягненні незрозумілого стає критичною, тоді ми схильні приймати стереотипи, робити квапливі висновки й відкидати суперечності. Мабуть, ми й надалі, як і Рудольф Шелкманн, уперто твердитимемо, що собака – це собака, а не кіт.

Мішель Томас дійшов висновку, що конкретна ситуація є визначальною для відкриття чи закриття свідомості. Він навчився використовувати ситуативні важелі для того, щоб опановувати нашу розгубленість перед неоднозначністю. Подумайте лишень про те, як, викладаючи в коледжі, Мішель Томас застосував досвід, набутий під час розвідувальної роботи в Ульмі. Для того, щоб есесівці відчули тиск часу, впродовж зустрічі з ними він розмовляв по телефону і влаштував так, щоб «підлеглі» навмисно його переривали. Він хотів залякати конспіраторів, а тому й наповнив свою схованку зброєю, виставив напоказ пачки готівки. Аби вони повірили, що перебувають під його захистом, він оселив їх у незнайомому, але безпечному будинку. Для того, щоб виснажити їх та змусити відчувати дискомфорт, він возив їх містом під час зливи, змушував чекати на холоді й хлюпати по крижаних калюжах. У Лондоні Томас, навпаки, заохочував студентів бути терплячими. Переконавшись у тому, що вони цілковито розслабилися, він сказав, що їм нічого не потрібно запам’ятовувати. Він навіть забрав шкільні парти й умеблював кімнату, наче вітальню. Його студенти самі вирішували, що і де розташувати. Аби ще більше запевнити їх у тому, що вони володіють ситуацією, він переконав їх, що вони знають безліч французьких слів.

Томас випробував тактику притлумлення сумнівів на нацистах24, а згодом використав протилежну їй методику в навчанні студентів. Залякування, дискомфорт, поспіх – усі ці інструменти, які використовував Томас, коли служив офіцером контррозвідки, стали його ворогами під час викладання. Він знав, як зробити, щоб Шелкманн та його люди не зауважили ймовірних суперечностей, як і згодом шпигун-що-став-учителем опанував методику заохочення студентів вивчати іноземну мову. Він зрозумів, що наша потреба у завершеності не завжди пов’язана з конкретною неоднозначністю, з якою ми стикнулися. Зручні крісла не мають нічого спільного з французькими займенниками, а холодні калюжі не стосуються питання, чи можна комусь довіряти. Наша реакція на невизначеність, на його думку, надзвичайно чутлива до стресу, який може бути цілком до неї безвідносним.

Круґлянські наголошував, що зазвичай ми не усвідомлюємо, як окрема ситуація актуалізує чи притлумлює наше прагнення до визначеності, або ж якою мірою вона визначає нашу реакцію на неоднозначність. І саме це робить метод Томаса таким неймовірним. Переважно ми не замислюємося, як середовище впливає на нашу готовність до сприйняття чогось нового чи навпаки — змушує нас закривати свою свідомість. І хоча ми знаємо, що багато людей почуваються комфортно в неоднозначних ситуаціях, усе ж пояснити цей факт досить складно. Нашу сутність визначають не лише гени, хоч раніше ми так і думали.

У цій книзі йдеться про те, що ми не вміємо поводитися в неоднозначних ситуаціях, хоч насправді могли б краще давати цьому раду. Упродовж останніх кількох років нові відкриття в галузі соціальної та когнітивної психології розширили наші уявлення про те, як люди реагують на невизначеність, тоді коли в 50-ті роки минулого століття це ще було невідомо. Наукові досягнення зумовлюють появу нових і досконаліших способів опанування неоднозначними ситуаціями як удома, так і на роботі. Ці ідеї показують нам, як неоднозначні ситуації допомагають вивчити щось нове, розв’язати складну проблему або ж просто подивитися на світ іншими очима.

У першій частині викладено основні постулати книги. Ви дізнаєтеся, на які компроміси йде наша свідомість, а також познайомитеся з молодим нідерландським психологом, що очолює рух, завдання якого полягає у створенні нової теорії нашого світорозуміння. У другій частині увагу сфокусовано на ризиках відкидання невизначеності. Зокрема, буде розглянуто різницю між зваженими та квапливими реакціями на незвичні ситуації, описано досвід професійного перемовника із ФБР, амбівалентний культ лідера, а також те, як примирення з невідомістю хворих на рак пацієнтів допомагає змінювати спосіб ухвалення медичних рішень. Крім того, ви збагнете, як підготуватися до ведення бізнесу в майбутньому, коли його прогнозування буде марним. У третій частині книги продемонстровано переваги неоднозначності в ситуаціях, що радше кидають нам виклик, ніж лякають (наприклад, різні нововведення, навчання та мистецтво). Яка ж користь від невизначеності? Як учителі можуть допомогти учням не боятися змін? Чи може наша здатність опановувати неоднозначні ситуації розвинути в нас винахідливість, уміння знаходити абсолютно нові відповіді і навіть поглибити нашу співчутливість? Ми з’ясуємо, якою була відповідь виробника мотоциклів для шосейно-кільцевих перегонів серії Ґран-прі на невдалий сезон, як винахідник зі штату Массачусетс вийшов за рамки мовних обмежень. Ми дізнаємося про переваги двомовності і познайомимося з безстрашною режисеркою з Єрусалима.

Моя основна мета – переконати вас, що в цьому непростому і непередбачуваному світі найважливішими є не наші інтелектуальні здібності, сила волі чи впевненість у тому, що ми знаємо. Визначальним є те, як ми можемо опанувати щось, чого ми не розуміємо.

1 CIC – Counter Intelligence Corps. (Тут і далі примітки перекладача. Примітки автора — наприкінці книжки, с. 269.)

Частина перша. Осмислення

Розділ 1. Ухвалення рішення

Як ми осмислюємо світ

Ґоран Люндквіст25 повернувся додому з роботи і поставив дружині риторичне запитання: «Сьогодні, – заявив він, – ми підписали угоду з Демієном Герстом і ще одну – з Джоном Ірвінґом. Здогадайся, який це буде бізнес?». У минулому Люндквіст був професійним спортсменом. Він двічі брав участь у змаганнях зі стрибків у воду на Олімпійських іграх – у 1960 та 1964 роках. Крім того, знімався в кіно – у чотирьох стрічках Інґмара Берґмана, зокрема у фільмі «Сунична галявина», за що отримав «Золотий глобус». Проте наприкінці 90-х він очолив компанію.

На той час ця фірма провела одну з найефективніших рекламних кампаній за всю історію маркетингу. Заснована в листопаді 1980 року, вона була не лише дуже успішною, а й уже довго функціонувала на ринку26. У 1992 році підприємство було представлене в Залі слави Американської асоціації маркетингу поруч із Coca-Cola та Nike. Його унікальність полягала в тому, що воно здобуло широке визнання, не вдаючись до телевізійної реклами.

У зеніті своєї слави компанія запустила рекламу, розроблену Енді Ворголом, Куртом Воннеґутом, карикатуристами журналу New Yorker, Марком Джейкобсом, Т. С. Бойлем, Гельмутом Ланґом, Жан-Полем Ґотьє та Версаче. Реклама зображала Салмана Рушді, Чака Клоуза, Девіда Бові та Ґаса ван Сента. Компанія співпрацювала з художниками, скульпторами, письменниками, музикантами, дизайнерами інтер’єру і модельєрами, а також з народними майстрами. 2002 року журнал Forbes визнав її однією зі світових топ-компаній рівня «лакшері», що випереджала Gucci, Tiffany та BMW.

Її головним продуктом була горілка під назвою Absolut.

У 1979 році компанія продала 5 тисяч ящиків горілки в США. Уже через десять років вона експортувала 2,5 мільйона ящиків, випередивши горілку «Столичная», і таким чином за рівнем продажу в Сполучених Штатах піднялася з останнього місця на перше серед усіх імпортованих горілчаних виробів. У той час, коли продаж алкогольних напоїв падав, прибуток Absolut щороку зростав на 30 %. У 1979 році закордонні продажі компанії становили лише 1 %, а вже 1989 року ця цифра сягнула 60 %. «Absolut – це щось особливе», – випалив якось одним духом відомий фахівець у галузі виробництва.

Незважаючи на те, що компанія зосередила свою рекламу в одному виді засобів масової інформації – глянцевих друкованих журналах, вона була такою переконливою, що викликала залежність. Люди, які ніколи не вживали цього алкогольного напою, вирізали його рекламні світлини з журналів, колекціонували їх, продавали чи обмінювалися ними. А згодом, у 1995 році, було засноване «Товариство колекціонерів Absolut». Воно мало власний щомісячний інформаційний бюлетень і в час свого процвітання налічувало 2 500 членів. Бібліотекарі шкіл та коледжів навіть замальовували чорним рекламні світлини, щоб учні не виривали їх із журналів.

З огляду на складнощі, які мали подолати в компанії Absolut, цей успіх особливо вартий уваги. По-перше, горілку взагалі важко продавати. Вона не має приємного смаку чи аромату, як, наприклад, віскі, вино чи лагер. Курси з дегустації горілки або її поціновувачі – велика рідкість. Люди не часто замовляють цей алкоголь у барах. Крім того, існують певні обмеження щодо його реклами. Скажімо, заборонено роздавати зразки, як, наприклад, роблять, рекламуючи засоби для прання. Та найбільша перепона – в тому, що Absolut виробляють у Швеції. Це надзвичайно бентежить американців, які часто плутають її зі Швейцарією. Здебільшого вони одразу ж згадують про Volvo, блондинок чи сніг. У них не виникає жодних асоціацій із горілкою. Росіяни п’ють горілку, тож «Столичная» має справжню традицію. Навіть Smirnoff, одна з найпопулярніших американських горілок, має слов’янську назву.

Отже, компанія вирішила, що для початку їм потрібна унікальна пляшка. Серед працівників рекламного бізнесу побутує вислів: якщо ви не можете продати товар, продайте обгортку. Нічого особливого в горілці? Вигадайте особливу пляшку. В Absolut вирішили наслідувати парфумерну індустрію і перетворити пляшку на витвір мистецтва чи модний аксесуар. Найпопулярніші пляшечки парфумів – це справжні скульптури. Виготовлені з матового чи кольорового скла, найбільш екзотичні з них створюють враження, ніби вони виринули з морської безодні, невідомого виміру чи якоїсь незнайомої цивілізації.

В Absolut почали придивлятися до старих шведських пляшечок для ліків. Оскільки більшість алкогольних пляшок мали довгу шийку і були квадратні, в компанії Absolut навпаки обрали круглу форму й коротку шийку. Замість паперових етикеток, неодмінного атрибута тогочасних пляшок, компанія почала друкувати свої етикетки безпосередньо на склі. І, зрештою, як останній штрих дизайнери додали вишуканий текст та печатку шведського винокура Ларса Олссона Сміта.

Для просування Absolut на ринку найняли рекламну компанію TBWA (сьогодні вона має назву TBWA Worldwide). У своїй книзі «Світ реклами» Марк Танґейт описав відгуки споживачів, які отримала рекламна компанія, коли протестувала товар. «Нам давали три основні поради, – пояснював Клод Боннандж, один із провідних менеджерів компанії TBWA. – По-перше, змінити назву, бо Absolut звучить самовпевнено. По-друге, змінити пляшку, бо вона схожа на ємність для забору аналізів. І по-третє, змінити етикетку, оскільки блакитні літери на склі не привертають уваги». Проте Мішелю Роксу, директорові з продажу Absolut у США, була до вподоби неординарність пляшки, тому вирішили нічого не змінювати.

Головне завдання компанії TBWA полягало в тому, аби зробити так, щоб продукт запам’ятався. Традиційно реклама алкогольних напоїв, як ви, мабуть, собі й уявляєте, зводилася до зображення пляшки й келиха або окремих сцен із життя – з усміхненими моделями й вечірками. За основу своєї першої ідеї TBWA взяла шведський клімат. На першому макеті було фото чоловіка, який купається в крижаній воді. Внизу розмістили напис: «Коли холодно, шведи найбільше полюбляють це». Пляшку Absolut було зображено в кутку. Працівники TBWA Джеофф Гейз і Ґрем Тернер розуміли, що цього недостатньо, і тому Гейз здійснив перший прорив. Він провів одну ніч у квартирі, що мала спартанський інтер’єр, тобто, за словами Тернера, «лише ліжко й кухоль». Зображаючи пляшки Absolut, навколо однієї з них Гейз намалював ореол. «Absolut, – написав він, – найкраща горілка». Наступного дня Тернер спростив слоган: «Absolut. Досконалість».

Це гасло, що складалося з двох слів, перше з яких було Absolut, стало зразком для сотень майбутніх реклам. У роки становлення компанії пляшки в рекламі зображали реалістично – як людину або якусь річ. У рекламі «Absolut. Досконалість» пляшка постала у вигляді янгола (чи негідника з ореолом). Натомість в «Absolut. Елегантність» її змалювали як краватку-метелик. А в «Absolut. Профіль» пляшка була перехилена на дев’яносто градусів.

Одна з переваг реклам горілки Absolut полягала в їхній дотепності. Багато з них були самоіронічні. Коли Гейз створював рекламу «Absolut. Досконалість», він розумів, що грається з окремими сценами коміксу «Кельвін та Гоббс», презентуючи пляшку як пустотливого янгола, подібного на Кельвіна. На малюнку було зображено втілену у формі мильної бульбашки мрію пляшки про те, щоб наповнити два келихи для мартіні.

Річард Льюїс27, який відповідав за рекламу Absolut у TBWA і видав дві книги про рекламу цієї горілки, наголошував, що вона потребувала певного обдумування. «Будь-яке навчання вимагає часу, – казав мені Льюїс. – Ми завжди були переконані, що один із найважливіших моментів рекламної кампанії – в тому, щоб аудиторія відчула свою кмітливість. Ви створюєте якийсь маленький пазл чи гру, щоб зацікавити її, і в неї одразу ж поліпшується настрій». Льюїс розумів, що реклама кидала виклик і навіть спантеличувала покупців. Натяки не були очевидні. Ореол навколо пляшки прямо не промовляв, що «“Absolut” – це янгол». Так само, як і «Absolut. Елегантність» не дорівнювало «“Absolut” – це чорна краватка-метелик». Реклама залишала деякий простір для польоту фантазії споживача, так само, як і невеличкі ребуси, розв’язування яких буває доволі кумедним. Думаю, варто докладніше зупинитися на тому, яким надзвичайно ефективним став цей, начебто простий, підхід. А також поміркувати, як тріумф бренду Absolut допомагає нам краще осягнути реакцію свідомості на неоднозначність.

* * *

Два гарвардські психологи28 1949 року опублікували результати важливого експерименту про реакції на парадоксальні ситуації, що, у свою чергу, поглиблює наше розуміння, як працює реклама горілки Absolut. Джером Брунер та Лео Постман були переконані в тому, що людське світосприйняття і, більше того, осягнення світу не були пасивними. На той час більшість теоретиків почали сприймати розум людини як комп’ютер, уважаючи, що наш мозок просто запрограмовано відповідає на різні подразники. Ця думка і до сьогодні усталена в різних галузях психології. Натомість Брунер і Постман наполягали, що осягнення світу має активний характер, а не просто є реакцією на щось. Вони вирішили перевірити це на практиці – за допомогою гральних карт з особливої колоди, в якій були переплутані чорний і червоний кольори.

Спочатку Брунер спробував залучити американську компанію, що виробляла гральні карти, до видання карт зі зміненими кольорами. Потім, щоб не видатися звичайним картярським шахраєм, який дурить людей, він планував скористатися послугами Гарвардського канцелярського магазину. Та, незважаючи на його найкращі наміри й зусилля, компанія не захотіла йому допомогти. «З ними я мав справжній клопіт», – пригадував він згодом. Зрештою, він вирушив до мистецької крамниці, яку утримувала невістка Т. С. Еліота, що колись давала йому уроки малювання, аби купити фарби для створення незвичайних карт.

Карти зі зміненими кольорами з першого погляду збивають із пантелику. Червона винова карта може нагадувати чорну винову або ж червону чирву. Чорну чирву можна сплутати з червоною чирвою або чорною виновою. Брунер і Постман припустили, що незвичайні карти, коли лише кинути на них оком, викличуть різні здогади. Упродовж експерименту вони просили людей назвати гральні карти, які мигтіли в них перед очима. Упереміж зі звичайними картами були й такі, яких у традиційній колоді немає: наприклад, червона винова карта, червона трефа, чорна чирва і чорна бубна. Кожну карту спершу показували лише на мить, тоді трохи довше, майже секунду, або ж поки люди нарешті правильно не визначали карти.

Дивовижно, що спочатку 96 % учасників досліду ідентифікували фальшиві карти як нормальні. Люди бачили те, що сподівалися побачити, відкидаючи будь-які можливі аномалії. Один з опитуваних шістнадцять разів визначив три чорні чирви як червоні. Другий описав цю ж карту як винову двадцять чотири рази. А третій зробив те саме сорок чотири рази. Психологи дійшли висновку, що звичайні карти люди розпізнавали на двадцять восьмій мілісекунді. Вони могли назвати число і масть звичайної карти майже миттєво. Змінені карти вимагали вчетверо більше часу, але навіть упродовж цілої секунди 10 % опитуваних не вдавалося визначити змінену карту.

Коли ж карту показували довше, Брунер і Постман побачили, що учасники експерименту починали висувати два припущення. Деякі люди описували кольори червоних винових і трефових карт так:

коричневий,

чорно-червоний змішаний,

чорний з червоними краями,

чорний з червоним відтінком,

багряний,

чорний з домішками червоного,

рудуватий,

поржавілий чорний,

чорний на червонуватій карті,

брудно-оливковий,

сірувато-червоний,

видається червонуватим, а потім темнішає,

чорно-коричневий,

брудно-червоний,

майже чорний, але не зовсім,

чорний з відтінком жовтого.

50 % респондентів у якийсь момент починали з недовірою ставитися до баченого. Проте, навіть коли вони частково здогадувалися, що карти незвичайні, їхня свідомість усе ж не спрацьовувала фотографічно. Спотворену реальність опитувані намагалися припасувати до знайомої й очікуваної. Збиті з пантелику, вони були змушені описати те, що було в них перед очима29. Неоднозначність підроблених карт викликала незадоволення у більшості з них. Один із респондентів після споглядання червоної винової карти сказав: «Я не можу визначити масть. Це вже наче й не схоже на карту. Я не знаю, якого вона кольору, вино це чи чирва. Я вже навіть узагалі сумніваюся, якою на вигляд є винова карта! Боже мій!»

Інша людина теж засмутилася: «Прокляття! Я навіть не знаю, червона вона чи яка!» У 57 % учасників була аналогічна реакція.

Брунер і Постман розкрили природну схильність людського мозку пристосовувати незвичайне до речей повсякденних. Крім того, вони виявили, що нам не до вподоби неоднозначність, якщо на нас хтось тисне, – на кшталт ситуації в описаному дослідженні, коли від респондентів вимагали назвати карти. Стрес під час експерименту, спровокований зміненими картами, зумовлював неприємні суперечності у свідомості опитуваних (натомість зауважимо, що реклама Absolut не викликає неприємних відчуттів – почасти і тому, що за споживачами не стежать і не оцінюють їх). Загалом Брунер і Постман чітко продемонстрували, як наш розум механічно заповнює прогалини, розв’язує неузгодженості та як упередженість спотворює наш безпосередній досвід.

Наші настанови визначають30, як ми пояснюємо для себе навколишній світ, як ми плануємо окремі дії чи робимо якісь вчинки. Щодня ми автоматично покладаємося на якісь «магічні ритуали», за якими функціонує наш світ. І називаються вони причинно-наслідковими асоціаціями, що й визначають наші вчинки, – між об’єктами, діями, подіями, людьми та ідеями. Наприклад, коли ми їдемо в автомобілі, то свідомі того, що червоне світло означає заборону руху. Відкриваючи кран на кухні, ми певні, що з нього потече вода, а не пиво. Ми переконані, що понаднормові години праці принесуть нам додатковий заробіток. Ми також віримо в те, що винова масть чорна, а не червона. І що сильніші ці установки, то з більшою готовністю наша свідомість реагує на них. Ось чому респонденти в дослідженні Брунера й Постмана бачили червоні винові карти як чорні або як червону чирву. Образи гральних карт закарбувалися в нашій свідомості так глибоко, що ми називаємо їх, навіть на них не дивлячись.

Мабуть, найяскравішим прикладом очікуваного викривлення нашого сприйняття став так званий ефект МакҐурка31, вперше описаний у 1976 році. Уявіть собі німе відео, в якому губи вимовляють склад «ва». Якщо синхронізувати це відео з аудіорядом, де звучить склад «ба», побачене домінуватиме над почутим. Тобто, якщо ви дивитиметеся на губи, то розпізнаєте «ва». Заплющте очі – і ви знову почуєте правильне звучання «ба». Наше очікування того, що склад, який ми чуємо, і порухи губів, які ми бачимо, мають збігатися, таке сильне, що спотворює наше сприйняття звуку. Перевірте це на YouTube – ви будете здивовані2.

А ось ще один приклад. У цьому випадку ми свідомі, що перед нами проблемна ситуація, й одразу ж розв’язуємо її на підсвідомому рівні:

Вдіопівндо до дслоіждення32 Кмербиждськгоо уівнесриетту нспарадві не має заннченя, в яомку пряокду рзошатаонві ліетри у сволі; єндие, що вжалвио, – це те, щоб пршеа й отснная ліерти блуи на соївх мцсіях. Усе ішне мжое бтуи цлкоім слпуанте, але ми всо ондо почриатмєо з лгкестію.

Вражає, чи не так? Те, що ми сьогодні називаємо «ефектом Кембриджського університету», починалося як розіграш. Слова зі сплутаними літерами траплялися в мережі з 2003 року, але жодні дослідження щодо цього в Кембриджі не проводилися. І лише цей розіграш змусив нас замислитися.

Ми маємо бути вдячні за те, що наш розум працює в такий спосіб. Щодня ми натрапляємо на величезну кількість інформації, а тому не маємо змоги сприймати її докладно. Ми змушені узагальнювати. «Основна проблема нашого життя33, – на думку психолога Джордана Петерсона, – це його надзвичайна складність». Для того, щоб вижити, ми весь час змушені не зважати на дрібниці, тобто, за його словами, «відсіювати безліч інформації», яка не стосується нашої мети. Петерсон захоплюється цією здатністю мозку і визначає її як «диво спрощення». Єдиний спосіб, у який ми можемо управляти потоком сприйняття, полягає у створенні та несвідомому порівнянні робочих теорій із наявним досвідом, а в ширшому значенні – з уявленнями про світ. «Віра, – писала Фланнері О’Коннор, – це двигун, що забезпечує роботу сприйняття»34. Наші сподівання та припущення (шляхетні чи сповнені надій, немилосердні чи невтішні) постійно викривляють або цілковито перекручують світ навколо нас. Саме так ми даємо раду тому, що Вільям Джеймс назвав «розквітлим, настирливим збентеженням»35 життя. Ми весь час зводимо суперечливе до визначеного, і в цілому система працює непогано. Успішний маркетинг «Absolut» показав, що прагнення нашого розуму переборювати складнощі таке сильне, що шляхом звичайної актуалізації наших рутинних асоціацій, через непрямі натяки рекламодавці зуміли перетворити звичайну рекламу алкогольного напою на маленькі захопливі головоломки.

* * *

Письменник Леонард Стерн36 1953 року працював над кіносценарієм для телешоу «Молодята». Стерн сидів за друкарською машинкою, розгублено споглядаючи Сентрал-парк крізь вікно своєї нью-йоркської квартири. Він уже понад півгодини не міг описати ніс одного особливого персонажа – боса Ральфа Крамдена, – як він сам потім згадував, потонувши в «кліше».

До Стерна завітав його найкращий друг – Роджер Прайс. На той час вони разом писали гумористичну книжку «Як не можна називати дитину». Стерн запевнив Прайса, що за мить вони розпочнуть роботу.

– Не вийде, – відповів Прайс. – Ти знову намагаєшся підшукати якесь слово. Я можу стояти тут вічність. Потрібна допомога?

– Мені потрібен прикметник, який…

– Неповороткий та голий.

Стерн розсміявся. У боса Ральфа Крамдена тепер був неповороткий або ж голий ніс.

– Неповороткий та голий, – повторив Стерн, – доречно недоречні прикметники, що привели нас до неправильного, але цікавого й дещо химерного поєднання слів.

Прайс теж подумав, що це було смішно.

Замість того, щоб складати список немилозвучних дитячих імен, двоє друзів цілий день писали історії, в яких не було ключових слів. Того вечора на вечірці вони випробували свій новий винахід: просили людей назвати якесь слово, щоб поставити його на місце ключового, а тоді перечитували по-новому завершене оповідання. Минуло ще п’ять років, поки друзі знайшли вдалу назву для цієї гри. У 1958 році в ресторані Sard у Нью-Йорку вони почули розмову агента й актора. Останній вирішив зімпровізувати інтерв’ю, що, як сказав йому агент, було божевільною ідеєю.

Це було народженням Mad Libs – надзвичайно простої дитячої гри37. Ви, мабуть, пам’ятаєте, що, за правилами, у прогалини потрібно вписати іменники, прикметники, прислівники, назви тварин або частин тіла, вигуки чи слова, що не мають сенсу. Ось, наприклад, уривок з цієї гри38, що може бути для нас показовим: «Добре вино, яке п’ють ______ (прислівник), може перетворити будь-яке споживання їжі на справжню ______ (прикметник) подію. Червоні вина мають ______ (прикметник) смак, що гармоніює з вареними ______ (іменник) чи вудженим ______ (іменник)». Зрештою ви можете одержати таке речення: «Добре вино, яке п’ють щасливо, може перетворити будь-яке споживання їжі на справжню швидку подію. Червоні вина мають пурпуровий смак, що гармоніює з вареними штанами чи вудженою дорогою».

Як така гра може стати популярною? Що в ній смішного? Такі питання недоречні. Цілком очевидно, що Mad Libs – це таке культурне явище39, яке могло швидко стати хітом продажу. Невже це так очевидно?

Тоді все було інакше. Видавець Стерна й Прайса не вважав, що гра, опублікована у формі книги, добре продаватиметься, а тому запропонував їм звернутися до виробника ігор. Отож вони пішли до виробника ігор, який, у свою чергу, відповів їм, що насправді то не гра, і порадив їм зацікавити книговидавців. Урешті-решт Стерн і Прайс видали гру самі. Аби прорекламувати новий продукт, Стерн попросив Стіва Аллена, для популярного недільного телешоу якого він писав сценарії, використати ідеї гри на початку передачі. Аллен скористався цією ідеєю, щоб представити Боба Гоупа, – дав змогу аудиторії заповнити пропущені слова в реченні з біографії актора: «Й ось неповторний Боб Гоуп, відомий своєю піснею: “Подяка комуністові”3».

Mad Libs стала бестселером: було продано понад 150 мільйонів примірників. Для порівняння зазначимо, що продаж одного з найпопулярніших романів усіх часів, твору Чарльза Діккенса «Історія двох міст», сягнув 200 мільйонів примірників, а «Володаря перснів» – 150 мільйонів. З огляду на це, Mad Libs є одним із найбільш продаваних продуктів в історії книгодрукування. Трохи дивно, чи не так? На який саме скарб натрапили Стерн та Прайс? Чому людина відчуває насолоду, коли вписує пропущені слова, і сміється з їхньої доречної недоречності?

* * *

Шведський психолог Ґорен Нергардт40 1970 року досліджував природу людського гумору. Його гіпотеза, сформульована сухою академічною мовою, звучала так: «Ми схильні сміятися, коли потрапляємо в ситуацію, відмінну від такої, на яку ми сподівалися». Іншими словами, маємо те саме, що і в дивних реченнях із Mad Libs. Ми знаємо, що вино має виноградний смак, а отже, «пурпуровий смак» викликає у нас сміх.

Щоб перевірити свою загальну гіпотезу, Нергардт провів експеримент. Його піддослідні не знали справжньої мети дослідження. Їм просто наказали заплющити очі й витягти руки вперед, оскільки їм даватимуть предмети різної ваги, аби вони визначили, важкий предмет чи легкий. Вага була різною – від 20 до 2700 г.

Спочатку людям давали речі з невеликою різницею у вазі. Згодом, коли респонденти зрозуміли завдання, їм почали давати предмети з різною вагою. Людина могла отримати щось, що важило 740 г, 890 г, 1070 г, 1570 г та 2700 г, а тоді раптом – 70 г. У такому випадку, зауважив Нергардт, відбувалося щось незвичайне, і люди сміялися. І що більшою ставала різниця між вже звичною для них вагою, яка поступово зростала, і несподіваним контрастом у вазі, то сильніше вони реготали. Мішель Ґодкевіч41, інший психолог гумору, описав аналогічний ефект. Його піддослідні сміялися тим голосніше, чим безглуздішим було сполучення прикметника з іменником. Наприклад, «гарячий поет» звучало для них набагато кумедніше, ніж «мудре яйце», що, у свою чергу, було смішнішим за «щаслива дитина».

Здавалося, Нергардт і Ґодкевіч віднайшли те, що спричиняло задоволення від Mad Libs. Водночас Нергардт був свідомий — це ще не все. Зрештою, гумор не може народжуватися так просто, ви згодні? Спробувавши свої досліди з вагою поза лабораторією, Нергардт, що цікаво, зазнав невдачі. Він провів експерименти на станціях метро в Стокгольмі, запевняючи людей у тому, що вивчає споживацькі уподобання, а тому просить їх по черзі піднімати валізи різної ваги. Коли їм випадало підняти надто легку чи надто важку валізу... нічого не траплялося. Ніхто не сміявся. Психолог Род Мартін, який опублікував історію психології гумору, вважає: суттєва відмінність полягала в тому, що респонденти на станції метро очікували на інший результат експерименту.

«На станції метро42, – пояснював Мартін, – пасажири виходили або ж заходили в потяг. Дехто поспішав на роботу. Усі були надто зосереджені на власних проблемах. А от піддослідні в лабораторії заздалегідь знали, що це психологічний експеримент. Їм, мабуть, спадало на думку: «Чому дослідник дав мені вагу, що помітно відмінна, і запитує про неї? Тут щось не так». Люди приготувалися взяти участь у серйозному науковому експерименті, аж раптом виявилося, що це лишень безглузда гра. Ось у чому річ. Вони сміялися з власне ідеї експерименту. У лабораторії Нергардта дивна вага стала несподіванкою і спровокувала дивну ситуацію. На станції метро перед людьми не ставили проблемного завдання. Валіза з невідомою вагою не була чимось надзвичайним, суттєво важливим.

Елемент несподіванки, безперечно, визначальний для жартівливого настрою в Mad Libs. Однак для того, щоб словосполучення були справді смішні, несподіванки все ж таки мають щось означати. Безумовно, вислови «пурпуровий смак», «п’ють щасливо», «швидка подія» видаються чудернацькими. Але, за дивною логікою, насправді вони мають певний сенс. Так, діти можуть сказати, що виноградний сік має «пурпуровий смак». П’яниця споживає вино «щасливо». Крім того, сп’яніння може «прискорити» вечір. Ми можемо уявити собі світ, де дивакуватий сомельє вловив запах «варених штанів» чи «вудженої дороги» в якомусь Барбареско.

Багато дотепів побудовані за аналогічним принципом. Задумаймося, наприклад, над елементами цього жарту:

«На світі існує лише три типи людей: ті, які вміють рахувати, і ті, що не вміють».

По-перше, ми сподіваємося почути про три типи (якщо ми знаємо, що це жарт, то очікуємо, що дотеп стосуватиметься третього типу). По-друге, ми дивуємося, що третій тип не описано. І нарешті ми усвідомлюємо альтернативне правило, що робить цей жарт смішним: сам оповідач не вміє лічити. Спробуйте поміркувати над деякими англійськими висловами, на які туристи натрапили за кордоном:

Меню у Швейцарії43: Наші вина не залишать Вам жодної надії (Our wines leave you nothing to hope for).

У фойє готелю в Бухаресті: Ліфт буде відремонтовано завтра. Нам шкода, що впродовж цього часу ви будете незносні (The lift is being fixed for the next day. During that time we regret that you will be unbearable).

У коктейльній залі в Норвегії: Жінкам заборонено мати дітей у барі. (Ladies are requested not to have children in the bar).

У касі продажу авіаквитків у Копенгагені: Ми заберемо ваші валізи і розішлемо в усі куточки світу (We take your bags and send them in all directions).

У ліфті французького готелю: Будь ласка, залишайте свої цінності на рецепції (Please leave your values at the front desk).

У готелі в Афінах: Сподіваємося, що відвідувачі скаржитимуться в офіс з 9 до 11 ранку щоденно (Visitors are expected to complain at the office between the hours of 9 and 11 a.m. daily).

У швейцарському хостелі в горах: Особливість сьогоднішнього меню – ніякого морозива (Special today— no ice cream).

В ательє на Родосі: Замовляйте літні костюми. Оскільки замовлень надто багато, ми розправлятимемося з клієнтами відповідно до черги (Order your summers suit. Because is big rush we will execute customers in strict rotation).

З інструкції до кондиціонера в готелі в Японії: Холод і тепло: якщо Ви хочете, щоб було тепло лише у вашій кімнаті, будь ласка, контролюйте себе (Cooles and Heates: If you want just condition of warm in your room, please control yourself).

Ми знаємо, що насправді мали на думці у цих текстах. Наші вина Вас не розчарують; Ви не зможете скористатися ліфтом, бо він не працює; будь ласка, не беріть з собою дітей у бар тощо. Існує дивне протиставлення між тим, на що ми сподіваємося, і тим, що є насправді. Ми можемо здогадатися і перетворити невідповідність на відповідність. Ми уявляємо собі розпач людей, що п’ють вино; надто гладких гостей готелю; жінок, що безсоромно народжують дітей у барах. Гумор полягає у двозначності. «Не залишити надії» може означати «не хотіти» або ж «безнадійно». «Незносний» можна прочитати як «нетранспортабельний» чи «нестерпний». «Мати дітей» може означати «народжувати» та «приводити з собою». Ми розуміємо жарт, якщо його альтернативне значення також стає очевидним.

Ось кілька прикладів, коли жарт безпосередньо розкривається через багатозначність (каламбур), яку ми спочатку не зауважили:

1) Call me a cab44. (Дослівно: Називайте мене таксі. Означає: Викличте мені таксі).

You are a cab. (Дослівно: Ви – таксі).

У цьому випадку ми сподіваємося почути «гаразд» або «зачекайте хвильку». Та коли ми чуємо іншу відповідь, тоді повертаємося назад до першого речення й усвідомлюємо, що воно звучить двозначно, адже також може означати «будь ласка, називайте мене таксі». Розгляньмо тепер дві версії цього жарту:

2) Call a cab for me. (Називайте мене таксі).

You are a cab. (Ви – таксі).

3) Call me a cab. (Викличте мені таксі).

Yes, ma’am. (Хвилинку, мем).

Друга репліка нейтралізує неоднозначність першого рядка. Він усе ще звучить дивно, але, як і у випадку з Нергардтовим експериментом на станції метрополітену, не викликає сміху. У третьому прикладі двозначність прохання «Call me a cab» повертається, але її не актуалізовано. Знавці гумору з Університету МакҐілла перевірили наведений вище приклад і його варіації на школярах першого, третього, п’ятого та сьомого класів. Найменшим дітлахам, як виявилося під час дослідження, сподобалися обидві версії жарту. Учні третього класу і старші навпаки сміялися лише з першого жарту. При цьому старші діти хотіли самі розкрити приховане значення.

Психологи Говард Полліо та Родні Мерз45 стверджують, що сміх – «це радше своєрідний вигук, зумовлений нашими досягненнями, ніж здивуванням через недоречності». У випадку з каламбурами та жартами наш сміх виражає радість від того, що ми змогли зрозуміти чи розгадати приховане значення. Усі три процеси – очікування, здивування і відшукання розв’язку для головоломки – ми переживаємо майже одночасно. Не все смішне, звичайно46, бере свою таємничу силу з цих емоцій, і не завжди все залежить від прихованого значення. Гуморески, пародії, карикатури, жарти та фарс часто ґрунтуються на інших правилах. Але сміх все ж виникає в процесі розкриття прихованих змістів та нашого осяяння від виявлення несподіваних зв’язків, що традиційно залишалися поза нашою увагою. Одна з дивовижних властивостей гумору полягає в тому, що він дає змогу продемонструвати здатність нашого мозку заповнювати прогалини, усувати невідповідності та спрощувати надзвичайні складнощі повсякденного буття. Він унаочнює блискавичність наших припущень, заграючи з ними.

* * *

У 1998 році Білл Косбі47 започаткував нове шоу на каналі CBS. Головна ідея телепередачі «Діти говорять нісенітниці» була в тому, що Косбі брав інтерв’ю у малечі безпосередньо на сцені. Для того, щоб респонденти відповідали смішно, ведучий вигадав кілька хитромудрих прийомів. Один із них полягав у тому, щоб запитувати в дітей про щось, що збивало їх із пантелику. Ось приклад розмови з п’ятирічним Кеметтом Гейзом:

Косбі. Я порізав пальця (показує хлопцеві палець). Ось, бачиш? Що тепер мені робити?

Кеметт (без вагань). Вам слід помастити маззю «Неоспорин», а потім наклеїти пластир. І все пройде.

Косбі. А куди воно піде?

Кеммет. Воно піде, гм, воно піде... ось туди (показує на свій палець)… у вашу кров.

Косбі. А потім куди?

Кеммет. А потім – в іншу країну.

Аудиторія почала сміятися, й Косбі, дозволивши їй насолодитися жартом, продовжив: «Як гадаєш, у яку саме країну вона потече?» – «Думаю, в Китай» (Кеммет, свідомий того, що це жарт, усміхається). Зауважте, як ця ситуація схожа на ту, що ми мали в Mad Libs. Кеммет відповідає не замислюючись, майже автоматично; його відповіді не завжди доречні, і це викликає в аудиторії незлостивий сміх. У згаданому шоу нас приваблює дивовижна логіка дітей (зрештою, як і дорослих), за якою вони осмислюють світ. Будьмо чесні, пояснення Кеммета, куди зникає поріз після загоювання рани (у кров), є досить слушним. Порівняйте його відповіді з відповідями іншої п’ятирічної дитини:

Інтерв’юер. Від чого буває вітер?48

Джулія. Від дерев.

Інтерв’юер. Як ти знаєш?

Джулія. Я спостерігала, як вони махають своїми руками.

Інтерв’юер. Але як це пов’язано з вітром?

Джулія (махаючи руками в нього перед обличчям). Ось так. Лише руки в них більші. Крім того, дерев багато.

Інтерв’юером був відомий шведський філософ і психолог Жан Піаже. Його дослідницькі методи охоплювали опитування маленьких дітей, багато з яких нагадували інтерв’ю Косбі. Сеймур Пейперт із Массачусетського технологічного університету зазначав: «Піаже був одним із перших, хто уважно поставився до роздумів дітей».

Піаже дійшов висновку: коли діти намагаються зрозуміти якесь невідоме їм явище, вони пояснюють його через щось уже їм відоме. Куди може «піти» річ, коли зникає? Звичайно, до іншої країни. Як виникає вітер? Так само, як я обвіюю себе руками. Піаже назвав такі пояснення асиміляцією. Наприклад, діти вважають усе рухоме живим. У їхній моделі світу, яку вони будують, спостерігаючи за тваринами, існує прямий зв’язок між рухом та життям. Якщо щось рухається, отже, воно – живе. Вони асимілюють у цю концепцію й інші рухомі предмети. Сонце, місяць, вітер переміщаються, отже, вони, як і тварини, мають бути живі. Сонце й місяць навіть нерозлучні з нами49, наче домашні улюбленці. Це таке саме мислення за аналогією, як і у випадках з деревами, які «махають» руками, чи порізами, що «йдуть» невідомо куди. Як сказала одна дитина, вітер відчуває, «тому що віє», а вода відчуває, «тому що тече». Шестирічний малий, коли його запитали, що означає бути живим, відповів дуже чітко: «Бути здатним рухатися». Піаже стверджував, що в усіх нас є ментальні моделі світу, які він називав схемами, і ми їх застосовуємо в нових ситуаціях або для пояснення чогось незрозумілого. І це насправді так. Цей кран у готелі, вочевидь, відкручується так само, як і той, що у вас удома.

Проте складне мислення вимагає більшої гнучкості, і тому коли діти були спантеличені чимсь невідомим, то адаптували його до свого розуміння світу. Піаже назвав цю ситуацію акомодацією. Вони пристосовувалися в процесі свого мислення, коли нова інформація могла змінити їхні установки. Цей процес починається з виокремлення суперечності. Так, одна дитина, після того, як їй сказали, що опале листя насправді вже неживе, відповіла: «Але ж воно рухається за вітром!». Листя рухається, а предмети, що самі рухаються, – живі. Але тепер хлопчик дізнався, що опале листя – мертве, отож його переконання в тому, що рух тотожний життю, опинилося під сумнівом. Він може продовжувати заперечувати нову інформацію або ж визнати, що не всі речі, які самостійно рухаються, живі, як це зробив інший десятирічний хлопець, з яким розмовляв Піаже, визнавши, що місяць не йде за ним назирці і не біжить, як він колись думав4.

В іншому випадку дитина розриватиметься між асиміляцією й акомодацією, тобто віритиме в те, що сонце йде слідом за нею, але водночас її мучитимуть щодо цього сумніви. Така дитина, писав Піаже, «щосили намагається уникнути суперечності», а тому може стверджувати, «що саме сонце не рухається за нами, однак його проміння все ж іде вслід, або ж сонце залишається на місці, але повертається так, щоб завжди нас бачити». Так чи інакше дитина прагне усунути суперечність.

Наша схильність уникати чи відкидати те, що вимагає тривалих та складних роздумів, є, вочевидь, результатом природного відбору. Адже ці властивості допомагають нам не обдумувати щось без упину, а просто жити. Це саме той момент, коли ми, зрештою, мусимо вирішувати. Наша потреба у спрощенні пояснюється тим, що всі ми маємо вроджену здатність формулювати судження на основі обмеженої інформації. Ми мусимо сприймати людей, предмети чи ідеї відповідно до певних стереотипів. Наше прагнення до чіткості, зазначав Піаже, життєво необхідне як у складних ситуаціях, так і під час навчання. З’ясування неоднозначності допомагає нам діяти й здобувати знання. А наша спраглість до послідовності – це шлях у нікуди50.

Mad Libs була надзвичайно популярною ще й тому, що дітям до вподоби те, що шокує і звучить як нісенітниця. Але не лише цим пояснюється втіха, яку ми одержуємо від гри в Mad Libs. Ми також усміхаємося під враженням від надзвичайно яскравих нових значень слів. Леонард Стерн тому й засміявся, що уявив собі «неповороткий ніс». Реклама горілки Absolut була успішною не лише тому, що в ній було зображено пляшку в досить несподіваному ракурсі, а й тому, що її творці запропонували новий тип осмислення повідомлення, розширивши в такий спосіб наші традиційні уявлення про деякі речі. Шоу «Діти говорять нісенітниці» ґрунтувалося на демонструванні наївних установок та уявних світів, які діти (зрештою, як і всі ми) проектують на загадковий світ.

«Я порівнюю це з військовим швейцарським ножем, – пише психолог гумору Род Мартін. – Наш мозок наче ніж. Він має всі засоби для обробки інформації та осмислення світу, а ми жартома граємо з ними. Ми перевертаємо їх догори дриґом і використовуємо у вкрай несподіваний спосіб». Ми тішимося, коли даємо роботу нашому розумові, а він дивує нас своєю винахідливістю і здатністю розв’язувати суперечності. Головоломки та гумор ілюструють, як наш мозок реагує на непослідовність і долає її. Еволюція подарувала нам потужний магніт, за допомогою якого ми впорядковуємо наш хаотичний світ. Іноді, щоб потренувати нашу розумову машину, ми навмисно шукаємо загадки. Іноді – захоплено сміємося з її примх.

* * *

У 1980-ті роки репутація горілки «Столичная», суперниці Absolut, дещо постраждала51. 1983 року в Радянському Союзі було збито літак Корейських авіаліній, який помилково залетів у радянський повітряний простір. Загинуло понад 250 осіб, серед яких був американський конгресмен. У 1984 році СРСР бойкотував Олімпійські ігри в Лос-Анджелесі, пояснивши свої дії «антирадянською істерією». В Absolut скористалися негараздами свого конкурента. З другої половини 80-х років шведська компанія значно розширила свою рекламу. Крім того, вона ухвалила кардинальне рішення: прибрати зображення справжньої пляшки з деяких реклам.

Замість пляшки, яка завжди займала центральне місце в рекламній продукції 80–90 рр. ХХ ст., було видно лише її силует. У рекламі «Absolut. Бостон» обриси «пляшки» утворювала дюжина коробок від горілки, що плавала в нічній бухті. У рекламі «Absolut. Філадельфія» скельця старомодних окулярів Бенджаміна Франкліна перетворилися на дві пляшки, з’єднані на переніссі. Більшість рекламних плакатів містила гумористичні елементи, межувала з пародією, що було до вподоби споживачам. Деякі з них були зоровими ребусами, що розривали усталені зв’язки; інші були створені за принципами гри «Я шукаю», де читачі самі віднаходили форму пляшки.

На початку становлення бренду пляшка Absolut настільки запам’яталася, що згодом клієнти почали розпізнавати її автоматично, подібно до того, як і в експерименті Брунера та Постмана респонденти, дивлячись на червону винову масть, називали її чорною. У рекламі «Absolut. Особлива» через упізнаваність бренду стався конфуз. Блакитними літерами на пляшці було написано «Горілка Absolut», а особливість полягала в друкарському огріхові, якого читачі не зауважили. Помилки просто не помічали, а тому рекламу змушені були забрати52.

2 Геррі МакҐурк і Джон МакДональд відкрили цей ефект випадково, адже вони досліджували щось інше. Тоді МакДональд уперше побачив відео і вирішив, що лаборанти сплутали звук і порухи губів. Як мені зізнався МакДональд, звукорежисери не зауважили цього, оскільки, поки йшло відео, вони зосередилися на обробці звукового ряду. Пошукайте BBC McGurk на YouTube, і ви побачите зразкову демонстрацію цього ефекту.

3 Що контрастує зі змістом романтичної пісні Гоупа «Спасибі за спогади».

4 Заради справедливості щодо шестирічного хлопця зазначимо, що ілюзія, наче сонце і місяць переслідують нас, є досить реальною і зумовлена відносно швидкою зміною навколишніх пейзажів. Як відзначав Піаже, цей ефект особливо відчутний із місяцем. Пам’ятаєте книгу «На добраніч, місяце»?

Розділ 2. Приховані «А»

Таємниці осмислення реальності

Нідерландський Тілбурґ – типове європейське містечко, де вимощеними бруківкою тротуарами поважно походжають шляхетні містяни. Саме тут Ван Ґоґ ще хлопчиною брав свої перші уроки малювання53, а ченці-траппісти в східному передмісті варили смачне пиво La Trappe54. Коли я мандрував цими місцями восени 2012-го, у Дю Понті, музеї сучасного мистецтва, розташованому в приміщенні колишньої прядильної фабрики, були виставлені роботи скульптора Аніша Капура. Відвідувачі юрмилися навколо безбарвної трубчастої маси з червоними лакованими губами; у величезному кривому дзеркалі догори дриґом відбивалася вся виставкова зала; закривавлена гармата цілилася в кут, де лежали якісь величезні червоні уламки, що нагадували рештки воєнних дій. На залізничній станції містечка, причеплені за гаки, стояли довгі вервечки велосипедів, що скидалися на тарілки, акуратно складені в посудомийній машині.

Нідерланди – осередок психологічних досліджень55, що за показником цитування не поступаються працям науковців із США, Великої Британії та Німеччини. Тревіс Прулкс, соціальний психолог із Тілбурзького університету і нове світило в цій галузі, був тим, заради кого я вирушив у подорож56. З вогниками в блакитних очах і рудою настовбурченою щетиною, він справляв враження трохи навіженого. Напівжартома він казав, що якби його друзям довелося його описувати, то вони назвали б його «екстравертом-невротиком». У двадцятирічному віці він навчався в Університеті Британської Колумбії у Ванкувері та працював у приватній крамниці, де продавали відео. «Багато в чому я схожий на гіпстера», – каже він з усмішкою. Він навдивовижу відкритий і прямий – як під час розмови, так і у своїх дослідженнях і статтях.

Упродовж кількох останніх років Прулкс57 та інший психолог Стівен Гайн провели низку захопливих і незвичайних експериментів. Їхня мета полягала в тому, щоб виявити, як люди реагують на бентежні та неоднозначні події. У дослідженні 2009 року вони запропонували піддослідним прочитати одне з найхимерніших оповідань серед усієї літератури ХХ століття, а саме – твір Франца Кафки «Сільський лікар». У сюрреалістичній оповіді лікаря викликали за десять миль, щоб допомогти хворому хлопчикові. Падав сильний сніг, а лікар не мав коня. Аж раптом з’являється незнайомець із кіньми та кусає лікареву служницю за щоку. Нарешті діставшись до пацієнта, лікар бачить, що хлопець цілком здоровий; проте раптом він зауважує, що в дитини рана, в якій завелися черви, і незабаром вона помре. Селяни роздягають лікаря догола і просять його зробити неможливе. На цьому історія уривається.

У творі «Сільський лікар» зображено світ жахіть. Літературний критик Генрі Сассмен58 писав, що розповідь ніколи «так і не стала оповіданням у повному значенні цього слова. Результати такі непереконливі, персонажі такі нечіткі, що будь-яка наративна єдність неможлива». Незважаючи на різні перепади та повороти подій, Сассмен додає: «Водночас твір має структуру». Оповідання нагадує музичну логіку консонансу й дисонансу. Альбер Камю так само, як Прулкс і Гайн, наголошував на «визначальній ролі неоднозначності» у творчості Кафки: «Нескінченне вагання між звичайним і незвичайним, індивідуальним і загальним, трагічним і буденним, абсурдним і логічним постійно домінує в його письмі та надає йому резонансу та значущості».

Для свого експерименту Прулкс та Гайн змінили оповідання Кафки, вилучивши з нього всі згадки про смерть, аби читачі не відволікалися на теми моралі, що, як згодом засвідчили інші дослідження, є досить вагомим психологічним фактором. Піддослідна група читала іншу, зв’язну версію оповідання, яка відповідала традиційній наративній структурі.

Після прочитання людям показали сорок п’ять літер, з’єднаних у ряди, які вони мали переписати. У кожному ряду було від шести до дев’яти літер – таких, як М, Р, Т, В та Х. Учасників експерименту не попередили, що ряди містять певні шаблони. Ця штучна граматика, або ж граматика під назвою «А», була побудована за певними правилами. Потім людям роздали чисті аркуші паперу й шістдесят нових літер, поєднаних у ряди. Половина з них була пов’язана з граматикою «А», а решта – була з іншої штучної граматики. Цього разу піддослідним повідомили, що ряди літер, які вони нещодавно переписали, містять певні шаблони; учасників експерименту попросили позначити такі моделі в рядах нових літер, якщо вони їх зауважать.

Результати розкрили ледь відчутну силу непослідовності. Учасники досліду, які прочитали сюрреалістичне оповідання Кафки, виявили на 33 % більше рядів літер, ніж контрольна група. Читачі Кафки побачили більше повторюваних структур59 та показали кращу результативність у з’ясуванні закономірностей граматики «А». Ця здатність залежала насамперед від несвідомих процесів. Коли піддослідні переписували літери, що стосувалися граматики «А», то не шукали в них якоїсь конкретної послідовності. Навіть не знаючи, що певна закономірність існує, люди, які прочитали бентежливі оповідання, були більше готові до виявлення шаблонів.

В іншому експерименті Прулкс та Гайн дослідили внутрішню цілісність особистості. Учені попросили респондентів пригадати обставини, за яких вони пережили відвагу та сором. Узявши за основу ці два протилежні спогади, одній групі опитуваних запропонували пояснити «їхню двоїсту сутність», у той час як в інших запитали, чому, незважаючи на такий різний досвід, їхня внутрішня сутність неподільна. Після цього людям дали завдання виконати вправу з рядами літер. Результати перегукувалися з експериментом із твором Кафки. Піддослідні, які обґрунтовували свою особистісну роздвоєність, – стан, що є потенційно спантеличливим, – віднайшли більше шаблонів серед рядів літер. У ще одному експерименті, здійсненому Деніелом Рендлзом, людям ненав’язливо запропонували словосполучення, що не мали сенсу і стали б у чудовій пригоді гравцям у Mad Libs. Фрази на кшталт «перевернута жаба», «швидко-чорниця», «соковите шиття» та «черевно-повільно» миготіли перед їхніми очима, викликаючи бажання віднайти між ними якийсь зв’язок. У третьому дослідженні ті учасники експерименту, яким показали картину Рене Маґрітта «Син людини», де зображено чоловіка в пальті та казанку, обличчя якого закрите яблуком, продемонстрували більше прагнення до впорядкованості в їхньому житті, ніж ті респонденти, яким показували пейзаж.

Що ж відбувалося?

Виявляється, асиміляція та акомодація Жана Піаже не єдині реакції на спантеличення. Науковці відкрили й інші, приховані «А».

* * *

Я разом із Прулксом прямував територією Тілбурзького університету до непоказної будівлі факультету психології. З вікон його кабінету було видно берези на тлі рівнинного пейзажу. На підвіконні поруч із голландським перекладом коротких оповідань Кафки та CD-дисками з класичною музикою самотньо стояв вазон. Кругом було розкидано речі: DVD зі стрічкою Вуді Аллена «Злочини та проступки», «Цивілізація, суспільство і релігія» Зіґмунда Фройда, якась кришечка від пляшки, розмотана плівка, стоси студентських робіт із психології, ще не відкоркована пляшка «Шато Больє Кот де Бурґ» 2009 року та книга про Серена К’єркеґора.

Прулкс посадив мене за свій стіл і відкрив комп’ютерну програму. Він дозволив мені взяти участь в експерименті, який він проводив разом із Брендою Мейджор з Університету Каліфорнії (м. Санта-Барбара)60 і в якому вони адаптували ідею зі «зміненими картами» Брунера та Постмана. Прулкс пояснив, що після того, як учасники заповнюють анкету, їх розподіляють на дві групи – ту, якій показуватимуть змінені карти, і контрольну, яка бачитиме на моніторі лише звичайні карти. Піддослідним по черзі показують карту і запитують, парна вона чи непарна. Валет – непарний, дама – парна, король – непарний. Потім Прулкс вийшов у коридор по каву.

На екрані з’явилася червона винова дама. Минуло три секунди, і я натиснув варіант «парні». Далі були чорна винова двійка, червона чирвова сімка і виновий король, червону масть якого я спочатку не зауважив. Я починав усвідомлювати, що, поки я думатиму, парна карта чи непарна, то не зможу визначати масть. Мабуть, у цьому й річ. Експеримент задумано так, щоб люди дивилися на нетрадиційні карти, не зауважуючи їхнього незвичного кольору. Визначення парної чи непарної карти відвертає увагу від її масті. Цікаво було й те, що навіть коли я зрозумів, що деякі карти фальшиві, то все одно не зміг визначити їх усіх. Те саме трапилося і з Прулксом. Він отримав від свого колеги відскановані карти зі зміненими кольорами, використовувані в іншому експерименті. «Я подумав, – пригадував Прулкс, – що цей дурень не надіслав мені незвичайних карт. Усі вони – звичайні! Тож я почав писати електронного листа, коли мій товариш каже: «Тревісе, глянь на екран. Чирвова четвірка насправді чорна».

Прулкс та Меджор використали карти Брунера й Постмана зовсім по-новому. Перед початком експерименту вони запитували своїх респондентів (за допомогою питальника), чи можна пояснити соціальну нерівність тим, наскільки важко ми працюємо. Після цього деякі люди не звертали уваги на змінені кольори карт, оскільки вони були зайняті підрахунком парності-непарності. Наприкінці експерименту Прулкс і Меджор визначили ступінь готовності опитуваних до участі в акціях протесту. Ті, хто вірив, що соціальна нерівність – це несправедливо (вони також помітили фальшиві карти), виявляли більшу готовність до протестів. Якимсь чином визначення незвичайних карт сприяло формуванню більшої критичності до навколишньої реальності. Водночас ця критичність посилилася внаслідок споглядання незвичності, яку не було усвідомлено. Будь-кого, хто згодом визнавав, що помічає змінені карти, усували від експерименту. Люди не зауважували змінених кольорів, але непослідовність, на яку вони натрапляли, актуалізувала їхню підсвідомість, і це призводило до того, що вони починали завзято відстоювати якісь переконання, про які на той момент зовсім не йшлося.

Прулкс присвятив свою кар’єру дослідженню того, як невпорядкованість (сюрреалістичного оповідання, внутрішньої суперечності, безглуздих словосполучень або ж змінених кольорів) може стимулювати поведінку, яка не має жодного стосунку до окремої ситуації. Працюючи над цілісною теорією про те, як люди дають раду непослідовностям, учений описав у своєму дослідженні своєрідний гомеостаз, що намагаються віднайти індивіди при зіткненні здорового глузду і нісенітниці, невизначеності й чіткості. Поряд із цим він започаткував новий напрям у психології та інших наукових галузях, представники яких сьогодні спільно працюють над загальною моделлю пояснення механізму реакції людей на суперечності та загрози. Разом вони докладно висвітлили взаємозв’язок між двома основними науковими дослідженнями Прулкса: як збентеження мотивує пошук нових алгоритмів (шаблонів) та як воно спонукає до самовідданого захисту ідей. Спраглість до нових зв’язків перед лицем невизначеності може здатися такою, що суперечить цілковитій відданості наявним переконанням. Проте ці дві реакції є послідовними складовими розвитку та функціонування взаємопов’язаних когнітивних систем.

Праця Прулкса ґрунтується на здобутках Піаже та іншого видатного психолога ХХ століття – Леона Фестінґера. Саме Фестінґер у 1950-х роках започаткував нове потрактування розумових конфліктів.

* * *

Газета Chicago Daily Tribune 16 грудня 1954 року61 розмістила незвичайний заголовок: «Він звільнився з роботи, щоб приготуватися до кінця світу 21 грудня». Під займенником «він» ішлося про сорокачотирирічного лікаря на ім’я Чарльз Лафед, який працював у лікарні Мічиганського державного коледжу. Лафед (прізвище вимовлялося як «лафд», що означає «засміятися») передбачив, що кінець світу настане за п’ять днів, у вівторок.

Джон Ганна, президент коледжу, пояснив, що Лафед був цілковито переконаний у тому, що перед самісіньким кінцем світу літальні тарілки з Марса підхоплять кількох обраних людей з вершини гори Вермонт. Ганна попросив Лафеда піти з роботи. Останній не заперечував, стверджуючи, що «його хвилює стан його банківського рахунку лише в цьому місяці», тобто поки не настане судний день. Аби зустрітися з іншими фанатиками, що чекали на апокаліпсис, Лафед помчав у Чикаґо.

Наступного дня, після публікації статті в Chicago Daily Tribune, газета Los Angeles Times розповіла про цей випадок докладніше, а також додала дві світлини: на одній – респектабельний Лафед у краватці та піджаку, на іншій – худорлява п’ятдесятичотирирічна брюнетка. У заголовку було зазначено: «Місіс Дороті Мартін з містечка Оук Парк, штат Іллінойс, описує послання з космосу, які вона передала лікареві Чарльзу Лафеду». Пані Мартін, здавалося, є прямим зв’язковим Лафеда з прибульцями.

Крім того, було додано деякі важливі деталі. Лафед насправді не передбачав кінця світу, а лише значні катаклізми, що стануться в Чикаґо та на обох узбережжях. Він пророкував, що підводні континенти Атлантида та Му знову постануть із безодні, а нове море вкриє територію Північної Америки. Пані Мартін отримала низку повідомлень через автоматичне письмо: «Моя рука наповнюється теплом. Це важко пояснити, я просто беру в руку олівець і пишу». Вони попросила не називати інопланетний корабель принизливими словами «літальна тарілка», а натомість вживати слово «диск».

Пізніше, 17 грудня, Tribune надрукувала нову інформацію. «У 1955 році загине багато людей, майже всі», – стверджував Лафед. – Станеться виверження вулкана, зрушення в глибинах Землі, що від Гудзонової сягнуть аж до затоки Мексиканської. Вони матимуть серйозні наслідки в центральній частині Сполучених Штатів».

«Насправді світ перебуває у величезному хаосі, – додавав він. – Проте Вищий Розум хоче очистити свій дім. Тому він затопить усю сушу, а натомість підніме всі землі, що перебувають під водою. … Світ очиститься за допомогою води. І лише обрані будуть врятовані. Їх заберуть із Землі літальні кораблі». Лафед був не єдиним «посвяченим», хто відвідав помешкання Дороті Мартін в Оук Парку. Приїхало ще п’ятнадцятеро переконаних у тому, що в період від середини листопада до 20 грудня станеться потоп. Дехто з них ужив кардинальних заходів, наприклад, кинув навчання, роботу чи викинув усе надбане майно.

Пані Мартін повідомила групу, що інопланетяни, виконуючи свою обіцянку порятувати вірян, заберуть їх з її подвір’я сімнадцятого числа. Коли ж цього не трапилося, послідовники вирішили, що «фальшива тривога» була своєрідною підготовкою. Нетерплячі журналісти, очікуючи на додаткові сенсаційні повідомлення, тепер безперестанку телефонували пані Мартін. Історія розійшлася всією країною, і до помешкання Дороті почали приїжджати різні допитливі особи. Пані Мартін отримувала пустотливі телефонні дзвінки, наприклад, газета Washington Post запросила її в один чиказький бар на вечірку, що мала тривати аж до кінця світу. «Це типові дзвінки від якихось недоумків. Я отримую їх постійно, – відповіла пані Мартін. – Ми мусимо з цим змиритися». Натомість видання зазначало, що «чиказькі газетярі вже озброїлися ручками, що пишуть під водою», а тому цілком готові до неминучого потопу.

У ніч на двадцяте Лафед та інші фанатики з нетерпінням чекали, коли ж їх заберуть: щоправда, не на горі Вермонт, а в помешканні пані Мартін. Вони мали злетіти за кілька годин до початку потопу. На той час до еклектичної групи сектантів, що скупчилися в будинку, належали особи, яких згодом ідентифікували лише під псевдонімами. Марка Поста відрахували з технічного інституту, і він усе ще сидів у матері на шиї. Боб Істман, що здобував фах освітнього менеджера, відслужив три роки в армії, полюбляв лаятися і випивати. Худорлявий і блідий Артур Берґен скидався на п’ятнадцятирічного підлітка. Берта Блацкі колись працювала косметологом у північно-західній частині містечка.

Близько 23:15 Дороті Мартін отримала ще одне повідомлення від інопланетян: приготуйтеся до відльоту. Фанатики переживали та хвилювалися. Вони спакували «секретні книги» пані Мартін, щоб забрати їх із собою: у них були записані всі повідомлення від прибульців. Переконані в тому, що речі, які містять метал, не дозволені на літальних дисках, вони завбачливо познімали всі блискавки, застібки, металеві пряжки на ременях і шпильки для волосся. Артур Берґен навіть зняв фольгу з останньої жувальної гумки в кишені. Вони були готові.

* * *

Тим часом на будинок пані Мартін спустилася північ. Проте фанатики не знали, що вони не самі. Група психологів з Університету Міннесоти таємно ввійшла до їхнього товариства. Очолювані Леоном Фестінґером, Генрі Рікеном та Стенлі Шахтером, дослідники, видаючи себе за послідовників, вирішили задокументувати реакцію групи, коли кінець світу все-таки не настане. У результаті було здійснено похвилинний опис тих подій.

Того вечора в кімнаті було два годинники, один з яких поспішав на п’ять хвилин. Коли на першому годиннику стрілки показали 00:05, один зі шпигунів зауважив, що північ уже минула. «Ні-ні, – одностайно заперечила решта, – правильний час показує другий годинник». Залишалося чотири хвилини. Коли північ настала вдруге, в кімнаті запала мертва тиша:

Усе завмерло. Люди заклякли, їхні обличчя наче скам’яніли. Марк Пост був єдиним, хто поворухнувся. Він ліг на диван і заплющив очі, але він не спав. Згодом він заговорив монотонно, але не ворушився. Інші не виявляли своїх почуттів, проте пізніше стало зрозуміло, що вони були шоковані.

Спершу фанатики взагалі не виявляли жодної реакції. Вони навіть не могли поворухнутися, оскільки застрягли між своїми переконаннями та прикрою реальністю. Минали години. Бідолашна Дороті Мартін «не витримала й гірко розридалася». З рештою групи теж було не все гаразд. «Вони були вкрай приголомшені й готові заплакати», – зазначав психолог.

Близько п’ятої години ранку пані Мартін отримала нове повідомлення від прибульців. Катаклізм відкладається. Чисті душі й добрі наміри вірян порятували Землю від потопу і допомогли відвернути лихо від Чикаґо. Насправді незначна сейсмічна активність спостерігалася в Італії та в містечку Юрика, що в штаті Каліфорнія. У своїх наступних інтерв’ю пані Мартін повідомила журналістів, що ці землетруси «можна розглядати» як «попередження» про небезпеку. «Усе збігається, – зазначила вона. – Землетрус у Каліфорнії підтверджує це». Хоч невидима сила і відвернула небезпеку, та все ж, передбачала пані Мартін, нещастя колись заскочить людей, «наче грім серед ясного неба».

Упродовж кількох наступних днів пані Мартін і Лафед намагалися втримати групу вкупі. Мартін і далі передавала міжгалактичні повідомлення, яким уже не йняли віри. Коли ж і наступне передбачення про евакуацію в Різдвяну ніч не справдилося, Лафед опинився в ніяковій ситуації, і йому довелося пояснювати все журналістам. Прибульці нібито наказали йому колядувати на вулиці, аж поки вони заберуть його, але знову не прилетіли.

Журналіст. Хіба ви не стверджували, що чекаєте, поки вас заберуть інопланетяни?

Лафед. Ні.

Журналіст. Гаразд, на кого ви чекали надворі, співаючи колядки?

Лафед. Ми просто колядували.

Журналіст. То ви просто колядували?

Лафед. Ну, якби щось трапилося... ну, ви знаєте... це було б непогано. Ми живемо тут і зараз. З нами відбуваються дивні речі і...

Журналіст. Та хіба ви не чекали на прибульців, які мали вас забрати? Як я розумію...

Лафед. Ми були готові.

Журналіст. Ви були готові, що вас заберуть інопланетяни? Але хіба ви не сподівалися, що вони вас заберуть? Якщо я правильно розумію, ви чекали, що вони прилетять, але вони передумали. Вони такі непередбачувані. Усе правильно?

Лафед. Ну... гм... я не бачив письмового підтвердження, я не бачив друкованого повідомлення.

Журналіст. Гаразд, то ви заперечуєте свої слова?

Ця розмова, «поєднання суперечливих та двоїстих спростувань, вибачень і стверджень, – як її описали психологи, – типовий приклад крутійства, за допомогою якого фанатики намагалися пояснити провал евакуації на Святвечір».

Сектанти перебували в некомфортній ситуації, тобто між асиміляцією й акомодацією – двома описаними Піаже станами. З одного боку, вони не були цілковито певні, що те, у що вони вірять – правда, та, з другого, вони не були готові зректися своєї переконаності в майбутній небезпеці. Так само, як дитина, яка знає, що сонце не рухається за нею назирці, продовжує стверджувати, що принаймні його проміння лине за нею вслід, послідовники пані Мартін розуміли, що повинні пристосуватися до реальності, і все ж не хотіли змінювати своїх поглядів.

Фестінґера та його колег цікавив ефект цієї ментальної пастки. Після того, як апокаліпсис не настав, він і його співавтори описали дві дивовижні й варті уваги реакції, що згодом будуть підтверджені іншими дослідженнями, зовсім не пов’язаними з пророками судного дня.

По-перше, психологи відзначили зростання кількості відвідувачів у помешканні пані Мартін, серед яких, як підозрювали вона й інші сектанти, могли бути прибульці. Те, що передбачення не справдилося, фактично змусило їх пильно придивитися до відвідувачів і навіть запідозрити декого з них:

Після того, як пророцтво не справдилося, [Дороті Мартін] бачила інші видіння… Решта представників групи теж почала вважати окремих відвідувачів інопланетянами… Одного чи двох зайд було названо прибульцями за кілька місяців до непідтвердження [першого] пророцтва 17 грудня; після цього не минало і дня, аби двох чи трьох осіб, які телефонували чи приходили до фанатиків, не номінували на це звання. Дедалі більше розгублюючись після кожного провалу, останні чекали на нові звістки від чужинців, намагаючись розпізнати приховані накази в трансляціях телепередач та записуючи телефонні розмови, щоб мати змогу розгадати закодовані повідомлення.

Послідовники пані Мартін, з одного боку, не могли заперечити нездійснення кількох пророцтв, та з іншого, не могли й засумніватися в її зв’язку з прибульцями. У кайданах постійної невизначеності, вони прагнули віднайти певні закономірності, які підтвердили б, що вони мають рацію.

По-друге, Фестінґер та його колеги згодом зауважили, що сектанти зверталися один до одного по дружню підтримку. Наприклад, за кілька тижнів після грудневих подій колишня косметолог Берта Блацкі знайшла розраду серед членів цієї групи. Упоратися зі своїми проблемами самотужки їй не вдавалося. Натомість після зустрічі з товаришами 7 січня її внутрішній стан поліпшився. Вона описала свій досвід як відповідь на молитви. «Цікаво, що досі я була тією, на яку покладалися інші. Тепер я раптом сама потребую допомоги». Замість того, щоб зміцнювати свою віру шляхом здобуття нової інформації, вона впевнювалася у своїй правоті, спілкуючись з іншими сектантами.

Дехто з фанатиків зрештою визнав, що пані Мартін не контактувала з прибульцями. Блідолиций Артур Берґен, наприклад, дещо змінив свою думку. Ось уривок з його лютневого інтерв’ю: «Артур підкреслив, що більше не вірить словам пані Мартін. Він переконаний, що літальні тарілки існують і контакти з іншими планетами можливі, але [пані Мартін] та її слова не мають для нього більше жодного значення». Берґен покинув помешкання пані Мартін двадцять першого грудня о пів на третю ночі, за кілька годин після провалу евакуації, і більше ніколи не повернувся.

* * *

Розширена доповідь Фестінґера, Рікена та Шахтера про групу судного дня, опублікована 1956 року під назвою «Коли пророцтво не справджується», містила відгуки вірян. Усі реакції були пояснені однією метою: відновленням системи вірування, зруйнованої кардинальними контрдоказами.

Фестінґер використав цей випадок для подальшого розвитку власної теорії про когнітивний дисонанс62. Сьогодні це класичний термін, що стосується негативних переживань, які виникають у процесі осмислення двох суперечливих типів знань – таких як думки, ідеї, бажання чи погляди на навколишній світ, нас самих чи нашу поведінку. Наприклад, ми переживаємо когнітивний дисонанс, коли хочемо запалити цигарку, але при цьому боремося за здоровий спосіб життя; коли кокетуємо, хоча бачимо, що це марно; чи коли нас звільняють з роботи, хоча, на нашу думку, ми добре виконували свої обов’язки. Фестінґер зосередив увагу на конфліктах між переконаннями і поведінкою, зокрема на реакціях людей під час виконання нецікавого завдання, коли вони знають, що згодом мають представити його певній аудиторії. Він з’ясував, що суб’єкти намагаються не звертати уваги на неприємне хвилювання, що виникає через ці суперечності, а тому часто зрікаються своїх попередніх переконань. Понад тисяча оприлюднених досліджень63 засвідчують, що з позиції психології когнітивний дисонанс найбільш ґрунтовно пояснює причину зміни поглядів.

Для Фестінґера неприємні відчуття в ситуаціях невизначеності засигналізували, що проблема полягає в потребі розв’язання суперечності. У 1974 році психологи Марк Занна та Джоел Купер підтримали цю ідею в дослідженні під назвою «Дисонанс та піґулка»64. Вони розповіли учасникам свого експерименту, що вивчають вплив піґулки «М.С. 5771» на пам’ять. Науковці роздали піґулки плацебо, що містили сухе молоко, і повідомили одній з груп, що вони можуть викликати в них збудження, а іншій групі сказали, що піґулка не спровокує жодних змін. Після цього учасників спитали, чи підтримують вони якусь думку, що не мала жодного стосунку до експерименту, але суперечила їхнім власним переконанням. Одним піддослідним, не даючи ніяких конкретних настанов, запропонували написати есе про те, що дуже емоційним лекторам не можна виступати на територіях студентських містечок. Іншим дали чіткіші інструкції. Наприкінці експерименту всі учасники заповнили анкету, в якій було поставлене питання, чи варто забороняти виступи занадто палких ораторів.

Люди, яких попросили написати (не проінструктувавши) есе проти свободи слова, більш охоче говорили, що підтримують заборону таких виступів. Цей результат підтверджує класичні висновки Фестінґера: якщо ми відповідальні за виконання якогось завдання, яке ми вважаємо неправильним (некоректним), то часто змінюємо свої переконання, узгоджуючи останні з нашими минулими вчинками. Ми усуваємо дисонанс, змінюючи нашу думку.

А ось найцікавіше. Коли піддослідним Занни та Купера повідомили, що піґулка може викликати в них збудження, ефект пристосування не спостерігався. Суб’єкти, яких ненав’язливо попросили підтримати заборону імпульсивних мовців, не змінили своєї думки у відповідях на питальник. Тобто якщо вони могли пояснити своє збентеження, то в них не виникало потреби змінювати свої переконання. Іншими словами, коли люди могли обґрунтувати свій неспокій (навіть якщо він був спричинений піґулкою із сухого молока), вони не зважали на те, що самі собі суперечать. Відкриття Занни і Купера, яке отримало назву хибне потрактування неспокою, означає, що ментальні конфлікти, спричинені суперечливістю реальності, зумовлюють зміну позиції індивіда. Як виявилося, будь-яке прийнятне обґрунтування занепокоєння блокує прагнення людської свідомості до послідовності: цим фактором може слугувати навіть задуха, робота кондиціонера в кімнаті чи просто освітлення.

Від часу публікації дослідження Занни і Купера65 навколо теорії когнітивного дисонансу точаться інтенсивні суперечки. Деякі дослідники взагалі сумніваються у справедливості позиції Фестінґера. Одні науковці вважають, що стани когнітивного дисонансу насправді пояснюються потребою людини підтримувати свій позитивний образ. Другі переконані, що дослідження Фестінґера, по суті, стосуються «захисту его». Треті наполягають на тому, що потреба в послідовності (логічності) зумовлена бажанням уникати негативних наслідків. Частково проблема (особливо в 1980-ті роки)66 була й у тому, що показники, за допомогою яких визначали дисонанс (наприклад, потовиділення людини), не мали стовідсоткової достовірності. Однак у 90-ті роки ХХ ст. учені розробили більш точні методи й експерименти, аби проконтролювати, як людина дбає про власні інтереси. В останні п’ятнадцять років зібраний у дослідженнях матеріал і розвиток нейрології зумовили посилений інтерес до теорії Фестінґера. Сучасні науковці пішли далі за Фестінґерове вивчення зміни людської позиції. Вони зосередилися на ширшому поясненні конфліктів між переконаннями, діями, бажаннями та ідеями.

У 2014 році дев’ятеро дослідників (зокрема й Прулкс) із семи університетів опублікували ґрунтовну працю, де пояснено, що наше зіткнення з різкою суперечливістю реальності спонукає нас до відновлення впорядкованості. Проте психологи мають на увазі дещо амбіційніше, ніж просто актуалізацію деяких аспектів теорії Фестінґера.

* * *

Дослідження психології людини, які провадили Тревіс Прулкс та інші вчені, часто були фрагментарні67. Науковці не працювали на продукування загальних теорій. Натомість вони формували окремі мікротеорії на основі провокативних наслідків експерименту. Розбіжності між цими пов’язаними між собою теоріями вивчалися мало, а ті самі психологічні явища часто по-новому розроблялися і презентувалися як цілком нові.

Ми неодноразово ставали свідками наслідків нездорової конкуренції – в інші часи, в інших галузях науки68. Наш приклад стосується археологів Едварда Коупа й Отнієла Марша. У 1870-ті роки Коуп та Марш проводили розкопки великих рогатих ссавців і гігантського динозавра юрського періоду на американському Заході. Світ очікував побачити раніше не відомих істот, зокрема стегозавра та трицератопса. Але чоловіки ненавиділи один одного. Їхня затята боротьба за право стати першовідкривачами нового виду згодом дістала назву «війна кісток». Викопні рештки тварин з Вайомінґу, Колорадо, Монтани та Канзасу швидко класифікували й опублікували як нові відкриття. До справи також був причетний третій мисливець за старовиною – Джозеф Лейді. Складність полягала в тому, що троє чоловіків окремо «виявляли» і класифікували одних і тих же тварин під різними назвами5. Один вид Коуп і Марш «відкривали» понад двадцять два рази. Палеонтологи справді зробили значні відкриття, але вони частково повторювалися.

Тепер уявіть собі науку, що замість «кісток» вивчає реакції та вчинки людини, класифікувати які ще важче. Науковці прагнуть знайти не лише нові факти, а й сформулювати нові пояснення. У цьому випадку ми маємо справу з мовними чарами: адже існує багато шляхів сказати одне й те саме. Подружжя психологів Едді й Сінді Гармон-Джоунз69 у 2012 році зауважували, що надто часто «соціальні психологи намагаються відзначитися шляхом переназивання старих явищ по-новому. … Ця тенденція посилилася через гонитву за преміями». Прулкс у статті, що вийшла у співавторстві з Мішелем Інзліхтом70 з Торонтського університету в 2012 році, виступив ще різкіше, стверджуючи, що подрібнення призвело до того, що «наука працює в реверсному режимі, вона продукує незліченну кількість ярликів для позначення незліченної кількості однакових ефектів». На думку Прулкса, Інзліхта й Едді Гармона-Джоунза, все це нагадує ситуацію, ніби «Ньютон замінив71 свою теорію земного тяжіння на окремі теорії для кожного предмета, що падає».

Прулкс і його колеги висловили думку про те, що окремі сучасні теоретичні напрями насправді є різними частинами одного скелета. Коли їх скласти докупи, використовуючи як хребет широку концепцію когнітивного дисонансу, ці частини підтвердять, що людям притаманно знаходити пояснення для всього, а їхні реакції на несподіванку чи щось незвичайне завжди передбачувані.

Спочатку якась ситуація, подія чи повідомлення порушують наш звичний світ. Немає узгодженості між тим, що діється насправді, і як це мало би бути. Іде дощ, але земля не мокра. Ви штовхаєте двері, але вони не відчиняються. У кожному разі, коли наші погляди на навколишній світ порушуються, наш мозок активізується, й виділяється адреналін. Різноманітні частини мозку долучаються до визначення помилки, але префронтальна ділянка кори головного мозку відіграє особливу роль.

Система тривоги людини72, як стало відомо, спрацьовує, навіть якщо це порушення має позитивні наслідки. У 2010 році науковці Університету Каліфорнії (м. Санта-Барбара) та Гарвардського університету провели експеримент, під час якого досліджували серцево-судинну реакцію на стрес, що мали відчути (але не відчули) латиноамериканці, які стикалися із соціальним упередженням73. В іншому дослідженні, проведеному Венді Мендес, піддослідні, що натрапили на таку незначну «помилку», як американці азійського походження, що розмовляють з південним акцентом, реагували так, ніби відчували небезпеку. В експерименті 2013 року в суб’єктів з низькою самооцінкою кров’яний тиск стрибав менше, коли вони чули свою негативну характеристику, ніж коли позитивну.

Під час другої фази реакції на суперечливість ми відчуваємо напругу і настороженість. У цьому стані ми критичніше шукаємо нову інформацію. З огляду на те, що під час цієї фази відбувається інтенсивний пошук, Прулкс та Інзліхт назвали цей тип реакції абстрагуванням. Ми будь-що намагаємося знайти натяки в усьому, що нас оточує74. Абстрагування, на думку Прулкса та його колег, допомагає нам долати перепони задля досягнення мети. Уявіть собі, наприклад, мишу, що шукає їжу і нюхом чує поблизу кота. Вона починає вагатися і стає більш стривоженою. Миша продовжує шукати їжу, але тепер обережно, придивляється, чи не чатує на неї кіт, щоразу піднімає голову і нюхає. Нейронний ансамбль, що відповідає за виявлення хиб й абстрагування, називається системою поведінкового пригнічення, і миші, у яких ця система вражена, не можуть розв’язувати проблеми, змінюючи свої дії. Абстрагування відбувається в стані підвищеної уважності, стурбованості й імпульсивності.

За деякий час починає працювати другий ансамбль нейронів, відомий як система поведінкового наближення. Вона співпрацює зі системою поведінкового пригнічення в разі виникнення тривоги через розумові суперечності. Система наближення притлумлює наш страх75 і підштовхує до визнання якоїсь ідеї чи ухвалення рішення. Вона задовольняє наше прагнення до визначеності76, і дві «А» – асиміляція й акомодація (пристосування), запропоновані Піаже, – вступають у дію саме тут. Скажімо, ви бачите білу ворону. Спочатку цей факт вас дивує. Ви надзвичайно пильно дивитеся на пташку, а згодом ваша свідомість переходить у стан, що відповідає за ухвалення рішень. Ви можете асимілювати цей незвичний факт і визнати, що перед вами голуб. Або ж пристосуватися і визнати, що ворони-альбіноси існують. Річ лише в тому, що, як зауважив колега Прулкса – Стівен Гейн, «часто асиміляція не відбувається повністю»77. Ми діємо, ніби прийняли факт, що ворона – це голуб, але відчуття, що щось тут не зовсім правильно, не покидає нашої підсвідомості. Ми перебуваємо в такій самій пастці, у яку потрапили фанатики, що вірили в судний день: визнаємо те, що осмислили, і водночас відчуваємо його суперечливість. Одна з реакцій на такі ситуації78 – заспокоєння в колі нашої соціальної групи і завзяте відстоювання наших ідей.

Прулкс та Інзліхт назвали цю реакцію афірмацією (утвердженням). Афірмація становить собою інтенсифікацію переконань, незалежно від їхньої природи, у відповідь на загрозу. У дослідженнях Прулкса такі стани описані у випадках, коли суб’єкти рішуче обирали афірмативні дії після споглядання незвичайних гральних карт (при цьому не усвідомлюючи цього). У нещодавньому експерименті після нагадування про смерть учасники, схильні до авторитаризму79, негативніше висловлювалися про іммігрантів, ніж люди, схожі до них за характером, яким, однак, про смерть не говорили. Такий самий ефект виявлявся й у випадку позитивного сприйняття іммігрантів ліберально налаштованими індивідуумами: вони з більшим співчуттям ставилися до чужинців після згадки про смерть. В іншому дослідженні люди, які розуміли, що за ними не спостерігають, висловлювали більшу віру в Бога чи теорію еволюції Дарвіна80, ніж у випадку, коли теорія еволюції Дарвіна була очікуваною. Через утвердження, або ж афірмацію, ми відновлюємо стан стабільності. Але повернімося назад, до вже знайомих нам обширів.

Дослідники обирали різні частини одного пазла – виявлення помилковості, інтенсивне абстрагування або ж утвердження – й описували здобуті результати як різні концепції. Прулкс та його колеги стверджували, що теорія виснаження сили волі ґрунтується на когнітивному дисонансі; найпростіший приклад – примусьте себе не з’їсти шоколад, якого вам насправді дуже хочеться. Так зване виснаження81 наступає тому, що занепокоєність і настороженість роблять людину імпульсивною.

Так само численні теорії82 описують різноманітні форми афірмативних дій. Наприклад, в одній з них, випрацюваній Прулксом, запропоновано тезу про те, що, коли ми втрачаємо контроль над певною життєвою ситуацією, то посилюємо контроль над чимось іншим. В іншій теорії сказано, що, усвідомлюючи загрозу нашій меті, ми активніше утверджуємо наші особисті цінності. Після нагадування про смерть, ми наполягаємо на наших переконаннях. Усі ці теорії вписуються в одну і ту ж схему, яку найкраще описав Прулкс, а саме: наші переконання можуть повністю відрізнятися від фактів чи переконань, що були порушені. Він називає це нестабільною компенсацією. В одному з дуже незвичайних досліджень показано, якою різноманітною за змістом може бути наша переадаптація до відчуття невизначеності: учасники, що скуштували гіркий шоколад, описали своє життя як насичене глибокими смислами.

Наш пошук моделей83 (абстрагування) й наполягання на власних переконаннях взаємопов’язані. Ось чому дослідникам було легше з’ясувати природу афірмативних вчинків через деякий проміжок часу: в умовах експерименту це близько п’яти хвилин після того, як суб’єкт пережив потрясіння від порушення нормального стану речей. Фактично Прулкс з’ясував, що читання неоднозначного твору Кафки спричинило не лише те, що люди віднаходили більше буквених моделей, а й те, що в іншому експерименті процес читання за деякий час підштовхнув їх наполегливіше відстоювати свої націоналістичні погляди. Те саме маємо з парами безглуздих словосполучень. Люди активно шукали якісь моделі (алгоритми), але після того, як минав якийсь час, вони починали завзято відстоювати свої принципи. Аналогічного висновку, досліджуючи поведінку послідовників секти судного дня, дійшов і Фестінґер. Щоб відшукати нові докази, вони починали придивлятися до свого оточення, а згодом знаходили розраду серед членів своєї ж групи. Як показав експеримент 2006 року, тримаючи за руку кохану людину84, ми приглушуємо роботу нашого розумового центру, що відповідає за виявлення помилок.

Прулкс зазначав: «Дивовижно, але майже вся людська поведінка визначається цією важливою системою». Він робить припущення, що зменшення дисонансу (а в ширшому розумінні – наше намагання відновити порядок після усвідомлення безладу) визначає 60 % щоденної поведінки людини.

Як ми побачимо далі, вплив суперечностей, що не мають безпосереднього стосунку до нашого загального ставлення до невизначеності, дуже великий. У другій частині книги ми дослідимо, як давати раду бентежливим, а надто критичним ситуаціям у щоденному житті. Коли на нас тиснуть, у нас виникає нав’язливе бажання віднайти якість моделі дій, а наша догматичність може мати фатальні наслідки. Оберігаючи себе від пасток найнебезпечнішого в нашому житті відчуття невизначеності, ми маємо усвідомити, як у найскладніші моменти наш розум дає раду невідомості. Нестабільність не повинна ставати нам на заваді. Розуміння того, як і коли ми можемо помилитися, навіть перед лицем таких трагедій, як природні катаклізми, допомагає нам із легкістю опановувати невизначеність.

5 Кейт Томпсон у праці «Спадщина мастодонта» пише: «Виявилося, що перші підозри, озвучені у Вайомінґу в липні 1872 року, мали підґрунтя: археологи виявили одні й ті ж матеріали. Диноцери та тиноцери Марша насправді були не чим іншим, як уїнтатерієм Лейді, а уїнтамастрікс останнього не відрізнявся від його ж уїнтатеріума. Коупів локсолофодон знову ж таки був тотожний уїнтатеріумові Лейді. Усі вони, зрештою, походили від Маршалового диноцерата. Еобаселіуз Коупа – це титанотеріум Лейді; відповідно він належав до палеозипса Лейді, який представляв іншу групу великих безрогих ссавців, що називалися титанотерезами. Коупів мегацератос був насправді твариною, яку Лейді описав 1871 року як мегацеропс, який ще також мав назву титанотер».

Частина друга. Опанування невизначеності

Розділ 3. Приголомшення і потрясіння

Проблема нагальності

За кілька днів після землетрусу в Сан-Франциско 18 квітня 1906 року85 – однієї з найбільших природних катастроф за всю історію США – трапилося кілька незвичайних подій. Розійшлися чутки про новостворене шлюбне агентство, що об’єднувало самотніх жінок, які втратили помешкання під час землетрусу і шукали собі чоловіків. Почувши таку новину, чоловік на ім’я Вільям Перкінз поквапився до «Гарбор Госпітал», де, на його думку, і було розташоване агентство, і тут же відрекомендувався молодій черговій.

«Не судіть мене за моїм одягом, – благав він. – Я працюю кондуктором і не мав часу переодягтися. Коли в газеті The Call я побачив чоловіка з Фресно, а іншого – з Сіетла, що заповнювали заявки, я сказав собі: “Наші гарненькі дівчата потрібні нам самим”, – і якомога швидше попрямував сюди. То залишилися тільки ви?»

Отримавши відмову, Перкінз продовжував наполегливо шукати біженку з «помірною любов’ю до розваг», яка могла б «спекти вишневий пиріг за хвилину». В ідеалі вона мала б бути «тендітною блондинкою», але «не надто тендітною і не надто блондинкою». Його мати прискіпливо вивчить усі пропозиції. Інший наречений, Дж. М. Мейєрз із Сан-Дієґо, написав листа меру міста Оукленд, у якому допитувався про порядну жінку зі смаглявою шкірою, яка не відмовиться жити на фермі. Далі джентльмен Дж. Лоґанбієль пустив чутку, що він шукає «повненьку брюнетку, яка не боїться роботи» й бажано німецького походження. Він також може запропонувати їй платню за працю: 8 доларів на місяць, а в разі, якщо йому підвищать заробіток, – 16 доларів.

Міський коронер Вільям Велш прозвітував лише про 428 «смертей унаслідок землетрусу та пожеж». Проте цифра була хибною. Урядовці й бізнесмени злякалися, що вона віднадить інвесторів та сповільнить відбудову міста. Насправді жертвами стихії стали понад 3 тисячі осіб. Гігантське виверження з розлому Сан-Андреас потужністю в 7.9 бала добряче потрусило територію від міста Кокіль, штат Орегон, аж до Анагайма, Каліфорнія, і далі – аж до центральної частини Невади. Гори піску і мулу під тиском перетворювалися на лаву, вкриваючи узбережжя річок Паджаро та Селінас, а тоді виринали на поверхню крізь ущелини, наче мініатюрні вулкани. Сотні тисяч людей залишилися без даху над головою, а тому Ґолден Ґейт парк і парк Пресідіо були всіяні тимчасовими наметами. Біженці тягнулися сюди сумними чергами; «деякі з них не мали нічого, крім пташиних кліток». Загалом близько 80 % міста було знищено землетрусом і пожежами. За три дні понад тисячу гектарів Сан-Франциско вигоріло вщент.

Очевидці описували землетрус як «шалений хаос з раптовими вибухами й жахливими вихорами». Упродовж якихось сорока п’яти секунд найпотужнішого поштовху, писав колишній репортер, не було чути жодного людського звуку, жодного крику. «Здавалося, ніби всі чоловіки, жінки й діти завмерли від страху». Дороги тріскали навпіл, автомобілі на вулицях піднімало на неймовірну висоту, а під ними розкривалася безодня. Бруківка злітала в повітря, наче попкорн на пательні. За словами одного з очевидців, лінії електропередач обривалися й падали на землю, «звиваючись і видаючи шипіння, наче змії». На виставці тварин на Гайт-стріт леви тремтіли, наче кошенята, а мавпи ховалися по кутках.

А потім усе раптово скінчилося – менше ніж за хвилину.

Вільям Джеймс, відпочиваючи у своїй квартирі в кампусі Стенфордського університету, «відчув, як ліжко почало труситися». Він встав і поїхав у місто. «Насправді все було дивно, – розмірковував він. – Люди метушилися на вулицях, наче мурахи, що поспішали врятувати свої яйця й пуголовки зі зруйнованого мурашника».

Новоспечені безхатьки намагалися відшукати своє добро, потенційні кавалери тинялися серед руїн. Упродовж кількох днів після стихійного лиха було зареєстровано стільки шлюбів, як ніколи до того часу в історії Сан-Франциско. За даними міської ради, з 18 квітня до 18 травня одружилося 418 пар, побивши рекорд будь-якого календарного місяця. Секретар міської ради Сан-Франциско, що реєстрував шлюби, Ґрант «Купідон» Мансон, припустив, що коли врахувати ще й подружжя, повінчані в парках священиками без надання шлюбних свідоцтв, то їхня кількість перевищить 700. День 28 квітня (через десять діб після землетрусу) став найбільш метушливим в історії шлюбного агентства округу Аламеда. За ті десять днів у Сан-Франциско й Аламеді побралося 180 пар, що перебільшувало звичайний показник у чотири рази. Часопис Louisville Courier-Journal прокоментував дивне явище так: «Землетрус спричинив виверження шлюбів».

Газета Oakland Tribune описувала «приголомшливі картини зруйнованої міської ради Сан-Франциско, де молоді люди, переступаючи через розвалини, намагаються отримати шлюбні свідоцтва, а їм перешкоджають, оскільки вони часто відмовляються назвати причини свого візиту сюди». Деякі пари прискорили відкладені на майбутнє весілля. Розлучені знову сходилися. Хтось, втративши все, зустрів свою половину в таборі для біженців.

Одні молодята познайомилися в потязі, що прямував у місто: вони закохалися одне в одного й заручилися ще до того, як прибули в Сієтл. Інша пара так поспішала побратися, що наречений Мерті Салліван навіть не запитав, як звати його майбутню дружину. За три тижні ця дрібниця випливла на поверхню в розмові зі службовцем адміністрації округу.

– Як звати леді? – спитав службовець.

– Там записано, – відповів Салліван.

– Добре, але скажіть, як її звати? – наполягав клерк.

– Я знаю лише те, що там написано, – зізнався Салліван.

– Але ж ви її якось називали, коли освідчувалися? – не здавався службовець.

– Це моя справа, – буркнув Салліван. Клерк змирився і видав шлюбне свідоцтво Мерті Саллівану та «місіс Вейлер».

То були незвичайні часи.

* * *

У своєму житті близько 15 % американців86 переживають природні чи соціальні катаклізми. Якщо ж додати до цього особисті трагедії, як, наприклад, раптова смерть близької людини чи автокатастрофа, кількість сягне двох третин усього населення США. Після раптового нещастя люди переживають стан, який психолог Ронні Янофф-Булман87 назвав «подвійною дозою тривоги». Перша відображає нашу довготермінову стурбованість через власний добробут, коли світ несподівано перестає бути для нас безпечним. Друга доза тривоги спричинена відчуттям того, що наші традиційні уявлення про світ піддаються сумніву. Світ здається нам менш безпечним; крім того, наші мисленнєві схеми, що забезпечували логічність розуміння реальності, також зазнають змін.

Після травми люди мусять глянути у вічі реальності, оскільки, за словами Яноффа-Булмана, «старий, звичний для нас і комфортний світ відійшов у минуле, а тепер настав час збудувати новий». Як ми побачили на прикладі тих, хто вірив у судний день, хто днями і навіть тижнями боровся, щоб якось обґрунтувати нездійснені пророцтва, це завдання зовсім не просте. Адже ми не можемо сказати собі: «Час змінити своє світобачення». Янофф-Булман порівнює зусилля із подоланням посттравматичної нестабільності з розчаруваннями та занепокоєністю, з якими стикаються науковці, коли раптом виявляють новий неоднозначний доказ, що не вписується в їхню теорію. І все-таки в якийсь спосіб ми мусимо опанувати «цю важливу інформацію». Психологія того, як саме ми долаємо ці розбіжності (особливо, коли вони супроводжуються відчуттями фізичної вразливості), допоможе нам пояснити, що трапилося в Сан-Франциско понад сто років тому.

Відчуття небезпеки посилює наше прагнення до визначеності. Дослідження 2010 року продемонструвало, що звичайне нагадування американцям про події 11 вересня88 збільшувало їхню потребу в завершеності. Один із найбільш поширених та надійних методів експериментальної психології, використовуваний для дослідження зростання відданості своїм принципам серед людей, що пережили потрясіння, передбачає акцентування їхньої уваги на моральному аспекті89. Проте наша спраглість до визначеності не обов’язково має бути спричинена страхом. Щоб збільшити наше прагнення до замкнутості, подія не конче мусить бути небезпечною. Це може пояснюватися просто зміною нашого світобачення.

Наприклад, споглядання Землі з космосу інтенсифікує наше бажання певності. Справді, спогади космонавтів та інших осіб, які побували у відкритому просторі, свідчать про ті самі психологічні реакції, які ми описали в попередньому розділі. Перебування в космосі одних людей спонукало до пошуку нових пояснень, тоді як інші, навпаки, більше впевнилися у своїй вірі в Бога. В обох випадках вони відкинули будь-яку невизначеність і ще більше переконалися і ствердилися у своїй вірі. Журналіст Френк Вайт90 присвятив цілу книгу «Ефект споглядання» опису відчуттів у відкритому космосі, взявши інтерв’ю в понад двадцяти космонавтів й інших «мандрівників невидимими обширами» та зосередившись насамперед на змінах, що відбувалися у свідомості цих людей.

Вайт зафіксував однакові реакції на космос у багатьох визначних людей, зокрема Рассела Швайкарта, астронавта з «Аполло-9»; Мішеля Коллінза, який супроводжував Базза Олдріна й Ніла Армстронґа на Місяць; Юджина Кернана, останньої людини, яка побувала на Місяці, а також Білла Нельсона, нині – сенатора від Флориди. Ці люди були не просто вражені побаченим. Усі вони говорили про певне просвітлення. Багато хто з них екзальтовано описував одне і те ж чуттєве одкровення: з космічного простору на Землі не видно ніяких кордонів, поділ між людьми – це ніщо, а жорстокі бої та суперечки за території здаються абсурдними. Звичайно, не всі космонавти описали свої враження від польоту в космос однаково. Одні відчули те, на що й очікували, сприйнявши подорож у відкритому просторі як щось грандіозне і неповторне, якою, власне, вона і була. Інші стверджували, що навіть із відстані Земля не видається чимсь надзвичайним. Але для багатьох, хто пережив це психологічно, життя цілковито змінилося.

У 2014 році психологи П’єркарло Вальдесоло та Джесс Ґрем91 продемонстрували, що навіть змодельований стан незвичності посилює наше прагнення до визначеності. Спочатку вони показали деяким учасникам експерименту захопливо-натхненні уривки з фільму «Планета Земля», знятого BBC, в яких було зображено мальовничі краєвиди космосу, гір, долин та каньйонів. Після цього вчені продемонстрували учасникам комплекти ланцюжків з дванадцятьма цифрами і попросили їх визначити, які ланцюжки спеціально сформовані людьми, а які – комп’ютером. Насправді ж усі вони були навмання згенеровані комп’ютером. Суб’єкти, які перед тим проглядали уривки з мальовничими краєвидами з космосу, ідентифікували більше ланцюгів як спеціально складених. Після катастрофи людина потребує «певних речей».

Навіть такий невинний факт, як споглядання відео про Всесвіт, може викликати в нас потребу в завершеності. Загроза фізичній безпеці, яку можуть спричинити стихійні лиха, пригнічує наше зачарування ними й, окрім того, ускладнює опанування невизначеністю.

З тропічного шторму на узбережжі Африки на південь від островів Кабо-Верде 10 вересня 1989 року92 розвинувся ураган Гюґо. Далі він поширився на захід – на Гваделупу й Санта-Крус, захопивши при цьому острів Сент-Томас, і завершився в Пуерто-Рико. За двадцять секунд він досяг міста Чарльстон, що в американському штаті Південна Кароліна.

Вітер у північній частині містечка Буллз Бей сягав 60 м на секунду. Вирвані з корінням дерева й різні уламки пошкодили лінії електропередач. Дахи зривало, наче кришечки з йогуртів. Повінь заввишки шість метрів затопила узбережжя Мертл-Біч, а в місті Мак-Клелланвілл вода й мул піднялися на півтора метра. Вчасно попередивши населення, влада змогла запобігти високому рівню смертності. Проте не вдалося уникнути економічної шкоди в розмірі 9 мільйонів доларів, яку спричинив Гюґо переважно в США і таким чином став найдорожчим ураганом в історії Америки. Двадцять чотири округи в штаті Південна Кароліна були оголошені зонами стихійного лиха.

Гюґо так само, як і землетрус у Сан-Франциско, надовго змінив плин життя багатьох родин. У 2002 році дослідниця Кетрін Коґан з Університету штату Пенсильванія93 та вчений з Каліфорнійського університету в Лос-Анджелесі Стів Коул вивчали вплив урагану Гюґо на подружні пари. Вони проаналізували сукупні дані про шлюби, розлучення й народження до і після стихійного лиха. Виявилося, що рівень укладення шлюбів у Південній Кароліні різко знижувався, але в 1990 році все змінилося. Коґан та Коул виявили тенденцію не лише до зростання кількості весіль, а й розлучень і народжуваності. І ці зміни були тим більшими, чим сильніше зони були уражені ураганом. Одружилося приблизно на 800 пар більше, а розірвано було на 570 шлюбів більше, ніж прогнозували. Народилося на 780 малят більше, ніж сподівалися. Гюґо буквально приніс у цей світ нове життя.

Природні лиха спричинюють неочікувані наслідки частково й тому, що різні катастрофи люди психологічно переживають по-різному. Землетрус 2006 року не був таким же непередбачуваним, як стихійне лихо, що трапилося в 1906 році; так само й торнадо, що не спричиняє значних руйнувань, не можна порівняти із тим, що позбавляє сорок сімей даху над головою. Нещодавні стихійні лиха94 засвідчують те саме. Після цунамі 2011 року в Японії помічено значне зростання кількості шлюбів і, за даними інформаційного агентства Reuters, кілька місяців по тому число процедур розлучень збільшилося втричі. Після урагану Катріна спостерігалося зростання імпульсивної поведінки. «Люди робили дивні речі, наче зараз війна, – розповідала Daily Beast жителька Нового Орлеана Дженіллі Сайммонз. Люди займалися сексом із тими, кого вони заледве знали. Це було божевілля». Сама пані Сайммонз теж подала на розлучення за два тижні після Катріни і «подалася в мандри країною з новим коханцем».

Коґан трактує природні катаклізми як причину для переоцінки речей. «Ви переоцінюєте по-новому будь-кого, хто перебуває поряд із вами»95, – зазначає вона. Імовірно, природна стихія робить відчуття невизначеності ще неприємнішими і підштовхує нас до ухвалення чітких рішень. У стані високої потреби у визначеності подружні пари, які перед тим відчували лише часткове розчарування у своєму шлюбі, розчаровуються остаточно, і це прискорює розлучення. Інші ж пари, які не мали чіткої упевненості, але все ж були налаштовані оптимістично, долають свої побоювання й одружуються. Ураган Гюґо, вочевидь, посилив романтичні відчуття невизначеності. Пари, які познайомилися під час землетрусу в Сан-Франциско кількома десятиліттями раніше, прагнули визначеності. Невизначеність, спричинена травматичною подією (природним катаклізмом), зробила неясність нестерпною. Чіткість (визначеність) назагал стала дуже важливою.

Природні катаклізми й подорожі в космос – це, звісна річ, крайнощі. Але ці приклади допомагають продемонструвати одну суттєву відмінність між психологічними експериментами в лабораторії та подіями в реальному житті. Як показав Тревіс Прулкс, лише двозначність може підштовхнути нас до визнання суджень чи думок, що не мають до неї жодного стосунку, а також до віднайдення нових алгоритмів. Наприклад, його дослідження, де використовувалися гральні карти, мало на меті визначити лише одну причину невпевненості – змінені карти. Проте реальний досвід людини охоплює набагато більше суперечностей, аніж експерименти Прулкса. Останні були проведені для того, щоб встановити лише причину та наслідок, а справжнє життя, через власну метушливість і багатозначність, перенасичене відчуттями невпевненості, породженими різними факторами. Землетрус може становити загрозу фізичному життю, спричинити екзистенційну кризу й економічну руїну. Відкритий Усесвіт може видаватися незбагненним і трохи лячним.

Щойно збільшується кількість невизначених ситуацій, ми одразу ж прагнемо до визначеності. Така схильність людини має вагомі наслідки. Вона визначає осіб, яких ми любимо, з якими товаришуємо, яких наймаємо на роботу чи звільняємо. Вона також має суттєве значення, коли ми визнаємо чиїсь помилки чи приймаємо стереотипи. Вона змінює способи нашого оцінювання якоїсь ідеї чи якогось пояснення, робить нас менш творчими, але більш упевненими в наших учинках, навіть якщо ми йдемо хибним шляхом. Як ми щойно побачили, когнітивна завершеність нагадує закриття нашої свідомості для нового. Під тиском різних обставин ми не просто замикаємося. Ми закриваємо нашу свідомість на сім замків96.

* * *

Упродовж 1980–1990 років Арі Круґлянські та його колеги почали досліджувати, як несуттєвий, додатковий тиск допомагає людям звикнути до невизначеності. Чи впливають якісь незначні скрутні обставини на нашу готовність до невизначеності? В одному з експериментів піддослідним пояснили, що вони беруть участь у проекті, де вивчається робота присяжних97. Їм роздали план дій і короткий опис справи: після падіння літака й пожежі лісозаготівельна компанія подала позов на авіаперевізника. Половину учасників досліду не зорієнтували, кого підтримувати, – позивача чи відповідача. Друга половина прочитала юридичний висновок, у якому були викладені вагомі докази. Суб’єкти розповіли, що вони думають про цю ситуацію, після чого їх попросили поділитися своїм вердиктом з іншим «присяжним», який насправді був заздалегідь підготовленою особою, чиє завдання полягало в тому, аби вступити в дебати з учасниками дослідження. Вирішальним моментом було і те, що під час обговорення цього питання деякими піддослідними позаду голосно скреготів старий принтер.

В учасників, які не ознайомилися з чіткою оцінкою експерта, шум принтера спричинював зміну стану невизначеності на користь підісланого агента. Крім того, дратівливі звуки значно пришвидшували цей процес. Піддослідні, не ознайомлені з юридичною оцінкою, обговорювали ситуацію в тиші і ухвалювали рішення за п’ять хвилин сорок секунд. Ті ж учасники, які працювали в шумній атмосфері, визначалися за три хвилини п’ятдесят секунд. Тобто – набагато швидше.

Принтер мало впливав на думку суб’єктів, які знали висновки експертів наперед. На відміну від своїх колег, що перебували в стані невизначеності, мало хто з них погоджувався з думкою підісланої особи, і навіть ті, що погоджувалися, довго перед тим розмірковували. Ці суб’єкти прагнули уникнути невизначеності так само, як і перша група, але вони знайшли вихід більше через догматизм, ніж через згоду.

Ці обидва результати є прикладами тенденцій до нагальності й постійності. Як пояснили Круґлянські й Донна Вебстер, тенденція до нагальності «передає схильність індивідуума до чіткості та завершеності», а тенденція до постійності «відображає прагнення особи підтримувати цей стан завершеності якнайдовше». Додатковий тиск змушує людей шукати визначеність швидше і наполегливіше.

Іншими словами, нагальність розрахована на негнучку свідомість.

Замініть скрегіт принтера на плач дитини чи крик розлюченого начальника, і ви побачите, як працює схильність до негнучкості в реальному світі. Нагальність може викликати серйозний головний біль (наприклад, під час співбесіди на нову вакансію)98. Уявіть собі, що ви берете участь у засіданні, на якому обирають президента вашої компанії. Назвімо її Джейн. Відповіді Джейн справляють на вас хороше враження впродовж першої половини засідання. Вона здається ефективним керівником, сповнена цікавих ідей, уважна й привітна до клієнтів та дбайливо ставиться до працівників. Однак під час другої частини співбесіди з’ясовуються окремі деталі. Виявляється, Джейн не вдалося привабити важливих клієнтів у попередню компанію, в якій вона працювала; вона байдужо ставилася до проблем працівників і часом була неуважна. Інтерв’ю закінчується, і ви мусите ухвалити рішення. А тепер уявіть собі інший хід цього ж засідання: спочатку Джейн справляє не дуже добре враження, але закінчує співбесіду переконливо.

Результати досліджень, де були представлені ситуації, подібні до описаної вище, і де учасники перебували під тиском часу (інший чинник, що використовували Круґлянські та його колеги для того, щоб активізувати потребу суб’єкта в завершеності), враховували лише початкову інформацію і не брали до уваги важливих деталей, які з’ясовувалися згодом. В одному дослідженні суб’єктам дали завдання оцінити кандидата на посаду99 за десятибальною шкалою. Коли вони мали достатньо часу на роздуми, то оцінювали його на п’ять балів, незалежно від того, коли озвучувалися неприємні факти – спочатку чи наприкінці. Проте, коли їх просили оголосити рішення швидко, претенденти на посаду отримували сім балів, якщо справляли сильне перше враження, і три бали, якщо спочатку йшлося про їхні недоліки. (Це трохи дивно, оскільки позитивні моменти підкреслюються переважно в кінці100). В обох випадках ідеться не про те, що суб’єкти швидше формулюють свою думку, а про те, що вони ігнорують кінцеву суперечливу інформацію про претендента на посаду. Інші дослідження також продемонстрували101, що під тиском люди спочатку перетворюють отриману інформацію на стереотипи: наприклад, що стосуються жіночої праці чи етнічних груп. Оскільки виснаження теж актуалізує потребу в затишку, будь-який додатковий стрес може спровокувати тенденцію до нагальності.

Аналогічна негнучкість свідомості у ситуації зовнішнього тиску була виявлена в експериментах із психології довіри. Довіра до інших102, як виявилося згодом, – один з основних шляхів опанування невизначеності. Це відбувається тому, що соціальна взаємодія передбачає пізнання невідомого. Зважте, що довіра полегшує соціальне життя.

У 2014 році дослідники в царині бізнес-аналітики, які працюють у Норвезькій бізнес-школі в Осло103, опублікували низку важливих досліджень про довіру і нашу нав’язливу потребу в завершеності. В одному експерименті дослідники запропонували учасникам зіграти у видозмінену класичну гру про інвестування. Оригінальна версія гри потребує двох учасників, яких ми назвемо інвестор і брокер. Спершу інвестору дають гроші і кажуть, що він чи вона може переказати будь-яку суму невідомому колезі – брокеру. Будь-яка сума, яку перекаже інвестор, потроїться, щойно надійде на рахунок партнера. Після цього брокер може не перерахувати гроші назад інвесторові або ж перерахувати в повному обсязі. Спочатку все йде добре: брокер повертає кошти (20 доларів перераховано і 20 доларів повернуто). Що більше коштів перераховує інвестор, то збільшується ризик їх втратити; та водночас у випадку їх повернення прибуток інвестора суттєво збільшується. У цьому норвезькому дослідженні всі піддослідні грали ролі інвесторів, і для деяких учасників брокер залишався невідомим (як і в оригінальній версії). В іншій групі учасникам повідомили, що брокер був «їхнім добрим другом». Дослідники маніпулювали людською потребою в завершеності за допомогою часового тиску, а також довірою суб’єктів до брокера.

У середньому піддослідні ризикували 63 % свого капіталу. Ця цифра стосувалася учасників, що не перебували під тиском, і вона суттєво не змінювалася залежно від того, чи вони знали брокера, чи ні. У випадку, коли брокер був «добрим другом», суб’єкти надсилали трохи більше грошей, але різниця була невелика. Піддослідні, які перебували під тиском, надсилали 80 % своїх статків доброму другові і 51 % – чужинцеві. Рівень довіри відображав ту саму динаміку: не маючи часу на роздуми, учасники експерименту демонстрували більше довіри, аніж зазвичай, до близького друга і, відповідно, під тиском менше, аніж у стані спокою, довіряли невідомій людині. Подібно до того, як ураган Гюґо призвів до зростання кількості шлюбів і розлучень, рівень довіри теж мав поляризований характер, виявившись або в безпідставній вірі, або ж у безпідставній підозрі.

Кілька років тому дослідники зауважили таку ж тенденцію в романтичних стосунках104. Індивідууми з високим рівнем «інтолерантності до невизначеності» виявляли більше довіри до своїх партнерів. Чоловіки та жінки, які почувалися ніяково в ситуаціях невизначеності, цілковито довіряли своїм коханим (і довіра, і недовіра потрібні для забезпечення стану визначеності). Як ви розумієте, вони також мають схильність загострювати будь-яку суперечливу чи неоднозначну інформацію про своїх партнерів, що призводить до упередженості. Такі люди ментально більш замкнуті.

На жаль, у ситуаціях невизначеності вимагається гнучкість.

* * *

Коли існує висока потреба в завершеності, групові рішення збігаються з індивідуальними. Намагання якось вижити в сучасних економічних і культурних реаліях спричинює те, що одні колективи групуються навколо надуманих перспектив, тоді як інші – покладаються на давні установки своєї групи105. Сучасна епоха – через болісні події 11 вересня та тривалу культурну й економічну нестабільність – продовжує загострювати людське прагнення до максималізму. І пояснення, яких ми вперто дотримуємося, можуть завдавати тривалої шкоди й ускладнювати і так складний світ. «Ми продемонструємо ці тенденції106, – зауважував Ден Аріелі в 2008 році, – коли для нас настануть найнебезпечніші часи».

Під тиском часу, як засвідчує одне дослідження107, члени групи, що висловили свою опозиційність до загальноприйнятого рішення, були швидко маргіналізовані та зігноровані. Інше дослідження показало, що наявність нав’язливого шуму породжувала нетолерантність членів групи до будь-якої інформації, що суперечила їхнім переконанням. Експеримент 2003 року108 показав, що групи, які відчували потребу у визначеності, прихильніше ставилися до диктаторських методів ухвалення рішень й автократичних керівників, які домінували під час дискусій.

На краще це чи на гірше (хоча переважно на гірше), людська природа прагне визначеності в часи таких гострих психологічних небезпек, як економічний спад 2008 року, діяльність ісламістських терористичних організацій, поширення вірусу Ебола. Саме тому вихваляння Дж. В. Буша: «Я не терпітиму двозначностей»109, – підняло його рейтинг майже на 30 % після подій 11 вересня. Американці в діях уряду відчули певність і конкретику. Популярність Буша стрибала вгору-вниз110 залежно від того, якою була риторика Міністерства внутрішньої безпеки. Перебільшені рівні безпеки, запроваджені міністерством, підвищили рівень підтримки населенням США економічної політики Буша. До безпосередніх наслідків належить те, що трагедія 11 вересня залишила американцям мало місця для необґрунтованих сумнівів.

У 2012 році Круґлянські й Едвард Орегек наголошували, що надзвичайна потреба у визначеності безпосередньо пов’язана «з підтримкою мілітаризму, тортур111, використанням секретних в’язниць в іноземних країнах й усвідомленням того, що національна безпека важливіша, аніж права індивідуума». У ситуації, коли нерішучість є хронічно неприємною, думки, що стосуються обох аспектів контроверзійних питань, можуть радикалізуватися, оскільки в такому випадку люди уникають невизначеності, що перебуває посередині. Коли світ стає дедалі менш передбачуваним, люди з більшою готовністю ухвалюють нові рішення або ж, навпаки, чіпляються за старі позиції. У цьому полягає проблема прагнення до визначеності й ухвалення квапливих рішень задля уникнення невизначених ситуацій. Водночас у період високої турбулентності ми потребуємо гнучкості та зваженої переоцінки. Ось чому, як показує дослідження 2009 року, понад 50 % із 500 найбільших світових компаній112, названих журналом Fortune, були засновані в періоди рецесій чи низького економічного розвитку. З цієї ж причини економіст Френк Найт113 дійшов відомого висновку, що «ми отримуємо прибуток в найбільш непередбачуваних умовах». Часи невизначеності – важкі, але вони, поза сумнівом, є періодом вагомих змін. Вони дестабілізаційні з огляду на те, що становлять загрозу статус-кво, і саме завдяки цьому вони створюють умови для інноваційного та культурного відродження.

У 1929 році Джон Дюї114 опублікував книгу «Пошук стабільності», головна ідея якої – необхідність виходу за межі суб’єктивних переконань до твердих основ знання. Експериментальні психологи сьогодні продемонстрували, що наш пошук визначеності, який зумовлює наші дії, не простий і статичний, а радше динамічний – він то посилюється, то вщухає після приголомшливих подій і тривалих періодів безладу.

Самого усвідомлення цих психологічних станів недостатньо115. Мало знати, що ми маємо витратити час, перед тим, як взяти людину на роботу, дати раду якимось змінам у компанії116, сформувати політичну думку чи ухвалити будь-яке інше рішення. Зберігати спокій у ситуації невизначеності, мати ясний розум – усе це допоможе вам раціонально розв’язати будь-яку проблему. Добра порада – зачекати з ухваленням рішень кілька днів і продумати їх у різних емоційних станах. Прочитати цю пораду чи навіть прийняти її буде дуже корисно.

Під час низки експериментів психологи успішно протидіяли проблемі нагальності, закликаючи людей добре обдумати рішення перед його ухваленням. У таких ситуаціях суб’єктам зазвичай повідомляли, що згодом їм доведеться обґрунтовувати свої рішення перед групою осіб, або ж що їхні рішення порівнюватимуть зі справжніми подіями, або що їхні оцінки порівнюватимуть з оцінками експертів. В експерименті, де солдати оцінювали новобранців117, учасників, наприклад, попереджали, що їхні рішення матимуть значення для вибору місця служби майбутнього солдата або ж що їхні помилки зашкодять військовій кар’єрі рекрутів. В експерименті з медичними діагнозами дослідники запобігали квапливості, нагадуючи про небезпечні наслідки хибних рішень. Вочевидь, ці люди знали про те, що не потрібно робити квапливих висновків. Проте в ситуації, коли існує ймовірність зміни позиції з огляду на згодом надану інформацію, люди потребують нагадування перед самим початком експерименту.

Щоб подолати негативні наслідки нагальності, ми потребуємо двох видів знарядь: таких, що сприяють більшій поінформованості про нашу ситуативну потребу в завершеності в неординарних ситуаціях, і таких, що в потрібні моменти нагадують про наслідки прийнятих рішень. Як ми побачимо в наступній частині книги, нашу потребу у визначеності можна науково параметризувати за допомогою п’ятнадцяти запитань. Їх включення118 в періодичні опитування допоможе встановити пошуковий інструмент і точку відліку. Оцінка наших вагань перед невизначеністю (навіть у великих групах) допоможе уникнути різних небезпек в ухваленні колективних рішень.

Коли ми пам’ятаємо про наші особисті вагання в ситуаціях невідомості, знаходити правильний шлях дещо легше. Виробіть звичку, що коли ви ухвалюєте рішення, вам слід обов’язково зважити, наскільки ви напружені. Чи вас змушують прийняти рішення поспіхом? Ви стомлені? У вас є якісь особисті проблеми? Подумайте про те, як різні тривожні стани впливають на рішення і наслідки цих ухвал. Беручи людину на роботу, ви можете встановити правила підзвітності. Прийняття на посаду – це інвестування, а тому неправильні рішення надзвичайно марнотратні з огляду на час, ефективність та моральне обличчя компанії. Водночас не так багато фірм розробили системи119, за якими карають чи винагороджують менеджерів за діяльність працівників компанії. Це стимулювало б сповільнення процесу рішень і сприяло б збільшенню часових меж для толерування чи осмислення невизначеності.

Незважаючи на варіативність виявів, стресові ситуації чи події, що порушують усталений порядок, суттєво впливають на те, як ми даємо раду невизначеності. Вони можуть пришвидшити прийняття рішення, щодо якого ми вагаємося, чи перетворити невизначеного виборця на рішучого партизана. У ситуації відчаю психологічна напруга змушує нас забути про початкові аргументи. Ми мусимо знайти якісь способи, щоб нагадувати собі про те, що догматизм з’являється непомітно. Коли ми намагаємося збагнути якісь суперечливі чи жахливі події, як, наприклад, жителі Сан-Франциско в 1906 році, то потребуємо засобів, які допоможуть нам усвідомити, що ми можемо шукати відповіді як там, де вони є, так і там, де їх немає. Крім того, слід враховувати можливі наслідки. Оголошення війни має тотальні наслідки, тоді як укладення шлюбу чи його розірвання є особистою трагедією. Водночас нагальність іноді може зіграти позитивну роль120: попри те, що вона спричинює формування стереотипів (як ми побачимо далі), непереборне прагнення визначеності зумовлює підтримку нами ідеалів, переконань та окремих дій. В оточенні правильних людей ми можемо віднайти правильний шлях і навіть правильну особу.

* * *

Джозеф Аліото121, мер Сан-Франциско, 18 квітня 1969 року організував «антиземлетрусну» вечірку в пам’ять про тих, хто загинув у 1906 році, і на честь тих, хто зумів вижити. Аби вшанувати загиблих, люди зібралися біля міської ради о п’ятій годині ранку – саме коли стався перший поштовх. Прийшло п’ять тисяч учасників.

Просто неба показали класичний фільм «Сан-Франциско», знятий 1930 року. Кларк Ґейбл, Жанетт МакДональд та Спенсер Трейсі вперто продиралися крізь груди каміння. Натовп спостерігав за німою сценою. Бард, відомий як брат Антоніус, читав вірш «Місто не вмирає». Грав музичний гурт, і люди співали в унісон пісню «Сан-Франциско». Вони жували безкоштовні пампушки, пили безкоштовну каву та посьорбували курячий бульйон з овочами. За словами газети Boston Globe, це була «потішна вечірка».

Мер Аліото організував антиземлетрусний захід у відповідь на передбачення пророків-самоуків про те, що розлом Сан-Андреас незабаром розкриється і Сан-Франциско потоне в морі. «Я хочу, щоб ви зрозуміли, – сказав він з балкона, – що ми не спокушаємо богів і не гнівимо їх. Ми тут для того, аби продемонструвати: ми свідомі того, що живемо на території, де можуть відбуватися землетруси, але ніхто не повинен панікувати».

Події під час землетрусу стосувалися мера Аліото особисто. Його батько, Джузеппе Аліото, був торговцем рибою і зранку того трагічного дня прийшов на Риболовецьку пристань. Неподалік від Джузеппе була родина Лаціо з Сицилії, яка переїхала до Сан-Франциско в 1892 році і теж продавала рибу. У пік землетрусу вони прямували від свого дому на вулиці Філберт до човнів. Коли містер Лаціо побачив Джузеппе, що намагався врятуватися, він закричав до незнайомця: «Стрибай сюди, хлопче! Стрибай сюди!».

Джузеппе заскочив у човен, і його вмить охопили дивні почуття. Він був зачарований красою найстаршої доньки Лаціо. Вона була ще надто юна для заміжжя, але Джузеппе зрозумів, що колись із нею одружиться.

Мабуть, вона запала йому в саме серце, бо через вісім років він таки одружився з Доменікою Лаціо. Вона стала матір’ю мера Аліото.

Розділ 4. П’ятдесят днів у Техасі

Чому наміри завжди тлумачать хибно

Протистояння 1993 року, що трапилося в місті Вейко штату Техас122, завершилося 19 квітня після напруженої і затяжної облоги. Члени релігійної секти «Гілка Давидова» зайняли ранчо, яке вони називали «Центр Маунт-Кармел», чи, більш ніжно, «мурашник». Їхнім лідером був тридцятитрирічний Девід Кореш, справжнє ім’я якого було Верон Говелл. Його підозрювали в переробленні напівавтоматичної зброї на автоматичну, що порушувало федеральний закон. За кілька місяців до того, водій служби доставки UPS помітив, що в одному з пакунків, адресованому в Маунт-Кармел, випинався предмет, схожий на гранату. Бюро алкоголю, тютюну і вогнепальної зброї123 (БАТЗ)6 виявило додаткові докази серед записів щодо продажу і транспортування, а тому було вирішено здійснити поліцейський рейд у садибу. До цього додали звинувачення Кореша у знущанні над дітьми та сексуальному насиллі.

Агенти БАТЗ призначили операцію на 28 лютого. Був потрібен ефект несподіванки, але вони навіть не потурбувалися про те, щоб зберегти свої плани в таємниці. На 28 лютого було зарезервовано близько 150 готельних номерів. Агенти попередили найближчі лікарні та сконтактували з невідкладною допомогою. Того ранку десятеро репортерів й телеоператорів на шести автівках кружляли навколо Маунт-Кармел. Серед представників преси був і Джим Пілер. Заблукавши на своєму білому «Шевроле», він спитав дорогу в місцевого листоноші. Останній виявився чоловіком сестри Девіда Кореша, Девідом Джоунзом. Він одразу ж поквапився на базу, щоб розповісти синам «Гілки Давидової», що діється щось надзвичайне. Інформатор федералів, що перебував усередині маєтку під прикриттям, повідомив агентів, що Кореш знає про рейд, але вони все ж вирішили не змінювати своїх планів.

За кілька хвилин до десятої години ранку підрозділ почав штурм маєтку Маунт-Кармел, маючи ордер на обшук й арешт Кореша. Крім того, були задіяні три гелікоптери національної охорони. Бійці одягли куленепробивні жилети і шоломи. Загін мав пробити вхідні двері облоговим тараном, а тоді скористатися вогнегасниками, щоб затримати негідників. Це мав бути блискавичний тріумф в очах громадськості. Натомість рейд затягнувся. Спалахнув бій. Солдати БАТЗ, трощачи стіни й шибки, почали кидати світлозвукові гранати. У перестрілці, що тривала сорок хвилин, було лише кілька хвилин затишшя.

Загинуло п’ятеро послідовників «Гілки Давидової» і четверо спецпризначенців. Шістнадцятеро агентів було поранено. У книзі «Попіл Вейко» Дік Ревіс змалював «федеральних бійців серед купи руїн, які завантажували мертві тіла в тентовані машини. Поранені, закривавлені солдати шкутильгали, обіймаючи за плечі своїх товаришів». Він писав, що давидяни, ці «техаські ґвалтівники дітей й озброєні до зубів божевільні», як їх називала влада, якимсь дивом зуміли перемогти у військовій операції американських стражів порядку.

На підмогу викликали ФБР. Упродовж п’ятдесяти днів, аби уникнути великої кількості людських жертв, проводили переговори з урегулювання конфлікту. На п’ятдесят перший день близько шостої години ранку бойова техніка, споряджена гідравлічними таранами, почала штурм маєтку, наповнюючи приміщення сльозогінним газом. Бойові машини піхоти «Бредлі» стріляли вибуховими сумішами. Усередині члени секти рятувалися масками, але бійці ФБР знали, що маски допоможуть лише на кілька годин. Із гучномовців лунало повідомлення:

«Це не атака. Не стріляйте. Якщо ви відкриєте вогонь, ми стрілятимемо у відповідь. Ми використовуємо несмертельний сльозогінний газ. Виходьте з укриття і виконуйте накази. Ми нікому не завдамо шкоди. Здавайтеся».

ФБР уже чотири години атакувало газом Маунт-Кармел. Проте на десяту годину ранку жодних ознак скорення видно не було – сильний вітер над садибою розвіював газ. Приблизно опівдні агенти ФБР зауважили дим, що піднімався з північно-західної частини маєтку. Вони помітили чоловіка, який повз по даху. Почалася пожежа. Гелікоптери, що кружляли над місцем події, повідомили про три осередки займання. Снайпери, які стежили за всім крізь оптичний приціл, доповіли про те, що члени секти розливають навколо щось схоже на займисту суміш. Імовірно, боєприпаси всередині маєтку почали вибухати. О пів на першу пожежа цілковито охопила Маунт-Кармел.

Події в місті Вейко стали національною ганьбою. Понад сімдесят давидян загинуло, серед них – двадцять п’ять дітей. Прихильники теорії змови зробили заяву про те, що уряд Сполучених Штатів несе відповідальність за трагедію і що бійці ФБР навмисне підпалили базу, хоча аудіозаписи засвідчували, що сектанти самі влаштували пожежу. Хай там яких помилок припустився уряд США, зрештою в нещасті звинуватили Кореша. Завдяки своїй харизмі він зміг увести в оману дітей і дорослих, через що вони згодом загинули. А в американців нарешті відкрилися очі на негативний вплив темних культів. Однак з подій у Вейко були зроблені й інші висновки.

* * *

Наше бажання визначеності, як ми вже побачили, не є сталим. У кожного з нас воно актуалізується лише в напружених життєвих ситуаціях і притуплюється за спокійних, контрольованих обставин. Крім того, люди по-різному переживають збентеження, зумовлене неоднозначністю чи невпорядкованістю. Такі індивідуальні особливості можуть бути причиною відмінностей між виваженими та квапливими рішеннями.

Шкала потреби в завершеності, запропонована Донною Вебстер й Арі Круґлянські в дослідженні 1994 року124, створена для того, щоб оцінити ці індивідуальні відмінності у прагненні до визначеності. Звичайно, сильне природне бажання впорядкованості не завжди має негативні наслідки, так само як і слабка потреба в завершеності не завжди відіграє позитивну роль. Високі показники на шкалі також мало що говорять про різницю між політичними опонентами: консерватори і ліберали можуть бути однаково категоричні й схильні до захисту. Шкала не є свідченням того, у що ви вірите, а радше розкриває ступінь вашої збентеженості під час зміни ваших переконань. Єдине застереження полягає в тому, що, на відміну від лібералів, переконання консерваторів за своєю суттю більш структуровані, більш «чорно-білі» й авторитарніші. Скажімо, за своїм характером ви прагнете однозначності в усьому, і перед вами постає проблема вибору: якщо ви проживаєте в районі з однаковою кількістю лібералів та консерваторів, то, вочевидь, оберете консервативну ідеологію.

Спочатку шкала потреби в завершеності складалася із сорока двох запитань, що згодом, 2007 року, були зведені до сорока одного. Але, зважаючи на широке використання шкали сьогодні, а також те, що самі дослідники на свій розсуд обирали питання для кожної окремої групи, психологи Арне Роетз й Ален ван Гейл у 2010 році125 опублікували коротший питальник. Їхній варіант із п’ятнадцяти пунктів був сформований шляхом виокремлення трьох питань із кожного з п’яти проблемних блоків, визначених Вебстером та Круґлянські: прагнення до порядку і структурування, збентеження через неоднозначність, рішучість, прагнення до зрозумілості та замкнутість мислення. Роетз та ван Гейл апробували питальник приблизно на 1500 особах і не побачили значної відмінності в оцінках порівняно з розлогою анкетою. Щоб перевірити себе, оцініть кожне твердження за шкалою від 1 бала (цілком не погоджуюся) до 6 (цілком погоджуюся).

1. Я не люблю непевних ситуацій.

2. Я не люблю запитань, на які можна відповісти по-різному.

3. Я вважаю, що розмірене життя з чітким графіком найкраще підходить для мого темпераменту.

4. Я почуваюся некомфортно, коли не розумію, чому щось несподіване трапляється в моєму житті.

5. Я відчуваю роздратування, коли хтось один не погоджується з усіма іншими в групі.

6. Я не люблю потрапляти в ситуації з невідомим закінченням.

7. Після ухвалення рішення я відчуваю полегшення.

8. Коли я стикаюся з проблемою, то намагаюся одразу ж її розв’язати.

9. Я швидко втрачаю терпіння і починаю нервуватися, коли не можу відразу розв’язати проблеми.

10. Я не люблю перебувати поряд із людьми, які здатні на імпульсивні вчинки.

11. Я не люблю людей, які говорять багатозначно.

12. Я вважаю, що розміреність побуту дає мені змогу більше насолоджуватися життям.

13. Я люблю чіткий і розпланований спосіб життя.

14. Зазвичай перед тим, як щось вирішити, я не раджуся з багатьма людьми.

15. Я не люблю непередбачуваних ситуацій.

А тепер підсумуйте бали. Ваша потреба в завершеності (на сьогодні) вища за середню, якщо результат становить 57 балів і більше126. Зверніть увагу, що цю шкалу можна використовувати як для оцінювання загальних індивідуальних особливостей у потребі завершеності, так і для визначення ситуативного прагнення до визначеності. Залежно від вашого настрою, ваш показник може підвищуватися або знижуватися, та в різних людей усе одно буде різний середній бал. Зростання потреби в завершеності пов’язане з тим, що природна емоційність загострюється під час осмислення аномалій, розв’язання неузгодженостей чи досягнення «дива спрощення».

Проводячи дослідження в Північно-Західному університеті, Боббі Чеон127 уперше виявив доказ того, що потреба в завершеності має генетичний компонент. Суб’єкти із щонайменше одним коротким алелем (різновид генів), що відповідає за емоційну реакцію на небезпеку і називається 5-HTTLPR, відчувають більший дискомфорт у неоднозначних та непередбачуваних ситуаціях. Люди щонайменше з одним коротким алелем 5-HTTLPR менше схильні контролювати свій настрій через недостатню регуляцію рівня серотоніну в мозку. У 2013 році Чеон та його колеги опублікували доказ того, що 5-HTTLPR нерозривно пов’язаний з іншим станом, що асоціюється з високою потребою в завершеності – упередженням; у 2015 році вони підтвердили, що суб’єкти із щонайменше одним коротким алелем 5-HTTLPR продемонстрували вищий рівень потреби в завершеності.

У 2015 році польські психологи128 збагатили цю картину дослідженням того, як людська потреба в завершеності впливає на нейрокогнітивні процеси. Коли особи з сильнішою потребою в завершеності стикаються зі складними завданнями, вони, як виявилося, на початковому етапі процесу пізнання поводяться більш активно. Як це може призвести до помилок? Дослідники припускають, що сильніша потреба в завершеності призводить до посилення уваги на ранній стадії, що далі, як не дивно, послаблює здатність індивідуума чинити опір початковим інтенціям, а також усвідомлювати власні помилки. У середовищі незначної напруги це не має великого значення. Проте у стресових ситуаціях неуважність до ключової інформації часто стає фатальною.

* * *

Один із найяскравіших прикладів значення різної інтенсивності потреби в завершеності маємо в дослідженні Урі Бар-Джозефа з Хайфського університету129, проведеного разом із Круґлянські. Їхнє докладне вивчення війни Судного дня в Ізраїлі проливає деяке світло на трагедію, що трапилася у Вейко.

Війна Судного дня розпочалася 6 жовтня 1973 року, коли Єгипет та Сирія несподівано атакували Ізраїль. Конфлікт тривав упродовж довгих двадцяти днів і зрештою завершився перемогою Ізраїлю. У той час, коли Радянський Союз підтримував своїх союзників у Холодній війні – Єгипет та Сирію, США терміново надавали допомогу Ізраїлеві. Загострення протистояння створювало небезпеку, що дві супердержави розпочнуть відкритий конфлікт. Однією з причин тривалості цієї війни було те, що на Ізраїль напали несподівано. Єгипетські війська блискавично перетнули Суецький канал та вдерлися на Синайський півострів. Сирія тим часом розпочала ефективну атаку Голанських висот. Ізраїльським військам знадобилося кілька днів, щоб перегрупуватися.

Ізраїль не мав бути захоплений зненацька. Розвідка зібрала достатньо свідчень того, що єгипетські війська готуються до нападу, а не просто проводять тренування. 2 жовтня Управління військової розвідки Ізраїлю («Аман») поширило оновлену версію сирійського плану початку війни. Ще в перші місяці 1972 року «Аман» знав про наміри Єгипту перетнути Суецький канал. У 1973 році було зібрано сотні попереджень про неминучість нападу. Комісія Аґраната, що розслідувала війну Судного дня, дійшла висновку, що військова розвідка надала «достатньо застережень» напередодні «несподіваного» наступу. Голова ізраїльської розвідувальної організації «Моссад» Цві Замір у квітні 1973 року припустив, що, зважаючи на військову потужність, Єгипет більше, ніж будь-коли здатен атакувати Ізраїль.

То чому Ізраїль був захоплений зненацька? Бар-Джозеф та Круґлянські головним чином звинуватили двох військових – генерал-майора Елі Зейру та лейтенант-полковника Йону Бендмана. Зейра очолював «Аман». Бендман був начальником 6-го підрозділу «Аман», який відповідав за аналіз даних щодо Єгипту та Північної Африки. Обидва чоловіки мали проникливий розум, та водночас вони були схильні до самовпевненості й абсолютизму. Бар-Джозеф та Круґлянські писали:

«Обидва вони продемонстрували надзвичайно авторитарний та рішучий стиль керування. Обом бракувало терплячості до довгих та відкритих дискусій, які вони називали “дурницями”. Зейра мав звичку принижувати офіцерів, які, на його думку, приходили непідготовленими на наради. Зрештою він якось заявив, що офіцери, які кажуть, що навесні 1973 року розпочнеться війна, не отримають підвищення. Бендман, хоч і мав менший вплив в “Аман”, ніж Зейра… був відомий тим, що викорінював будь-які спроби змінити щось, навіть слово чи кому, в написаному ним документі».

Вдача Зейри і Бендмана не дозволяла їм навіть припустити, що Єгипет чи Сирія мають можливість або планують атакувати Ізраїль. Вони поділяли цю думку десь із 1972 року і, незважаючи на безліч доказів, не хотіли її переглянути. У вересні 1973 року, за місяць до нападу, вони впевнено заявили, що найвірогідніше Єгипет не має наміру захоплювати частину Синайської пустелі в найближчі п’ять років. Зейра та Бендман були такі переконані у своїй правоті, що навмисно оминали у своїх звітах суперечливі твердження «Аман» щодо воєнних планів Єгипту та Сирії.

За двадцять чотири години до початку війни Бендман був цілковито впевнений, що Ізраїль у безпеці. Він описав масштабні переміщення єгипетських танків й іншої важкої техніки як «щоденне навчання». Тим часом Зейра на зустрічі з прем’єр-міністром Ізраїлю Ґолдою Меїр пояснював, чому Радянський Союз терміново евакуюється з Сирії та Єгипту. Він запропонував три суперечливі пояснення. По-перше, він стверджував, що в СРСР могли запідозрити, що Ізраїль збирається напасти на Єгипет та Сирію. Чи, можливо, вони думають, що Єгипет та Сирія планують напасти на Ізраїль або ж що в радянсько-єгипетських та радянсько-сирійських відносинах трапилася криза. Потім Зейра просто повернувся до свого давнього переконання. Навіть якщо в СРСР насправді думають, що Єгипет і Сирія планують збройну атаку, запевняв він Меїр, то це тому, що «вони не досить добре знають арабів». Його впевненість призвела до викривлення реальної ситуації. А росіяни в якийсь спосіб були попереджені.

Потреба Зейри в чіткості виявилася й у розмові з одним із членів кнесету (парламенту) за кілька місяців до початку воєнних дій. Зейра як начальник військової розвідки описував свою роль у цьому так:

«Начальник штабу [Міністерства оборони Ізраїлю] повинен ухвалювати рішення, і ці рішення мають бути чіткі. У такому разі найкраща підтримка з боку розвідки – якщо це взагалі можливо – цілком йому довіряти. Очевидно, що при незаперечній та цілковитій довірі, помилку теж видно чітко і сповна, але в цьому й полягає ризик для військової розвідки».

Зейра, вочевидь, відчував, що роль аналітика розвідки полягала в тому, щоб розвіювати будь-яку сумнівну інформацію перед тим, як передавати її далі. Поза сумнівом, він визнавав, що аналітик може цілковито мати рацію або ж цілковито помилятися, але в цьому принаймні була «однозначність». Попередник Зейри, навпаки, був відомий тим, що прислухався до альтернативних думок. Звітуючи перед начальством, він подавав своє розуміння, а також протилежні погляди на ситуацію. Упертість Зейри і Бендмана завдала чимало шкоди. Упродовж війни Судного дня Ізраїль втратив понад дві тисячі солдатів, багато з яких загинуло саме на її початку.

Війна не єдиний приклад того, коли висока потреба у завершеності стає фатальною. У ділових переговорах учасники повинні вміти зауважувати недостатність інформації або її суперечливість. Якщо перемовники занадто багато уваги акцентують на якомусь одному моменті або ж тягнуть із відповідями, то помилок не уникнути. Низка досліджень показала130, що для переговорів потрібна людина, яка може обмірковувати суперечливу чи заплутану інформацію без надмірної емоційності, не домислюючи забагато і не зациклюючись лише на привабливих аспектах. Водночас відчуття тиску чи якоїсь загрози змушують гостріше відчувати невизначеність. Ведення переговорів вимагає вміння осмислювати неоднозначність; кризові ситуації посилюють потребу в завершеності. Уявіть собі, наприклад, складнощі проведення переговорів під час кризи.

* * *

«Коли більшість людей чує стрілянину, – сказав мені Ґері Ноеснер під час нашої першої розмови в 2012 році, – думає, що когось убили»131. Я попросив Ноеснера, колишнього агента ФБР, який майстерно проводив переговори зі звільнення заручників, розповісти про його першу серйозну операцію в жовтні 1982 року.

Проблеми почалися 7 жовтня 2012 року, якщо бути точним, о 22:40, коли чоловік, який у списку пасажирів залізничної компанії Amtrak був зазначений під іменем «В. Родріґез», сів у Джексонвіллі, штат Флорида, в потяг Silver Star, що прямував до Нью-Йорка. Він викупив квитки в спальному вагоні першого класу для себе, своєї сестри Марії та її дітей – доньки Джулії, якій – було близько чотирьох років, і дев’ятимісячного сина Хуана. Справжнє ім’я Родріґеза було Маріо Віллабона. І насправді він був двадцятидев’ятирічним колумбійським наркоторговцем.

У п’ятницю, 8 жовтня, пасажири сусіднього купе прокинулися від гучної суперечки між Маріо та Марією іспанською мовою. Тоді вони почули постріли. Провідник повідомив про інцидент поліцію. Поліцейські вже чекали на станції Ролі, що в Північній Кароліні. Вони евакуювали пасажирів і відчепили вагон, у якому їхали Маріо, Марія та її діти, відтягнувши його на запасну колію. За допомогою гучномовця поліція звернулася до Маріо, але жодної відповіді не отримала. Офіцер, щоб мати змогу спілкуватися зі злочинцем, крадькома причепив мікрофон і гучномовець до вагона. Пополудні офіцери почули ще чотири постріли. Наступний пролунав о восьмій вечора, і ще два – об 11:37 наступного дня.

Ноеснеру зателефонував інструктор з перемовин із Куантіко. Місцеві правоохоронці потребували посередника в переговорах, який знав би іспанську. Ноеснер одразу ж подумав про Рея Арраса, який нещодавно закінчив курс ФБР із ведення переговорів зі звільнення заручників. Тож Ноеснер з Аррасом разом вилетіли з Вірджинії до Ролі. Вони прибули на місце подій близько шостої вечора в суботу, коли Віллабона двічі прострелив двері купе. Завдяки підслушці шеф місцевої поліції знав, що Марія вже була мертва. Крім того, вони дізналися, що Маріо відбував ув’язнення в трьох американських тюрмах перед тим, як його достроково звільнили за умови повернення в Колумбію. У його справі було зазначено, що він має кепський характер.

Чи має поліція вживати якихось заходів? Чи їй варто штурмувати вагон? Чи треба просто зачекати? Чи вбив Віллабона своїх заручників? У них просто було недостатньо інформації. «Мене звати Рей, – сказав Аррас іспанською в гучномовець. – Я тут, щоб тобі допомогти. Як почуваються діти?» Відповіді не було. Наступного ранку на світанку сморід з купе підтвердив, що сестра Віллабони була мертва.

Ті, котрі намагалися розв’язати кризову ситуацію, володіли неоднозначною інформацією. Очевидного мотиву не було – Віллабона швидше за все вбив свою сестру спересердя. Що він робитиме далі, теж було важко передбачити. За характером пострілів правоохоронці зробили висновок, що в злочинця кулемет. З огляду на те, що у вагоні були діти, штурмувати його було досить ризиковано. Вагон був виготовлений із товстого металу, а шибки у вікнах – куленепробивні. Залишався єдиний варіант – терпляче виманювати Віллабону назовні, та водночас існувала загроза, що діти можуть померти від зневоднення. Аррас наголошував, що потрібно закінчити операцію без жертв, а також доставити їжу і воду дітям.

Потроху Віллабона почав розкриватися перед Реєм Аррасом. Він зізнався, що немовля померло вночі: «Я прокинувся сьогодні вранці, а воно вже посиніло». Позаду чувся плач дівчинки і скарги, що в неї болить живіт.

«Ви можете підійти до вікна і передати мені Джулі? – запитав Аррас. – Я буду неозброєний». Ще до того, як Ноеснер схаменувся, Аррас попрямував до вагона, простягаючи руки на знак своїх добрих намірів, і Віллабона передав йому дівчинку. Аррас урятував життя дівчинки. На той час перемовини тривали вже понад тридцять годин. Наступного дня Віллабона мирно здався, дослухавшись до свого колишнього адвоката.

«Різні поліцейські відділки мають різні перспективи, – розповідав мені Ноеснер. – Коли я брав участь у розв’язанні складних проблем, то помітив, що є люди, які автоматично пов’язують стрілянину з убивством. Пролунав постріл, тож потрібно бігти стрімголов і зупинити вбивство… Можливо, варто зачекати хвильку і подумати, що це міг бути випадковий постріл чи постріл у стелю в пориві сильної зневіри. Або ж, наприклад, попереджувальний постріл. Ми не знаємо напевне, що це було. Ми не маємо достатньої інформації, щоб ужити відповідних заходів, а тому може трапитися лихо». Ноеснер описав страждання Маріо Віллабона й героїзм Арраса в книзі спогадів «Вичікування», опублікованій 2010 року. Він стверджував, що це був найвідважніший учинок агента ФБР, свідком якого він став.

Ноеснер звільнився з ФБР у 2003 році, після тридцятилітньої служби; упродовж двадцяти трьох років він був посередником у переговорах зі звільнення заручників. Останні десять років він обіймав посаду головного перемовника у ФБР. За час своєї кар’єри Ноеснер брав участь у понад ста міжнародних справах про викрадення людей, серед яких були і громадяни США. Він допитував терористів, вів переговори із захоплювачами літаків, зупинив бунт у в’язниці, під час якого було захоплено заручників, умовив здатися групу рішуче налаштованих радикалів і навіть допоміг розв’язати міжнародну дипломатичну кризу. Окрім цього, Ноеснер реформував підхід до підготовки перемовників у ФБР132 шляхом запозичення використовуваних терапевтами технік активного слухання. Він знав, як розмовляти з приниженими та вкрай розчарованими людьми, щоб уникнути жертв.

Ноеснер не був нерішучою чи вразливою людиною133. Перший епізод, який він описує у книзі спогадів, – про те, як він успішно провів перемовини зі звільнення заручників під прямим прицілом снайперської гвинтівки. Коли ситуація безнадійна, Ноеснер не боїться діяти блискавично і рішуче. Він вірить у те, що за неоднозначних обставин потрібно не поспішати з рішенням й уважно зважити всі ризики. Успішні перемовини часто вимагають надприродної терплячості, яку він й Аррас продемонстрували у випадку із Віллабоною.

Ефективні перемовники, зізнався він, мають принаймні одну спільну рису: «Усі вони можуть діяти ефективно в сірих зонах, тобто в непевних і неоднозначних ситуаціях».

Проте не кожен, хто задіяний у переговорах, може бути стриманим. Візьмімо для прикладу випадок Джоела Суза, що трапився в липні 1993 року. Чоловік узяв під приціл двох своїх дітей у місті Антіок штату Каліфорнія. Він замкнувся на другому поверсі у спальні будинку, де колись мешкав зі своєю колишньою дружиною. Професійний посередник зі звільнення заручників, офіцер Мішель Шнайдер розмовляв із Сузою кілька годин. Шнайдеру навіть вдалося змусити Сузу прибрати чотири рушниці, що стирчали з вікон. Потім офіцер вмовив Сузу зняти сорочку, щоб спецзагін упевнився, що він неозброєний. Через чотири години протистояння прибув капітан поліції. Він наказав Шнайдеру встановити часове обмеження. Спочатку капітан дав своїм підлеглим ще чотири години, але потім наполіг на дедлайні.

«Я стомився від цього божевілля, – нарешті випалив капітан. – Ще десять хвилин, і ми наступаємо». Через дев’ять хвилин Суза застрелив себе і дітей. Його знайшли без сорочки. Ноеснер так описав це у «Вичікуванні»:

«Дивно, але факт, що капітан та Джоел Суза мали набагато більше спільного, ніж капітан міг собі уявити. За своїм психологічним складом звичайні правоохоронці характеризуються класичною поведінкою, що прагне значного контролю, хоч вони й не свідомі цього».

Посередники в кризових перемовинах, твердить Ноеснер, часто мусять вести кілька переговорів одночасно. По-перше, вони, звичайно, розмовляють із винуватцями кризи. По-друге, їм іноді доводиться переконувати своїх колег-офіцерів у необхідності виявити терплячість і повірити в позитивне розв’язання конфлікту:

«Перший слайд навчального курсу з перемовин, який я викладав упродовж багатьох років, акцентує увагу на самоконтролі. Якщо ви не здатні стримувати свої власні емоції, як ви сподіваєтеся контролювати чужі? Самоконтроль має значення не лише для вас як посередника в переговорному процесі, він також вирішальний для командирів, керівників загонів спецпризначення й усіх інших. Якщо вони дозволять своїм емоціям диктувати їхні вчинки, то шанси розв’язати проблему будуть мізерні. Я не кажу, що перемовники не бувають емоційні. Ми маємо ухвалювати рішення відповідно до того, який кінцевий результат хочемо мати, а не з огляду на те, що ми відчуваємо в певній ситуації».

Здатність Ноеснера зберігати холоднокровність у кризовій ситуації вирізняла його з-поміж інших. Ця його риса пройшла перевірку в останній лютневий день 1993 року, коли він підняв слухавку і почав розмову з Девідом Корешем.

– Привіт, Девіде. Це Ґері. Я приїхав, щоб упевнитися, що ти і твоя родина цілі і неушкоджені.

– Так, – відповів Кореш. – Та ми ще не готові здаватися.

* * *

У день, коли БАТЗ вступило в смертельну перестрілку з давидянами, Ноеснер, виходячи із господарчого магазину у Вірджинії, отримав повідомлення. Його начальник наказав йому їхати в аеропорт. Два літаки ФБР уже чекали на асфальтованому шосе. Менший і повільніший гвинтовий літак був призначений для нього. На борту більшого адміністративного літака летіло начальство з ФБР та БАТЗ; серед них був і Дік Роджерс, керівник елітного підрозділу ФБР у справах звільнення заручників (ПСЗЗ)7.

Позивний Роджера був «Суворий Сержант». Його руде волосся, різке підборіддя та кремезна постава відповідали цьому прізвиську. Кілька місяців до того Роджерс брав участь у смертельному протистоянні із застосуванням вогнепальної зброї, що відбулося в Рубі-Ридж134, північній частині штату Айдахо. Чоловік на ім’я Ренді Вівер, колишній працівник заводу, вирішив утекти від грішного світу й оселився з родиною у віддаленій місцині. Вівер був членом правої релігійної організації «Арійські нації», а в 1989 році продав два обрізи інформатору БАТЗ. Незважаючи на висунуті йому обвинувачення, він ніколи не з’являвся на судові слухання. Наприкінці літа 1992 року Служба маршалів США вирішила заарештувати Вівера поблизу його хатинки в Рубі-Ридж. На його затримання в цю пустку вирушило шестеро маршалів, озброєних автоматами M16. У ході перестрілки було вбито чотирнадцятирічного сина Вівера та заступника начальника Служби маршалів.

Коли прибув Роджерс, Вівер сховався в хатинці. Роджерс наказав снайперам зайняти вигідні позиції. Згодом Департамент юстиції, даючи оцінку трагічним подіям, виявив, що Дік Роджерс насправді «наказав снайперам, що, поки не буде оголошено про те, що злочинці здаються, вони можуть і повинні стріляти в усіх озброєних чоловіків, які виходитимуть із житлового приміщення». Цей наказ згодом було розцінено як неконституційний. Коли почулися звуки гелікоптера ФБР, Вівер вийшов назовні, і снайпер вистрілив, поранивши Вівера та вбивши його дружину, яка тримала на руках десятимісячну доньку.

Невеличкий літак Ноеснера на шляху до Техасу мав приземлитися на дозаправку в Літтл-Рок. Хтось із командирів, вочевидь, розумів, що Роджерс, начальник служби ФБР зі звільнення заручників, прибув без затримки, а голова переговорної команди затримується. О десятій годині вечора Ноеснер прибув на колишню військово-повітряну базу неподалік Вейко; вона слугувала командним постом групи зі звільнення заручників. Поспіхом проходячи повз групу техніків, які встановлювали комп’ютери та проводили телефонні лінії, Ноеснер зустрів Джеффа Джамара, спеціального агента, начальника офісу ФБР у Сан-Антоніо й керівника операції. Метр дев’яносто п’ять на зріст, Джамар, як згодом писав Ноеснер, був схожий на «професійного футболіста в день гри».

Важливе питання полягало в тому, як переговорна команда координуватиме дії з Роджерсом і тактичною групою. Коли Ноеснер запитав про це в Джамара, останній відповів, що сам триматиме зв’язок із Роджерсом. Усупереч традиційному протоколу, зв’язок із тактичною групою мав підтримуватися через Джамара. Як правило, тактична група та команда з перемовин тісно взаємодіяли.

Ноеснер і Джамар перебували за вісім миль від Маунт-Кармел. Роджерс з окремими членами тактичної групи чекав на передовому командному пункті поруч із маєтком. Коли Ноеснер прибув на базу, за ситуацію відповідав БАТЗ, оскільки ФБР очікувало на офіційний наказ із Вашингтона. Ідучи вздовж барикад, що нагадували укріплення Другої світової війни, Ноеснер нарахував близько дюжини агентів БАТЗ й інших правоохоронців, що видавалися виснаженими, зокрема Джима Кавано, інспектора БАТЗ, який підтримував зв’язок із Корешем з перших годин після перестрілки.

Одна з головних проблем, з якою стикнувся Ноеснер, полягала в тому, що обидві телефонні лінії в Маунт-Кармел не були відключені від небажаних телефонних дзвінків. Кореш і його поплічники могли зателефонувати кому завгодно. Інформаційні агентства, зокрема A Current Affair та CNN, брали інтерв’ю, чим заважали процесу переговорів. Кореш зателефонував своїй матері, щоб попрощатися; Ноеснер хотів цьому запобігти. Але погані новини на цьому не скінчилися. Після того, як учасникам переговорів вдалося переконати одну з радіостанцій процитувати вірш зі Святого Письма, Кореш відпустив чотирьох дітей. Кавано зателефонував Корешу, відрекомендував Ноеснера і передав йому слухавку. Судячи з голосу, Кореш, якого було поранено в перестрілці, був виснажений. Упродовж тієї першої ночі Ноеснер і Кореш розмовляли по телефону кожні кілька годин. Ноеснер наголошував, що немає жодної потреби продовжувати кровопролиття. І найголовніше – в небезпеці були діти. Із розшифровки ФБР було зрозуміло135, як Ноеснер вивідує інформацію:

Ноеснер. Девіде, скільки з вами дітей?

Кореш. Дізнаєтеся, коли знайдете їх.

Ноеснер. Гаразд.

Кореш. Їх тут багатенько, зрозумів?

Ноеснер. Багатенько? Чи знадобляться якісь спеціальні... Я маю на увазі, чи вони вже всі вміють ходити?

Кореш. Ні, деякі з них ще немовлята.

Ноеснер. Немовлята... Гаразд.

На початку протистояння Ноеснер також розмовляв зі Стівом Шнайдером, одним із ватажків «Гілки Давидової», який вважав себе представником Кореша та посередником у перемовинах. Шнайдер повідомив Ноеснеру, що люди, які переховуються в Маунт-Кармел, побачили «військовий танк» чи «якусь військову машину» і переживають, що конфлікт розгориться.

– Мене цікавить, що це діється: почалася Третя світова війна, чи що? – запитав він.

– Припиніть, припиніть хибно тлумачити події, – застеріг його Ноеснер. – Те, як федеральний уряд реагує на такі речі...

Шнайдер тут же нагадав про Рубі-Ридж.

– О, я прекрасно пам’ятаю випадок із Вівером й інші аналогічні події...

– Так, так.

– У минулому…

– Так, це правда.

– … у минулому і, ви знаєте, такі факти справді засмучують, – сказав Шнайдер.

– Згоден.

– Я знаю, що часто люди, які беруть участь у таких операціях, просто виконують свою роботу, і вони не розуміють…

– Проте ви маєте знати, що … що у випадку з Вівером, – сказав Ноеснер, – з моменту, коли розпочалися переговори, не пролунало жодного пострілу, і з того моменту нікого не поранили... Перемовини, які ми почали, точно пішли на користь, бо більше не було смертей.

Іронія цієї перепалки пояснює багато подій, що трапилися згодом у Маунт-Кармел. На ранок 1 березня перемовники домоглися звільнення вісьмох дітей. Посередники в переговорах почали здобувати довіру Кореша, проте тактична команда, здавалося, протистоїть команді посередників. Звісно, Шнайдер не міг знати, що Роджерс, той самий чоловік, який нещодавно провалив операцію в Рубі-Ридж, перебуває на командирському посту всього за кілька метрів від укриття.

Основне завдання Ноеснера полягало в тому, щоб звільнити якомога більше людей. Упродовж наступних тижнів він працюватиме не як перемовник по телефону, а як стратегічний координатор, який мав забезпечувати співпрацю двох груп перемовників. Це тривало понад шістнадцять діб. На той час дві команди по п’ять осіб кожна працювали змінами по дванадцять годин. Поруч із перемовником, що говорив по телефону, сидів «інструктор», який слухав розмову і передавав потрібні повідомлення. Третій член команди відповідав за систему зв’язку та запис на плівку. Четвертий занотовував основні питання розмови. Крім цих чотирьох осіб і п’ятого начальника зміни, лише Ноеснеру було дозволено заходити в кімнату, коли тривали переговори. Гучномовець передавав хід розмови в сусідню кімнату, де перебували інші члени переговорного процесу, а також зацікавлені особи. Після закінчення зміни обидві команди відпочивали і готувалися до наступного дзвінка.

У ніч на перше березня, на другий день облоги, Кореш відпустив ще чотирьох дітей. Їх привели до перемовників, які одразу ж зателефонували їхнім батькам, котрі все ще перебували в маєтку, і повідомили, що з дітьми все гаразд. По обіді другого березня перемовники домоглися звільнення ще вісімнадцятьох дітей і двох дорослих. Найбільш обнадійливим було те, що Кореш погоджувався здатися в тому разі, якщо йому дозволять по національному телебаченню поширити своє повідомлення про Книгу Одкровення. Посередники попросили спочатку записати все на плівку, щоб вони могли її прослухати. Нарешті о 13:32 Християнське радіо передало повідомлення. Це був переломний момент протистояння: давидяни почали готуватися до мирної капітуляції. До входу в Маунт-Кармел під’їхали автобуси. Кореша мали винести на ношах його спільники, а Шнайдер мав залишатися на телефонному зв’язку із перемовниками, щоб упевнитися в тому, що все йде добре. Підрозділ ФБР, що спеціалізувався на звільненні заручників, стояв поруч.

«Усі приготували свої речі і готові виходити», – повідомив Шнайдер одному з перемовників по телефону. Проте агенти ПСЗЗ доповіли, що нікого не видно. Ніхто не вийшов. Шнайдер заявив, що Кореш перед тим, як вони вийдуть, хоче провести останнє богослужіння. Усі терпляче чекали, сподіваючись, що Кореш виконає свою обіцянку. Близько шостої години вечора Шнайдер повідомив учасників переговорів, що Кореш передумав. Бог явився йому і наказав не залишати садиби.

Ноеснер мав досвід переговорів з різними людьми і знав, що треба не перегнути палицю. Зрештою, перемовини рухалися. Йому та його команді вдалося врятувати досить багато людей із Маунт-Кармел. Водночас Ноеснер знав, що Роджерс і Джамар будуть обурені тим, що Кореш змінив свою думку. Коли Ноеснер увійшов в офіс Джамара, Роджерс був уже там. Обидва – і Джамар, і Роджерс, – почувши новину, лютували, тоді як Ноеснер намагався їх заспокоїти:

– Цей блазень водить нас круг пальця, – сказав Роджерс. – Настав час як слід його провчити.

– Я не думаю, що це допоможе справі, – відповів я. – Немає значення, бреше нам Кореш чи ні. Ми звільняємо людей, і це – головне.

– Мої люди можуть увірватися туди і захопити це місце за п’ятнадцять хвилин, – заявив Роджерс.

– Для цього ще надто рано, – відповів Джамар. – Але я згоден, що настав час його провчити.

Благання Ноеснера виявити терплячість лишилися не почутими. «Коли Кореш змінив свою позицію щодо капітуляції, – розповідав він мені, – це не надто здивувало команду посередників, бо ми розуміли, що люди часто не виконують своїх обіцянок. Проте керівник операції думав інакше. Хотів би я, щоб у мене був відеозапис того, як я з ним розмовляю».

Сповнений героїзму, Джамар наказав військовій техніці під’їхати ближче до маєтку. З тієї миті команда перемовників і підрозділ зі звільнення заручників опинилися в опозиції один до одного. Агенти ПСЗЗ не зовсім розуміли стратегію посередників. Ноеснер запропонував агентам ПСЗЗ зробити перерву, але Роджерс відмовився. Тоді Ноеснер особисто запропонував Джамару і Роджерсу разом координувати дії. Але Джамар не бачив і в цьому потреби.

Третього та четвертого березня було звільнено ще двох дітей, а тоді ще одну дитину – п’ятого березня. Для того, щоб зблизитися з Корешем, Ноеснер й інші учасники переговорів надіслали від себе промовисте відеозвернення, на якому були кадри з їхніми сім’ями. Восьмого березня, на дев’ятий день протистояння, Кореш відповів відеострічкою, де також була зафільмована його дружина й діти. Здавалося, що все знову налагоджується, але саме тієї ночі Джамар знеструмив Маунт-Кармел. Невдовзі до цього Ноеснер потурбувався про те, щоб у маєток доставили молоко. Шнайдер зателефонував і спитав, чому вимкнули електроенергію. Як вони тепер мали зберігати молоко? Ноеснер пішов із цим до Джамара, але той відповів, що в його діях немає нічого дивного – все іде за планом.

Якось 11 березня Джамар увійшов у кімнату для перемовин, щоб обговорити потужну силу танків М1 «Абрамс», які замовило ФБР. Він був у захваті від того, що танк може проїхати Маунт-Кармел без зупинки. Переговорна група оніміла, але все було надто передбачуваним. Посередники мали б налагоджувати контакт та створити безпечний вихід людей, але їхні колеги все звели нанівець. Роджерс спрямував на маєток прожектори. Із гучномовців почали лунати дивні звуки: писк кроликів, що помирають, тібетські піснеспіви і, нарешті, композиція Ненсі Сінатри «Ці черевики – для ходіння». Ноеснер протестував, а Джамар запевняв, що все це припинить. Але цього не сталося.

Яскраві прожектори і дратівливі звуки дошкуляли давидянам цілу ніч. Чому Джамар не зупинив цього? Інший спеціальний агент не зміг придумати нічого кращого, як постійно дратувати давидян упродовж своєї нічної зміни. Ноеснер витратив ще кілька ночей, щоб урешті-решт переконати Джамара припинити це безглузде протистояння.

Незважаючи на провокації, процес звільнення заручників тривав. Двоє вийшли на волю 19 березня, і ще семеро – 21 березня. Того ж дня ПСЗЗ «зачистив територію» навколо табору, зруйнувавши прекрасно відремонтований червоний автомобіль марки Chevrolet Ranchero. Упродовж наступних днів відбулися й інші подібні операції. Шнайдер запитав команду Ноеснера, чому все це відбувається, адже вони співпрацюють із представниками влади. Відповіді на це не було.

25 березня Ноеснера, після двадцяти шести днів протистояння, було звільнено з посади начальника переговорної команди. Після його від’їзду жоден давидянин не покинув Маунт-Кармел.

* * *

Френсіс Скотт Фіцджеральд колись писав136, що «свідченням першокласного мислення є здатність утримувати в голові дві суперечливі ідеї водночас, і при цьому зберігати здатність діяти». Ноеснер здогадувався, що в Девіда Кореша не було єдиної думки про капітуляцію. Проте слова Фіцджеральда краще пояснюють невдачі Діка Роджерса і Джеффа Джамара.

Облога у Вейко обернулася на катастрофу, коли Кореш пообіцяв капітулювати, а потім відмовився. З того моменту Роджерс і Джамар вирішили, що йому не можна довіряти. Коли вони стикнулися з особливим виявом неоднозначності – чиєюсь амбівалентністю, – то вхопилися за найлегше пояснення, стверджуючи, що Кореш із ними бавиться. Так само, як в Ізраїлі Зейра та Бендман заперечували очевидні докази аж до самісінького початку війни Судного дня, Роджерс і Джамар залишилися сліпими до непостійності намірів Кореша. Останній хотів здатися і водночас хотів залишитися в таборі, і це розумів Ноеснер. Перемовник не покладався на розуміння вчинків137 чи переконань Кореша, про що прямо заявляв в розмові з ним: «Я не кажу, що знаю твої думки та почуття, Девіде». Ноеснер усвідомлював, що, поки Роджерс і Джамар визначалися щодо Кореша, останній теж вагався. Вони вибрали момент і, незважаючи на непостійність намірів Кореша, зробили висновок, що він їх водить за носа. Хоча чіткої відповіді на питання, чого хотів Кореш, не було. Як і багато інших злочинців, які захоплюють заручників, він потрапив у ситуацію, з якої не бачив виходу.

«Мій досвід свідчить, – розповідав мені Ноеснер, – що в більшості таких випадків люди спантеличені й амбівалентні. Половина їхнього єства прагне померти, друга половина – жити. Одна половина хоче здатися, а друга – ні. Зрештою я зрозумів, що поліцейські й військові одразу ж стверджують, що така людина погана і, відповідно, все, що вона робить і каже – теж погане та брехливе. Вони вважають, що ця людина щось затіває і прагне маніпулювати».

Роджерс та Джамар подумали, що Кореш передумав здаватися, бо навмисно водить їх навколо пальця. Але насправді все було набагато складніше, ніж вони гадали. Давидяни зрештою приготувалися до виходу, і навіть Стів Шнайдер, здавалося, повірив, що Кореш хоче здатися.

Ноеснер ніколи не стверджував, що Роджерс чи Джамар хотіли когось убити чи були одержимі помстою. Він не вірив у це. Просто, на його думку, вони бачили світ надто спрощено – у чорно-білих кольорах. Вони не знали, як опанувати неоднозначність. Роздуми про амбівалентність, як виявилося, спричинюють когнітивний дисонанс138 і ризик потрапити в таку саму пастку. Нещодавні експерименти показали, що суб’єкти, яким пропонували обміркувати дві суперечливі ідеї, поводилися так само, як описано в дослідженні Тревіса Прулкса: люди бачили більше шаблонів у нечітких картинах, навіть незважаючи на те, що їх там насправді не було, і завзятіше відстоювали свої переконання.

Успішні перемовники враховують роль амбівалентності і не роблять квапливих висновків із суперечливої інформації. Так само, як і Ноеснеру, їм притаманні такі риси характеру, які описав поет Джон Кітс139:

«Якось я збагнув, яка риса формує Успішну Людину, особливо в літературі, і саме таку надзвичайну здатність мав Шекспір – я маю на увазі негативний потенціал, коли особа може перебувати в невизначеній, таємничій, сумнівній ситуації без жодного роздратування».

Ця риса передбачає насамперед низьку потребу в завершеності, навіть у стресових ситуаціях. Це зовсім не те саме, що нерішучість. Негативний потенціал означає насамперед уміння не прив’язуватися до якогось одного аспекту складної чи мінливої реальності. Це особлива форма стриманості. На цьому самому наголошував Джонатан Шей у праці «Ахілл у В’єтнамі», описуючи надзвичайну несамовитість боїв: «Контрольованість невіддільна від когнітивної уваги до багатозначності ситуації; коли контрольованість втрачається, когнітивний світ зводиться до одного знаменника».

Джамар і Роджерс не могли дати раду невизначеності під час подій у Вейко. Коли вони доповідали новопризначеному генеральному прокуророві Джанет Рено про ситуацію із облогою, то припустилися тієї ж самої помилки, що й генерал-майор Зейра, коли звітував перед ізраїльськими політиками. Вони не описали всієї складності й заплутаності картини. А просто навели докази, які підтверджували їхнє упереджене розуміння обставин. На брифінг Джамар узяв із собою Роджерса, не запросивши нікого з учасників переговорів. У своєму викладі вони наголошували на сексуальних знущаннях (незважаючи на те, що підтвердження цього не було) і, відповідно, потребі вживати негайних заходів.

Спираючись на вибірково подану інформацію, Рено наказала використати сльозогінний газ. «Мабуть, найбільше моє розчарування в ситуації з Вейко, – зізнався Ноеснер, – полягало в тому, що я не зумів переконати керівництво». Хоч перемовини і тривали, цього було недостатньо.

Після трагедії у Вейко уряд США140 намагався зробити певні висновки. Для розслідування причин пожежі в Маунт-Кармел було призначено колишнього сенатора від штату Міссурі Джона Денфорта. Його доповідь одразу ж підтвердила помилковість дій влади. Роджерса замінили на посаді голови ПСЗЗ. Виправдовуючись, він свідчив: «...якби ми були провидцями, то того дня не застосували б газ». Рено визнала, що рішення використати газ для неї було надзвичайно важким, але не звинувачувала представників ФБР, на основі свідчень яких вона ухвалила рішення. Протягом усієї своєї визначної та яскравої кар’єри Ноеснер продовжував наполягати на важливості терплячості, низькій емоційності під час проведення переговорів, але навіть сьогодні цей підхід залишається недооціненим.

Навесні 1996 року ФБР мало можливість довести, що зробило правильні висновки із ситуації у Вейко. Радикальна мілітаристська група «Вільні люди» окупувала кілька ранчо в передмісті населеного пункту Джордан, штат Монтана141. Постійно провокуючи місцеву владу, представники банди стверджували, що американський уряд не має над ними влади. Вони не платили податків та їздили без водійських прав. Вони замислили фінансові, поштові й телефонні злочини і вирішили залякати федерального суддю. Коли телевізійна група ABC прибула, щоб узяти в них інтерв’ю, порушники порядку пригрозили їм зброєю і забрали відеокамеру.

ФБР вдалося затримати двох лідерів групи ЛеРоя Швайтцера й Дена Петерсена. «Стережіться, бо буде ще гірше, ніж у Вейко», – вигукнув Петерсен до репортерів на судовому слуханні. Він помилився. Роджер Ніслі, який замінив на посаді Діка Роджерса, ефективно співпрацював із командою перемовників. Місцева поліція допомогла ФБР оточити периметр. На місці пригоди працювали перевдягнені в цивільне агенти ФБР. Так само, як і Мішель Томас у своєму класі, у такий спосіб вони знизили напругу. Посередництво третіх осіб, налагодження цілковитої довіри, час і витримка допомогли агентам завершити операцію через вісімдесят один день, що стало найдовшою облогою в історії США. Члени угруповання здалися без жодного пострілу.

* * *

Управління нашою небезпечною, але природною потребою відкидати неоднозначні факти й заперечувати амбівалентність намірів є важким психологічним завданням. Проте здійсненним. Перший ефективний крок полягає в усвідомленні того, що амбівалентність – це набагато поширеніший стан людської свідомості, ніж думає більшість людей. У 2005 році в книзі про політичну амбівалентність психологи Крістофер Армітаж та Марк Коннер наголошували, «що більшість людей не надто віддані якійсь конкретній ідеології, тобто загалом вони відкриті до будь-якої опозиційної думки»142. У вкрай напружених ситуаціях опанування амбівалентності стає складнішим, але це не робить її менш досяжною. Вельмишановні читачі також можуть переконатися, що не лише люди з низькою здатністю толерувати невпорядкованість закликають до використання зброї під час важких і тривалих криз. Шкала потреби в завершеності може бути використана для виявлення індивідуумів, які найбільш чутливі до стресових ситуацій8.

Особлива форма контролю, пояснює Ноеснер, – це зовсім не те саме, що сила волі. Вона також не має нічого спільного з упевненістю. Більш того, упевненість іноді може зіграти негативну роль, коли йдеться про протистояння. Люди з більшою потребою в завершеності, як, наприклад, Зейра та Бендман, зазвичай більш упевнені і не бояться своєї неправоти. Вони також не схильні пояснювати ту чи іншу поведінку з кількох ракурсів чи розглядати ситуацію з кількох позицій. Цікаво, що особиста потреба в завершеності143 не має нічого спільного з рівнем інтелектуального розвитку. Контрольованість у ситуації невизначеності надзвичайно важлива під час навчання. Пояснюючи свою теорію відкритості та закритості мислення людини, соціальний психолог Мілтон Рокіч144 наголошував на парадоксальності розриву між ними. «Видається, – писав він, – що ми маємо справу з інтелектом, але не з тим його типом, що можна виміряти тестами на рівень IQ». Для Рокіча проблема полягає в самих тестах.

Наймаючи на роботу таких людей, як Ноеснер, організації можуть, як ми побачили, створити спеціальне культурне середовище, в якому поважають неоднозначність. У слушний момент вони можуть зробити висновки про наслідки невдалих вчинків. Інший важливий крок актуалізується в ситуації високої напруги: кризи вимагають систематичного врахування всіх можливих пояснень та результатів. Саме цей підхід лежить в основі ідеї «червоної групи»9 у світі розвідки145. Коли одні працівники ЦРУ вирішили, що вони визначили місцезнаходження Осами бен Ладена в Абботтабаді, інша команда аналітиків отримала завдання з’ясувати причини того, чому ще хтось вступив у гру. Для того, щоб усе це запрацювало, організації мають ставитися до всього відповідально, а не керуватися емоціями.

І саме цього бракувало у Вейко. Ноеснер ніколи не належав до тих, хто щось вирішує. І саме тому вранці 19 квітня військова техніка рушила в наступ на Маунт-Кармел, а в приміщення закачали сльозогінний газ. Ось чому пристрої прослуховування ФБР у той ранок зафіксували ці жахливі фрази:

– Пабло, ти вже налив?146

– Підготуй займисту суміш.

– Треба полити все.

– Дай мені сірник.

– Зайнялося?

– Підтримуймо вогонь.

6 ATF – The Bureau of Alcohol, Tobacco and Firearms.

7 HRT – Hostage Rescue Team.

8 Ґері Ноеснер був такий люб’язний, що погодився пройти тест за скороченою шкалою потреби в завершеності, з якою ми ознайомилися вище. Його результат був такий: 1, 1, 3, 1, 1, 1, 1, 1, 1, 2, 2, 1, 1, 2, 1. Полічіть, і ви побачите, що загальна сума сягає 20, що на 5 балів вище, ніж можливий найнижчий показник.

9 Група аналітиків, що виконує роль супротивника, конкурента під час рольових ігор з метою виявити слабкі місця в плані операції, програмі, політичній стратегії тощо.

Розділ 5. Параноя медичних аналізів

Якщо опиратися імпульсу

Наприкінці червня 2004 року п’ятдесятидворічна жінка147 з коротким каштановим волоссям і в окулярах помітила в себе на тілі ґулю. Її звали Тріша Торрей. Проживала вона в Болдвінсвіллі, штат Нью-Йорк, на північ від Сирак’юз і мала власний невеличкий торговельний бізнес. Ґуля, яку вона виявила, була завбільшки із м’яч для гольфу, тверда, але не болюча. Особистий лікар пані Торрей не міг визначити її природу без аналізів. Тож він направив жінку до хірурга, який відразу ж зробив біопсію і віддав тканину на аналіз.

Минув тиждень. Пані Торрей не отримала результатів аналізу, і тому сама зателефонувала хірургові, щоб усе з’ясувати. Затримка, пояснив він, сталася через святкування на вихідних Дня Незалежності: у лабораторії більшість працівників були у відгулах. Відтак Торрей почекала ще тиждень, і хірург зрештою сам їй зателефонував. Новини були невтішні. Як виявилося, в неї був рідкісний тип раку під назвою підшкірна панікулітоподібна Т-клітинна лімфома (ППТКЛ). Цей вид раку траплявся так рідко, що лікар відіслав результати до ще однієї лабораторії, аби їх підтвердити. Він пообіцяв пацієнтці якнайшвидше призначити зустріч в онколога і попередив, що, вочевидь, їй доведеться пройти хіміотерапію.

Торрей поклала слухавку. Жінка марно, як і кожна людина в такий момент, спробувала зосередитися на суті діагнозу. З того, що вона довідалася з Інтернету, ППТКЛ означала смертельний вирок. Її онколог, лікар Вайсс (це його несправжнє ім’я), був із нею прямий і безжалісно відвертий. Без хіміотерапії, стверджував він, вона не протягне й до кінця року. Лікар призначив пані Торрей комп’ютерну томографію й аналізи крові. Результати були негативні. Однак він наполягав, що позитивні результати з лабораторій точніші за останні дані. Окрім того, зазначив він, записи в її медичній картці свідчать про приливи жару та рясне потовиділення вночі, які і є класичними симптомами лімфоми. «Але ж мені п’ятдесят два роки! – запротестувала пацієнтка. – У п’ятдесят два роки кожна жінка страждає на приливи жару та посилене потовиділення!» Вайсс запевнив її, що ці симптоми не мають жодного стосунку до менопаузи.

Спочатку пані Торрей нікому не розповідала про свій діагноз. Незважаючи на те, що в неї була медична страховка, вона не покривала всіх візитів до лікарів та необхідних тестів. Більше того, вона відчувала, що діагноз був помилковим. Жінка постійно грала в гольф і почувалася цілковито здоровою. Чи не погоджувалася вона з діагнозом? Пані Торрей відклала початок лікування на кілька тижнів. Жінка витратила стільки часу на походи до лікарів, що її бізнес почав занепадати. Настав серпень, і вона мала ухвалити остаточне рішення щодо хіміотерапії. На той час лікаря Вайсса, який був на лікарняному, підміняв його колега (назвімо його лікар Бейтмен). Він наполягав, щоб пані Торрей негайно розпочинала лікування.

За кілька днів після зустрічі з Бейтменом Торрей щось святкувала разом зі своїми подругами. «Мабуть, я забагато хильнула», – пригадувала вона. Випивши зайвого, жінка розповіла про свій діагноз і про те, що хотіла би почути й іншу думку. Виявилося, що одна з її подруг знає онколога, який, як стало відомо наступного дня, вже лікував пацієнтів із діагнозом ППТКЛ, на відміну від Вайсса і Бейтмена. Подруга допомогла Торрей записатися до нього на прийом наступного тижня. Для прискорення процесу й уникнення будь-яких затримок під час переадресації документів жінка сама забрала свою медичну картку в лікарів Вайсса і Бейтмена.

Вона взяла свою історію хвороби й стала чекати на прийом у нового лікаря. А тоді пані Торрей зробила те, що робить мало хто з пацієнтів. Вона вирішила сама уважно прочитати свої результати аналізів. Сторінку за сторінкою жінка читала висновки лікарів, дізнавалася про нові медичні терміни й навчилася «ґуґлити» грецькі літери. Коли вона вчиталася у висновки двох лабораторій щодо її діагнозу, то зауважила, що жоден із них не був беззаперечним. «В одному медичному висновку, – розповідала вона, – було зазначено «підозра на», в другому – «найбільш імовірно». Чи було це способом захиститися від судових позовів? Чи вони насправді були непевні?

Новий онколог пані Торрей відіслав біопсію до Елейн Джефф, поважного патолога в Національному інституті раку. Перед полуднем 20 вересня 2004 року, коли вже спливла половина шестимісячного терміну, що їй давали лікарі, пані Торрей отримала факс із результатами аналізів. «Я стояла поруч із факсом, – розповідала вона. – Спочатку я навіть нічого не втямила. Звісно, там не було написано, що в мене немає ППТКЛ, як я сподівалася. Просто було зазначено, що в мене немає жодних ознак злоякісної пухлини». Жінка не була хворою на рак.

Помилковий діагноз міг повністю змінити її життя. За кілька років вона почала б страждати на симптоми посттравматичного стресу. Вона ридала б з будь-якої причини, наприклад, почувши згадку про рак у телевізійних новинах чи переглядаючи фільм, у якому з героєм трапляється якесь нещастя. Вона перенесла б хіміотерапію і втратила б волосся. Через постійну нудоту під час лікування вона схудла б і швидше постаріла. І, що найбільше дратує, після лікування медики повідомили б їй про те, що в неї вже немає раку, і все це завдяки їм.

Понишпоривши в мережі, пані Торрей з’ясувала, що те, що могло статися з нею, насправді вже трапилося з багатьма іншими. В одному вкрай невтішному випадку148 жінка померла від хіміотерапії, а її чоловік із результатів розтину дізнався, що в неї не було раку.

* * *

Помилкові діагнози, на жаль, непокоять суспільство дедалі більше. Оскільки симптоми завжди неоднозначні, важливі моменти часто не помічають або ігнорують. Запізнілі, непрофесійні та помилкові діагнози трапляються в 10–20 % випадків149. Щороку в США від сорока до вісімдесяти тисяч смертей150, яких можна було уникнути, спричинені саме помилковими діагнозами. З огляду на нашу сліпу віру в сучасну медицину, ці цифри можуть нам видатися неймовірними. Дослідження 2014 року показало151, що в одному із п’яти випадків раку грудей, виявленого під час мамографії і вилікуваного, хвороби взагалі не було. В іншому дослідженні встановлено, що помилковість висновків патологів, які досліджували зразки тканин152 (здорові, ракові чи передракові), становила в середньому 12 %. У ще одному дослідженні рентгенологи, які аналізували знімки грудної клітки153, не погоджувалися одне з одним у 20 % випадків. Ще гірше те, що один із рентгенологів при вивченні одного й того ж знімка суперечив сам собі в 10 % випадків. Е. Джеймс Потчен, автор цього дослідження, зазначає, що люди, які роблять висновки, «поводяться дуже характерно, коли переходять від моменту невизначеності до ухвалення рішення». Особливо прикро те, що люди, які помиляються найчастіше, найбільш упевнені у своїх висновках.

Є навіть підтвердження того, що точність діагнозів лікарів в окремих галузях медицини не підвищується. У 1980-ті роки дослідники з Бригамської лікарні для жінок у Бостоні154 порівняли помилкові діагнози, поставлені ще до того, як були винайдені ультразвук, комп’ютерна томографія та радіонуклідне сканування, й уточнені під час розтинів. Науковці дійшли висновку, що нові технології зовсім не покращили ситуації в медицині. Немає значення, в якому десятилітті – 1960-ті, 1970-ті чи 1980-ті роки, – близько 10 % діагнозів були помилкові, і від них залежало життя пацієнтів. Ще в 12 % випадків лікарі ставили неправильні діагнози, щоб не змінювати призначеного лікування. У 1996 році, в іншому дослідженні, матеріалом для якого послугували результати розтинів, Вільгельм Кірш та Крістін Шафії155 порівняли помилки в діагностуванні у 1959, 1969, 1979 та 1989 роках. Вони дійшли висновку, що помилкові діагнози мали місце в 7–12 % випадків і що хибні негативні діагнози (коли під час розтину відкривали до того невідомі хвороби) становили від 22 % до 34 %. Розтини проводять не в усіх фатальних випадках, і, звісно, наші інструменти виявлення помилок з часом удосконалюються. Однак усе-таки ці цифри вражають. В іншій вибірці пацієнтів використання комп’ютерної томографії чи ультразвуку для діагностування апендициту156 виросло з 10 % на початку 1980-х років до понад 30 % на кінець 1990-х. Водночас рівень помилкових діагнозів і далі перебуває в межах 15 %.

Чому ж лікарі і надалі помиляються, незважаючи на прогрес у медицині? Насамперед, вони повинні опанувати безліч інформації. Сьогодні ми знаємо значно більше і маємо набагато більше інструментів, ніж колись. Тож сьогоднішнє завдання полягає в тому, щоб розробляти системи, за допомогою яких ми могли б управляти складністю157 та неоднозначністю інформації, що отримуємо з нових джерел пізнання. Із цим пов’язана проблема, що не завжди чітко зрозуміло, за яких обставин те чи інше лікування підходить пацієнтові, оскільки відповідних досліджень може не існувати. Як колись зауважував Девід Нейлор, дослідник у царині медицини, було б простіше, «якби нові технології можна було б перевірити на конкретних випадках... проте дані, які ми маємо, часто не достатні для того, щоб визначати нашу практику»158. Нейлор наголошував, що поєднання діагностичних технологій спричинили «мальтузіанське зростання невизначеності». Дві технології можна використовувати одночасно, щоб лікувати пацієнта в двох різних послідовностях. Проте п’ять технологій можна використати для ста двадцяти послідовностей. Хірург та письменник Атул Ґаванде підсумував це питання в 2002 році:

«Найприкріше в медицині (те, що робить пацієнта нещасним, професію лікаря важкою і водночас дратує суспільство, яке сплачує рахунки) – це невизначеність. Незважаючи на все, що ми сьогодні знаємо про людину, хвороби, їх діагностику та лікування, складно побачити, складно усвідомити, як глибоко закорінена невизначеність. Як лікар ти одного разу починаєш розуміти, що, намагаючись допомогти людям, найчастіше стикаєшся з незнаним, аніж з відомим. Медицина перебуває в стані невизначеності. А мудрість – як для пацієнтів, так і для лікарів – залежить від усвідомлення цього факту»159.

І все ж, як наголошували професори медицини Вєра Лютер і Соня Кренделл160 у 2011 році, «культура медицини містить дуже мало толерантності до неоднозначності та нечіткості». Так само, як інші, Лютер та Кренделл підкреслювали, що під час підготовки медичного персоналу неоднозначності потрібно приділяти більше уваги, оскільки вона спричинює «серйозну стурбованість, фрустрацію, розчарування, сумніви та відчуття неадекватності». Навіть самі лікарі не люблять, коли їх порівнюють із митцями, які повинні зімпровізувати тканину з неоднозначних ниток. Для нас усіх комфортніше проводити паралель між медичною практикою та працею годинникаря. Насправді ж їхня впевненість утілює те, що відомий теоретик Дональд Шон161 назвав «високим, твердим плато, яке нависає над прірвою».

У книзі 2011 року про надлишкову діагностику Ґілберт Велч, Ліза Шварц та Стівен Волошин162, описуючи іншу дилему щодо нових медичних технологій, використали порівняння з аварійним світлом автомобіля. Перша машина Велча, Ford Fairlane 1965 року, мала лише два сенсори двигуна: тиск мастила і температуру. Проте його Volvo 1999 року було цілком інакше. У ньому було повно нової діагностичної електроніки. Єдина проблема полягала в тому, що аварійне світло працювало погано. Хтось йому сказав, що охолоджувальна система давала збій щоразу, коли на дорозі траплялися вибої. Один давач виходив з ладу, а другий ніколи не працював належним чином. Його механік узагалі порадив не звертати уваги на таку дрібницю. Річ у тім, що з удосконаленням діагностичних технологій наша сучасна медична діагностика дедалі більше нагадує Велчеве Volvo – і таким чином, проблеми залишаються.

* * *

Тріша Торрей написала лист тринадцятьом лікарям, які мали стосунок до її помилкового діагнозу. Коли нарешті жінка його закінчила, він налічував десять сторінок. Вона детально описала, яку роль відіграв кожен лікар у її хибному діагнозі і як це на неї вплинуло. На її думку, проблема частково полягала в банальній жадібності. У США одна зі спеціальностей, що надає право терапевтам особисто продавати ліки пацієнтам, – це онкологія. З цієї причини більшість онкологів мають власні медичні центри. Пані Торрей зробила висновок, що впевненість Вайсса та Бейтмена в діагнозі ґрунтувалася насамперед на цьому.

Наприкінці 2004 року пані Торрей глибоко перейнялася станом охорони здоров’я в Сполучених Штатах. Вона постійно читала статті в пресі. Жінка з’ясувала, що згідно зі звітом Інституту медицини, 98 тис. американців щороку помирають163 через помилки медиків. Вона започаткувала блог про медичні проблеми. Прочитавши якусь новину, пані Торрей ділилася своєю думкою щодо неї. Вона навіть докладно описала власний випадок. Газета Syracuse Post-Standard натрапила на цей допис й опублікувала історію цієї жінки. Пані Торрей розповідала про фармацевтичний бізнес з позиції пацієнтки. Вона стала частиною так званого «руху за права пацієнтів»164, допомагаючи іншим людям давати раду власним проблемам зі здоров’ям. Питання в тому, казала вона мені, що «ніхто ніколи нас не чекав і не допомагав нам вчитися, як отримати від цієї системи найкраще».

Рух за права пацієнтів спричинив сейсмічні зрушення в стосунках між пацієнтом та лікарем. Упродовж 1970-х та аж до 1980-х років більшість пацієнтів уважали лікарів останніми інстанціями. Люди ніколи не сумнівалися в приписах лікарів та сліпо їх виконували. Бувало, що лікарі навіть не розтлумачували пацієнтам їхній діагноз чи які ліки вони приймають. Пацієнти не мали доступу до своїх медичних карт. У знаковій книзі «Мовчання між лікарем та пацієнтом», що вийшла у світ 1984 року, Джей Катц наголошував, як неетично щодо пацієнта позбавляти його участі в ухваленні медичного рішення. Із 1990-х років студентів медичних закладів почали навчати поваги до незалежності пацієнта. Коли настала епоха інтернету, люди вперше одержали доступ до медичної інформації. За даними опитування, станом на 2005 рік165 приблизно половині пацієнтів з діагнозом раку лікарі пропонували кілька варіантів лікування. Третина з них самі обирали протокол лікування. Загалом це було вагомим зрушенням. Поінформовані пацієнти насправді часто ухвалюють ефективніші рішення, оскільки враховують особисті обставини. Водночас рух за права пацієнтів ускладнив медичні рішення, з якими наразі стикаються як лікарі, так і їхні пацієнти.

Тепер не лише лікарі, а й пацієнти мали усвідомити, як неоднозначність може перешкодити166 раціональному аналізові. Приблизно дві третини пацієнтів первинної медичної допомоги167 приходили до лікарів із симптомами, що залишалися нез’ясованими та неоднозначними навіть після аналізів і тестів. Пацієнти, які повідомляють лікареві про нечіткі симптоми, як ви розумієте, спричинюють напругу в стосунках між лікарем і пацієнтом. Один промовистий експеримент з цієї проблеми був опублікований 2005 року групою науковців із Рочестерського університету, якою керував Девід Сіберн. Сіберн і його колеги хотіли показати, як терапевти ставляться до пацієнтів, що розповідають про незрозумілі медичні симптоми. Використовуючи детальні сценарії та різні опитування, дослідники підготували акторів, які мали скаржитися лікарям на особливі симптоми. Науковці відібрали групу місцевих лікарів і відправили до них на прийом двох підготовлених акторів. Відвідини таємно записували.

Кожен із лікарів приймав одного пацієнта, чоловіка чи жінку, які описували класичні симптоми гастроезофагеальної рефлюксної хвороби. Перший «пацієнт» розповідав лікарям, що вночі він страждає на біль у грудях. Він стверджував, що антациди трохи допомагають і що різна їжа по-різному впливає на біль. Другий пацієнт описував симптоми нечітко й дуже заплутано розповідав про емоційний стрес, запаморочення, швидку втомлюваність і нарешті біль у грудях. Сіберн та його колеги розшифровували записи цих зустрічей між пацієнтом і лікарем, а потім їх класифікували.

Чіткі моделі поведінки простежувалися на прикладі двадцяти трьох інтерв’ю із другим пацієнтом з неоднозначними симптомами. У 22 % випадків лікарі взагалі проігнорували неоднозначність. Наприклад, після того, як пацієнт описував «нечіткі симптоми болю в грудях», лікар авторитетно заявляв: «Ваш біль спричинений гастроезофагеальною рефлюксною хворобою». Дослідники, які згодом аналізували взаємодію між пацієнтом та лікарем на цих прийомах, описували поведінку останнього як панівну. Пацієнта не залучали до формування рішень. Його думка не враховувалася.

Водночас дослідження Сіберна виявило ще одну важливу проблему. Багато з цих лікарів не просто ігнорували неоднозначні симптоми; у 77 % випадків вони визнавали, що симптоми неоднозначні, але цей факт лише підштовхував їх до дотримання директив. Ось, наприклад, діалог із дослідження Сіберна:

Пацієнт. Як ви думаєте, що це може бути?

Лікар. Я не впевнений, що спричиняє цей біль. Думаю, потрібно зробити ендоскопію, яка покаже, виразка це чи пухлина.

Потреба призначення аналізу для одержання докладнішої інформації не викликає сумнівів, за винятком однієї прикрої деталі. Лише на трьох прийомах лікар спробував отримати додаткову інформацію від пацієнта, який нечітко описав симптоми. Лише в трьох випадках із двадцяти трьох терапевт продовжував опитувати пацієнта, щоб краще зрозуміти симптоми.

Призначення аналізів дає змогу уникнути неоднозначності. Аналізи, принаймні в цьому випадку, допомагають лікарям без зайвого мудрування розв’язувати проблеми своїх пацієнтів. У своїй книзі «Кожен пацієнт розповідає свою історію» Ліза Сандерз підтверджує168 це квапливе прагнення до завершеності: «Безумовно, найбільш поширена помилка при встановленні діагнозу – квапливість рішень, коли лікар перестає шукати діагноз після того, як виявить щось, що пояснює більшість чи майже всі симптоми, не розпитуючи пацієнта… що ще це може бути?». Коли ж технологія починає діяти, як передбачає експеримент Сіберна, то дилема стає ще гострішою.

* * *

У 2011 році The New York Times169 описувала винахідливий квазіексперимент, що провів Джеймс Ендрюз, відомий спортивний лікар-ортопед. Ендрюз лікував таких відомих спортсменів, як Дрю Бріз, Пейтон Меннінґ, Еммітт Сміт, Чарльз Барклі, Майкл Джордан, Роджер Клеменз та Джек Ніклас. Вважаючи, що магнітно-резонансна томографія може завести лікарів в оману, Ендрюз зробив МРТ тридцяти одному професійному бейсболістові, кожен з яких був пітчером. У двадцяти семи з них МРТ виявила ушкодження синовіальної оболонки. У двадцяти восьми спортсменів тест показав порушення плечового суглоба. Та проблема була в тому, що всі чоловіки були повністю здорові. Ендрюз навмисно дібрав гравців, які не мали ушкоджень і ніколи не скаржилися на біль. Виявилося, що МТР надзвичайно точно виявляє відхилення, але не завжди чітко визначає, чи такі відхилення є проблемними.

«Якщо вам потрібна причина, щоб прооперувати плече пітчера, просто зробіть йому МРТ», – сказав Ендрюз. Ця історія засвідчує негативні аспекти надто чутливих діагностичних тестів. Пітчери, як і кожен із нас, мають різні фізичні вади. Незважаючи на те, що більшість із цих відхилень не спричиняють жодних проблем, надчутливі тести стають причиною нових тривог.

Пацієнти буквально потопають у різних тестах170. І все ж у багатьох випадках результати комп’ютерної, магнітно-резонансної та позитронно-емісійної томографій не є однозначними. У своїй книзі 2007 року «Заліковані» Шеннон Браунлі, експерт у царині охорони здоров’я (і моя колега з Університету Нової Америки), стверджує, що «на кожен рентгенівський знімок, який допомагає терапевтові зробити правильний висновок, знайдеться інший знімок, що збиває його з пантелику»171.

Сіберн та його колеги довели, що призначення тесту означає найпростішу відповідь на незрозумілі симптоми і дає лікареві фальшиве короткотривале відчуття завершеності. А якщо й результати аналізів теж незрозумілі (тобто коли аварійний сигнал не працює належним чином), то чи не зумовить це безперервний процес діагностичних досліджень? Експеримент 2013 року, проведений Сунітою Сег, П’єром Еліасом і Деном Аріелі, підтвердив цю гіпотезу.

Сег припустила, що неоднозначні результати172 аналізів можуть спонукати лікарів призначати нові дослідження. Вона поцікавилася, чи спонукатиме лікаря неоднозначний аналіз на рак простати (в разі виявлення простатно-специфічного антигену (ПСА)) призначити додатковий і більш ризикований тест? Сег, Еліас та Аріелі дібрали понад сімсот чоловіків віком від сорока до сімдесяти п’яти років і навмання розподілили їх на чотири експериментальні групи. Першій групі докладно розповіли про ризики та переваги біопсії простати. Після чого чоловіків запитали, чи погодилися б вони на біопсію і наскільки вони впевнені у своїх рішеннях. Інші три групи теж були поінформовані про ризики та переваги біопсії, але їм також повідомили про аналіз на ПСА (що підтверджує або заперечує необхідність біопсії) і попросили уявити три його результати: нормальний, підвищений та непідтверджений. Учасників експерименту попередили, що останній «не дає інформації про те, виявлено рак чи ні». Після цього чоловіки мали вирішити, чи погодилися б вони на біопсію.

Здавалося б, непідтверджений аналіз на ПСА не повинен змушувати когось зважуватись на ризиковану процедуру біопсії. Проте дослідження Сег та її колег довели протилежне. Лише 25 % чоловіків, які не отримали результатів аналізу на ПСА, погодилися на біопсію. А 40 % тих, хто отримав непідтверджений результат, обрали біопсію. Це досить суттєвий показник чоловіків, які отримали результат, «що не містить чіткої інформації». Якимсь чином незнання призводить до панічного звернення до радикальніших методів обстеження.

Оскільки біопсія простати не лише ризикована, а й дорога, значне збільшення кількості тих, хто обрав цей аналіз, має суттєве значення. Сег описала цю проблему як «дослідження імпульсу». У цьому й інших подібних випадках ми наполегливо намагаємося з’ясувати істину, але отримуємо неоднозначні результати, й, оскільки наша чутливість до неоднозначності в стані стресу зростає, ми погоджуємося навіть на дуже небезпечні аналізи лише заради того, щоб отримати чітку, менш тривожну відповідь.

Ми самі підштовхуємо себе, як зазначає Сег, до додаткових, потенційно надлишкових тестів, «коли одержуємо неоднозначну відповідь». Вона не заперечує й того, що існує низка інших причин призначення зайвих аналізів у США. Фінансові звинувачення – одна з найбільших проблем, так само як і запобіжна медицина, коли лікар у процесі лікування пацієнта перестраховує себе від можливих судових позовів. Однак важливим і досі не зауваженим фактором залишається, на думку Сег, наше власне бажання здати аналізи, оскільки результати попередніх були неоднозначні, і це викликає в нас страх перед невизначеністю та зумовлює сліпу віру в медичні тести. У дослідженні Дебори Ґрейді, проведеному в 2013 році, наведено докази, що медичний центр при Міністерстві у справах ветеранів у Сполучених Штатах10 здійснив на 20 % більше процедур сканування перфузії міокарда, ніж це було потрібно. Такі самі дані маємо в інших галузях медицини. Проте Ґрейді, головний редактор JAMA Internal Medicine (до того – Archives of Internal Medicine), наголошувала, що терапевти цього центру отримують сталу зарплатню, а випадки зловживання трапляються зрідка. Наведені ж вище дані наштовхують на думку про те, що надуживання аналізами має глибше коріння, аніж фінансова вигода чи запобіжна медицина.

Упродовж останніх років медичні журнали рясніли фактами про те, що непідтверджені аналізи спонукали до призначення нових, більш ризикованих медичних тестів. В одному випадку п’ятдесятирічний чоловік173 із легкою формою астми потребував операції з видалення грижі. Доопераційна оцінка його стану була задовільна, але, з огляду на астму, було додатково призначено рентген грудної клітки. У результаті цього в його легені виявили 7-міліметрове потовщення, невеличку загрубілу тканину. Це, у свою чергу, спонукало рентгенолога призначити комп’ютерну томографію, яка не виявила потовщення, проте показала інший наріст у правій наднирковій залозі чоловіка. Після цього рентгенолог призначив нове тестування лише для цієї ділянки тіла. Комп’ютерна томографія показала, що потовщення не становить загрози для здоров’я. Чоловік мучився через грижу зайвих півроку, поки його нарешті не прооперували, не кажучи вже про переживання, чи немає раптом у нього раку. Ще прикрішим його випадок робить те, що необхідність рентгену грудної клітки в пацієнтів такого типу не доведена. Проте саме рентген зумовив необхідність ще двох тестів, що прекрасно ілюструє концепт «дослідження імпульсу», запропонований Сег, Еліас та Аріелі.

* * *

Медики повністю усвідомлюють проблему надуживання тестами174, ризики, які вона породжує, і працюють над тим, щоб поліпшити ситуацію. За останніми підрахунками, близько 200 мільярдів доларів у США175 щорічно витрачається на зайві аналізи. Дослідження 2014 року176, проведене серед лікарів, показало, що 73 % із них погодилися, що непотрібні тести та процедури – це серйозні проблеми в галузі охорони здоров’я. Коли ж їх запитали, чому час від часу вони призначають зайві аналізи, 36 % відсотків пояснили це «бажанням перестрахуватися». Беззаперечно, непевні ситуації в медицині викликають особливі емоції. Ставки високі, і всі ми знаємо, що в таких випадках послідовна обережність винагороджується. Інстинктивне прагнення зробити тест «про всяк випадок» не можна демонізувати. Водночас нам треба чітко оцінювати ризики і позитивні результати, а також віднаходити баланс між лікуванням та заліковуванням.

Продовжуючи висвітлювати це питання, у 2010 році JAMA Internal Medicine177 розпочав серію публікацій під назвою «Що менше, то краще», де було детально описано, в яких випадках обмеження медичного лікування має позитивний вплив на здоров’я. Редактори виокремили діагностичне тестування як одну з найважливіших проблем178. Вони усвідомлювали, що аномальні, хоч і не загрозливі для здоров’я результати, спонукають до призначення нових аналізів, які, у свою чергу, спричиняють психологічні страждання пацієнтів і часто є ризикованими через можливі ускладнення чи опромінення хворих. Вони підсумували цю думку в 2011 році, заявляючи, що «будь-який тест (навіть найменш радикальний) становить певну загрозу, і тому, що менше, то краще».

Пацієнти можуть лише обмежено впливати на ситуацію і сприяти ухваленню розумного рішення разом із лікарем, коли ситуація складна й неоднозначна. Якщо навіть лікарі з добрими намірами та чистим серцем сумніваються, чи призначати окремі тести, то як можуть цьому зарадити пацієнти? Тріша Торрей у 2007 році почала усвідомлювати всі колізії такої ситуації. Вона зустріла кількох осіб, які зізналися їй, що хотіли б більше контролювати стан свого здоров’я, але були занадто хворі, щоб робити це самостійно. У багатьох випадках люди просто не мали часу і можливостей заглибитись у процес свого лікування. Крім того, чимало пацієнтів психологічно не готові взяти на себе відповідальність за свої рішення щодо лікування.

Замість того, щоб усвідомити, як невизначеність перешкоджає встановленню правильного діагнозу та лікуванню, звісно, найпростіше і найлегше розв’язати цю проблему, забезпечивши пацієнтів і лікарів необхідними ресурсами. Наприклад, у медичному об’єднанні Health Partners, що в Міннесоті179, зауважили щорічне зростання на 15–18 % кількості МРТ і КТ, проведених пацієнтам. З огляду на це, вони започаткували програму, згідно з якою щоразу, коли лікар призначає томографію, в електронній медичній картці пацієнта з’являються інструкції національного радіологічного центру. Упродовж двох років завдяки програмі вдалося уникнути близько 20 тисяч непотрібних тестів і заощадити 14 мільйонів доларів. Дотримуючись своєї концепції «що менше, то краще», журнал JAMA Internal Medicine опублікував топ-п’ять списків «Національного союзу лікарів»11, де наведено випадки захворювань, які потребують якнайменшого втручання медицини. Цей список доступний в інтернеті і часто містить дуже несподівані пропозиції. Наприклад, чи знаєте ви про те, що дітям не можна давати мікстури від кашлю та застуди? Адже на сьогодні не доведено, що ці засоби тамують кашель чи прискорюють одужання під час застуди. Проте кожна десята дитина в Америці приймає ці ліки щотижня. Такі ініціативи засвідчують, що наше суспільство починає усвідомлювати: не завжди потрібно часто робити деякі аналізи, а шкідливість певних піґулок180 перевищує користь від них.

Інші рекомендації безпосередньо стосуються епідемії зловживання тестами: не робіть рентген щоразу, коли дитина злегка вдарилася головою, не замовляйте ПАП-тест для жінок до двадцяти одного року, не робіть електрокардіограму щороку, якщо ви належите до пацієнтів із низькою ймовірністю коронарної хвороби серця, якщо немає тривожних симптомів, не робіть знімок нижньої частини спини перших шість тижнів. Фундація Американської колегії національної медицини12, що є неприбутковою організацією, розпочала кампанію під назвою «Обираємо вдумливо»181. Її представники зробили запити до різних спеціалізованих медичних товариств із проханням назвати по п’ять речей, над якими повинні замислитися лікарі і пацієнти. На цей час понад шістдесят п’ять товариств допомогли визначити більше, ніж 325 зайвих тестів та процедур.

Ці заходи були такі ефективні, що Канадська медична асоціація13 навесні 2014 року започаткувала проект «Обираємо вдумливо» в Канаді182. Вони наголошують, що вибір на користь меншої кількості тестів – це не мода. Радше за все, це потреба заперечити нав’язливу думку: «що більше, то краще». Потреба зрозуміти, що, незважаючи на технологічний прогрес, призначення аналізів – не завжди найкращий шлях до розв’язання проблеми. Дуже часто тести мають шкідливі наслідки для здоров’я. У дослідженнях лікарів 2013 року показано183, що на комп’ютерні тести витрачають втричі більше часу, ніж на опитування пацієнта. Водночас багато діагнозів можна поставити в процесі розмови з пацієнтом. Часто ефективніше поговорити з пацієнтом, ніж призначати йому рентген.

* * *

Медицина не єдина галузь, де новітні технології можуть допомогти нам уникнути сумнівів. Їх часто вважають такими, що здатні розв’язати всі проблеми: особливо така думка поширена в «країнах, що розвиваються»184. Програма «Один ноутбук на дитину», у рамках якої роздали два мільйони ноутбуків у тридцяти шести країнах, є яскравим прикладом цього. Досить зручно вважати, що відсутність доступу до інформації (на відміну від суттєвих недоліків у роботі державних інституцій) становить основну перешкоду в розвитку можливостей дітей з бідних країн. Дослідження цієї програми показали, що, наприклад, учні з Перу, які отримали ноутбуки, продемонстрували певні досягнення в загальному розвитку, але водночас ігнорували заняття зі складніших предметів, мало готувалися до занять, а їхні мовні та математичні навички не покращилися. Подібний ефект мала і програма безкоштовної онлайн-освіти в системі Масових відкритих онлайн-курсів14, що була спрямована на розвиток соціального прогресу. Для будь-якої програми, що спрямована на боротьбу з бідністю чи будь-яким іншим соціальним злом, не існує легкого шляху.

Технології в царині охорони здоров’я, зокрема щодо візуалізації, можуть бути дуже спокусливими в розв’язанні медичних дилем, адже вони можуть надати нам змогу побачити те, що досі було невидимим у людському організмі. Ми відчуваємо, ніби нарешті можемо з’ясувати185, як працює людський організм, незважаючи на нечіткість картини. Проте людське тіло і розум (попри порівняння із попереджувальним світлом фар186) не просто машини, які ми підключаємо до комп’ютера, щоб визначити, в чому полягає проблема. Вони не працюють за правилами так само чітко, як частини автомобіля.

Аналогія з автомобілем розкриває серйозні проблеми в інших царинах, що покладаються на новітні технології. У нейроправі відповідно до кримінального законодавства використовують знімки мозку187. Докази, виявлені під час вивчення нейрознімків, які показали аномалії в мозку, допомогли врятувати звинувачених у вбивстві від смертної кари. Отримані за допомогою нейронауки докази, які зібрала Ніта Фарагані з юридичної школи Університету Дюка, використовували щонайменше в 1600 судових справах упродовж 2004–2012 років. У Сан-Дієґо один адвокат звернувся до позитронно-емісійної томографії, щоб довести невинуватість свого клієнта. Він сказав: «Ми можемо збільшити цей гарний кольоровий знімок… Він задокументовує, що цей хлопець має затемнення в мозку». Суддя одразу ж спохмурнів.

Поза сумнівом, науковці багато чого дізнаються зі знімків мозку. У цій книзі ми розкрили деякі їхні досягнення. Проте знімки мозку, як і інших частин тіла, не завжди роблять очевидним причинно-наслідковий зв’язок. Так само, як і легеневі вузлики, якісь аномалії на знімках мозку не обов’язково означають, що щось не так. Аманда Пустільнік з Мерілендського університету порівняла нейроправо з френологією, біологічною кримінологією Чезаре Ломброзо та психохірургією. Кожна з цих теорій чи подібних практик, писала Пустільнік, «розпочинається з переконаності в тому, що жорстокість бере свій початок у мозку». Але акти жорстокості так само, як і погане здоров’я, не закорінені в тілі. Вони проходять крізь нього, і сліди, які вони лишають, часто нечіткі та ледь помітні.

Джеймс Феллон, нейрофізіолог з Університету Каліфорнії в місті Ірвайн, вивчав знімки мозку вбивць-психопатів. Він скептично налаштований щодо їх використання в криміналістиці. «Нейрознімки не можна вважати головними доказами, – зазначав він. – Завжди існують нюанси в їхньому потрактуванні». За іронією долі Феллон сам погодився зробити знімок мозку, оскільки його лабораторії були потрібні знімки нормального мозку для порівняння з аномальним. На його власний подив, знімок префронтальної ділянки його мозку був ідентичний знімкам мозку психопатів-убивць, яких він так довго вивчав. Те, що Феллон нікого ніколи не скривдив, не основне; проблема в тому, що сканований мозок нежорстокої людини не відрізняється від мозку жорстокої.

Ніхто не може звинувачувати лікарів, науковців чи політиків за те, що вони з ентузіазмом ставляться до технічних новинок. Проте варто пам’ятати, що наші нові шляхи бачення не завжди чіткіші за попередні, а іноді ілюзія знання небезпечніша за незнання.

* * *

У квітні 2013 року Тріша Торрей виявила в себе іншу ґулю завбільшки з м’яч для гольфа: тепер нижче від її стегна, під шкірою. Вона була кругла і тверда, наче камінь, але цього разу ставала щораз болючішою, можливо, через те, що була розташована близько до нервів і м’язів. На якийсь короткий час, уперше за багато років, її ПТС-симптоми повторилися і почалася паніка. Вона пригадала, як сильно змінилася від того першого разу. Тоді це був не рак, то чому ж тепер має бути інакше?

У пані Торрей нині був новий особистий лікар, доктор Дженні Браун (власне, це її справжнє ім’я). І хоча томографія показала, що це був не рак, проте Браун сказала, що маленькі клітини можуть наростати на товстій кишці. Вона хотіла про всяк випадок відправити пані Торрей до хірурга.

Проте жінка не погодилася: «Я ж сказала, краще я цього не робитиму. Побачимо, що буде, якщо ми нічого не робитимемо». І додала: «До того ж, якщо мене огляне хірург, то напевне скаже, що мені потрібна операція». Браун розсміялася: «Не можу з вами сперечатися». Торрей мала гіркий досвід неправильної діагностики пухлин. «Ніхто не знає, – сказала вона, – й ніхто не може правильно визначити її тип». Вона знала достатньо, і це давало змогу їй припустити, що ґуля не є злоякісною і скоро сама зникне. Тож замість операції Торрей спитала доктора Браун про можливе альтернативне лікування, яке вони спершу мають спробувати. Браун прописала тритижневий курс антибіотиків188, і вони почали чекати на результат.

За три тижні ґуля зникла.

10 VA – US Department of Veteran Affairs.

11 National Physicians Alliance.

12 American Board of Internal Medicine.

13 Canadian Medical Association.

14 MOOC – massive online open courses.

Розділ 6. Галас із приводу довжини спідниць

Стратегія невігластва

Джон Феїрчайлд, чоловік із ямочкою на підборідді, редактор журналу Women’s Wear Daily189, одного разу зміг перетворити непопулярну брошуру на одне з найкращих видань у світі моди. Критики глузували з нього, називаючи його «жахливою бульварною газеткою» та модною «біблією повій», проте дизайнери поважали і боялися його впливовості. Часопис Vanity Fair колись назвав Феїрчайлда «медіамагнатом моди». Однак на початку 1970-х років Феїрчайлд переживав певні труднощі. Він поставив під сумнів свою репутацію, а отже, й усього журналу, сміливим прогнозом, що 1970-й буде «роком міді», тобто спідниць та суконь, що сантиметрів на десять нижче коліна. Минали місяці, і ставка Феїрчайлда на міді, здавалося, програла.

У Лондоні та Парижі довжина міді стала модним трендом. Проте в Сполучених Штатах спідниця ніяк не приживалася. У березні 1970 року журнал Life опублікував розлогу статтю під назвою «Велика метушня щодо довжини спідниць». Нездоланною перешкодою для Феїрчайлда й решти, хто намагався розкрутити міді, була вперта любов американок до міні-спідниць. «Ті, хто ще не осягнув цього, – зауважувалось у Life, – а саме законодавці високої моди, повинні просто зараз визначитись з осіннім сезоном, інакше вони ризикують зазнати збитків». Обережні дизайнери планували 5 % одягу осінньої колекції пошити із довжиною міді. Відважніші думали про 40 % асортименту чи й більше. На початку літа торговий дім Bonwit Teller на Мангеттені випустив у продаж 99 % одягу з довжиною міді. Скептичні історії з газет та журналів не подіяли. За кілька днів після публікації в Life, часопис Newsweek надрукував власну статтю про довжину подолу. У ній було процитовано висловлювання ненависника міді Пола Ньюмана, який скаржився, що «це ганьба для дизайнерів запропонувати таке». Опонентом виступав французький президент Жорж Помпіду, який уважав, що стримана, елегантна довжина міді додає «таємничості коханню».

Знамениті тогочасні дизайнери наполягали, що дні міні-спідниць полічені. Найбільше хотіла їхнього кінця Коко Шанель. Вона обізвала міні-спідницю «найабсурднішою зброєю жінок для спокушання чоловіків» і зневажливо зауважувала, що міні-спідниці «непристойні. З їхньою допомогою жінки демонструють м’ясо». Міні-спідниці набули популярності завдяки британській дизайнерці Мері Квант у 1964 році. На початок 1966 року короткі спідниці вже перебралися з дискотек й ексцентричних бутіків в американські офіси й університетські кампуси. До 1960-х років дівчата переважно одягалися так само, як і їхні матері. Однак покоління, що пережило «бітломанію», побачило політ першої жінки в космос, ухвалення закону «Про права громадян» 1964 року та контрацептивні піґулки, мало власні модні вподобання. Корсети поступилися місцем розкутішому, вільнішому та сексуально привабливішому крою, яскраві кольори прийшли на зміну діловим сірим.

Вбрання демонструвало почуття гумору. Дизайнери прикрашали його защіпками та блискавками. На думку старої гвардії дизайнерів, ці зміни псували фігуру. Шанель була не єдиною, хто критикував міні-спідницю, що позначила нову епоху і прийшовши, за словами дизайнерки, «з вулиці». У 1967 році одна з найпопулярніших дилерок мережі Bergdorf Goodman дійшла до того, що заявила: «ті учасники модних показів, де сукні сягають долівки, нічогісінько не знають про моду». Відомий дизайнер Норман Норелл старомодно скаржився: «Елегантності настав кінець. У наш час бути дизайнером – дуже невдячна справа».

Питання полягало не в тому, як низько може опуститися поділ спідниці, а в тому – як високо може піднятися. Опитування, проведене Товариством адміністративного управління15, виявило, що 52 % роботодавців не мали нічого проти, щоб довжина спідниці була на п’ять-сім сантиметрів вище коліна. Проте спідниці і далі вкорочували. Наприкінці десятиліття вони стали коротшими на 15 сантиметрів. Один дизайнер із Сан-Франциско скептично заявив, що «настав час мікроміні, мікро-мікро, “О, Боже” і “Привіт, офіцере”». Довжину спідниці вже не могли вкоротити ще більше. Тим часом більшість жінок почали вважати міні-спідниці та власний образ «ляльки» принизливим. В індустрії, що орієнтована на постійну зміну, здавалося, знову назрівав період подовження подолів. У 1970 році кутюр’є відчули нові віяння.

Спідниці міді не виникли з нізвідки. Наприкінці 1960-х років дизайнери вже експериментували, закладали підґрунтя для повернення до довших спідниць. Один із заголовків 1968 року в газеті The New York Times звучав так: «Зухвалі тепер носять спідниці за коліно». У статті йшлося про те, що чоловіки дедалі частіше хочуть бачити своїх дружин у міді, але водночас задивляються на інших жінок у міні. Восени 1969 року такі модниці, як Ґлорія Ґіннесс, зовсім змінили спідниці у своєму гардеробі на довжину міді. «Більше того, – додала вона в одному з інтерв’ю, – кожна пристойна жінка в Парижі носить спідниці до середини коліна». Здавалося, що міді-спідниці замінили брючні костюми, а капелюшки повертаються, щоб завершити образ жінки в міді. Довге пишне волосся, що пасувало до короткої спідниці, нарешті вийшло з моди. У мережі Bonwit Teller міні-спідниці залишалися на вішаках: їх ніхто не купував. Міді-манія набирала обертів.

Тож коли в січні 1970 року Феїрчайлд проголосив, що міді стане новим модним трендом, нічого дивного в цьому не було. Діор, Живанши та Сен-Лоран подовжували спідниці у своїх колекціях. Економічний фактор теж відіграв свою роль у просуванні міді. Економіка переживала важкі часи, будинки моди втрачали свої прибутки, оскільки піднімалися ціни на робочу силу й матеріали. Якби міді-спідниці стали невід’ємним атрибутом гардероба, виробники волокна й текстильні фабрики змогли б подвоїти свої продажі, а торгівля на Сьомій авеню в Нью-Йорку зросла б на 30 %.

У лютому міді-спідниці заполонили магазини Вашингтона. Однак товар трохи спізнився. Наближалася весна, міді проґавили найхолоднішу зимову пору. Газета «Washington Post» швидко заявила, що крамарі звинувачують «подовження спідниць у зниженні прибутків». Коли дизайнери та європейські жінки божеволіли від подовжених спідниць, американці були надто пригнічені ідеєю, що міні-спідниці – це пережиток минулого. Так само і споживачі не дуже раділи перспективі зміни гардероба.

Різні протестні групи почали заявляти про свою незгоду з тим, що вони називали модним диктатом старих зануд. У Лос- Анджелесі Джулі Редінґ Гатнер заснувала організацію під назвою «За збереження нашої жіночності та грошей» (ЗЖГ)16. Лише за один тиждень кількість її членів із дев’ятнадцяти зросла до однієї тисячі. «Ми не дозволимо запеленати наші ноги й затьмарити наші очі», – заявила Гатнер. Наліпки на бамперах промовляли: «Вище свої міді». Мер Лос-Анджелеса Сем Йорті навіть дав згоду проголосити один тиждень у березні тижнем ЗЖГ. Представники групи встановили скриньки для голосування за петицію проти міді перед крамницями.

– До осені ми переможемо, – заявляла Гатнер.

Чоловіки організовували свої групи протесту. Нейл Кнайтель, банкір, заснував «Товариство чоловіків, які обожнюють гарненькі коліна»17. У Бельв’ю, штат Небраска, поблизу торгового центру провели анти-міді-раллі. У Нью-Йорку Міжнародна рада репортерів18 завалювала листами кожного члена Конгресу. Захоплені зненацька захисники міді звинувачували пресу в дивних та несподіваних протестах проти подовження подолу спідниць. Журналісти, які до того часу не писали про моду, почали висвітлювати війну міді й міні. Девід Фрост вів спеціальне телешоу, на якому були дебати щодо довжини. Дизайнер Дональд Брукс спробував стати на захист міді, бо «жінки готові до змін, і немає значення, свідомі вони цього чи ні». Джеффрі Бін погодився, додавши: «Настав час серйозної моди».

* * *

У кількох останніх розділах ми розглянули, як люди дають собі раду в непевних ситуаціях, що вже трапилися. Проте майбутнє, звісно, також нечітке. Ми володіємо фактами й даними, деякі з них надійні та неупереджені, але те, як вони складуться в майбутній сценарій, передбачити важко. Мода й нові технології зазвичай не розвиваються за усталеними правилами.

До цього я використовував термін «невизначеність» стосовно стану людської свідомості, що стикнулася з неоднозначною інформацією. Але, прогнозуючи майбутнє, ми маємо інший бік невизначеності – ризик. Вибір є ризикованим тоді, коли результат невідомий, але є шанси на успіх. Згадайте про підкидання монети. Ви впевнені в тому, що вона впаде або аверсом, або реверсом, але яким точно боком, ви не знаєте. Неоднозначність вибору, про яку йдеться в цьому розділі книги, полягає в тому, що ймовірність виграшу невідома, оскільки правила, що визначають результат, нечіткі. Відомий експеримент Деніеля Еллсберґа190 добре ілюструє цю ситуацію. Припустімо, ви маєте витягти кулю з однієї з двох урн, у кожній з яких лежать чорні та червоні кулі – по сто штук. Якщо ви витягаєте кулю червоного кольору, то отримуєте сто доларів, якщо чорного – анічогісінько. Проте дві урни між собою різняться. Перша містить від нуля до сотні червоних і чорних куль у довільному співвідношенні. У другій урні куль порівну: п’ятдесят чорних і п’ятдесят червоних. Еллсберґ з’ясував, що, коли ви спитаєте людей, з якої урни вони хочуть тягти кулі, то більшість із них виберуть другу. Шанси в обох випадках, як ми знаємо, однакові, проте більшість людей віддає перевагу контейнеру, де кількість червоних і чорних м’ячів відома. Це називається несприйняттям неоднозначності.

Щоб продемонструвати наше прагнення прогнозувати шанси на успіх, візьмемо інше дослідження 2010 року, що повторює хід попереднього експерименту з макаками (але вже використовуючи соки). Група науковців під керівництвом Бенджаміна Гайдена з Університету Дюка виявили, що мавпи теж прагнуть знати свої шанси в ситуації191, коли результати непрогнозовані. Такі ж інтенції маємо в шимпанзе та бонобо192. Нещодавній експеримент, який провела Іфат Леві з Єльського університету, показав, що суб’єкти відчувають неприязнь до невідомого навіть із частковою двозначністю193.

Відомості, підтверджені дослідженнями мозку194, показали, що мигдалина й орбітофронтальна кора головного мозку активізуються, якщо люди потрапляють у ситуацію, коли шанси на виграш невідомі, а не просто ризиковані. Таким чином, невизначеність викликає сильніше емоційне хвилювання, ніж ризик. Такі результати були отримані під час експерименту, коли учасники вгадували, чи витягли вони конкретну гральну карту з колоди. Або ж, наприклад, коли людей просили назвати, де було тепліше в якийсь конкретний день: у Нью-Йорку (вони мали певні відомості) чи в Таджикистані (вони не мали інформації). Навіть якщо ми знаємо, що шанси на виграш існують, але невідомі нам, ми трактуємо рішення як амбівалентне. У реальному житті часто буває відомо, що кілька вагомих рішень є вірогідними, і навіть результат відносно очевидний, але ми не завжди знаємо, як отримати інформацію. Те, як ми вміємо робити прогнози, що ґрунтуються на непередбачуваній імовірності, впливає на наші особисті рішення. У діловому світі невміння опановувати неоднозначну вірогідність може завдати збитків.

Воно може призвести до банкрутства.

* * *

Мішель Рейнор, письменник та діловий стратег195, який сьогодні працює в компанії Deloitte, у своїй книзі 2007 року «Стратегічний парадокс» розповів про приголомшливий факт. Він дійшов висновку, що найуспішніші компанії «мають більше спільного з банкрутами, що пережили приниження, ніж із тими компаніями, що ледве зводять кінці з кінцями». Дуже успішні фірми, пояснює Рейнор, мають ті самі характеристики, що й невдахи. У деяких галузях протилежністю щасливчиків, що мають захмарний успіх у бізнесі, є не безнадійні невдахи, а посередності.

В унікальному дослідженні Рейнора проаналізовано бізнес-стратегії кількох тисяч сучасних компаній. Найвигідніша тактика – це тактика відданості, тобто незворотні фінансові ставки на майбутнє. Згадайте про ставку мережі Bonwit Teller на 95 % міді-спідниць. У разі, коли тактика відданості спрацьовує, ви значно виграєте, бо інші фірми лише наздоганяють вас. Коли настав час довжини міді, магазини Bonwit Teller були вдосталь затоварені, тоді як їхні конкуренти з нетерпінням чекали на нові надходження. І поки конкуренти нарешті дочекалися нового асортименту, Bonwit Teller усе розпродали. Дослідження Рейнора показало, що стратегії відданості закінчуються або надприбутком, або ж великими збитками. Оскільки «стратегії з великою ймовірністю на успіх також мають велику ймовірність провалу», стверджує він, то значний успіх часто залежить від того, чи пощастить.

Цілком непередбачувані події196 – такі, наприклад, як поширення інтернету чи популяризація МР3-формату – перетворює на переможців або переможених не лише розумних, але й щасливчиків. Війни, ціни на нафту, природні катаклізми, удар блискавки, від якого займається і вщент згорає завод із виготовлення напівпровідників, – список непередбачуваних випадків, що допомагають або шкодять бізнесу, є нескінченним. У роздрібній торгівлі неоднозначність з’являється ще під час виробництва і триває весь час, поки продукт потрапить на полиці магазинів. У багатьох бізнес- галузях досить важко спрогнозувати, чого саме бажає клієнт. А ще важче здогадатися, чого він захоче за шість місяців. Немає значення, хочете ви продавати унікальний предмет чи дешевшу версію чогось, що вже існує, дуже легко помилитися з кількістю, замовляючи товар. Може статися так, що у вас забракне товару, якщо на нього буде попит. Але ще гірше, якщо у вас буде його з надлишком.

Американська транснаціональна компанія Cisco якось заявила197 про збитки в 2,2 мільярда доларів, які вона втратила через «збій у мережі постачальників». Як пояснив цю ситуацію журнал New Yorker, це означало «витратити два мільярди доларів на матеріали, запчастини та продукти, що неможливо продати чи використати». Компанія також звільнила 18 % свого персоналу, тобто понад 8 тисяч працівників. У 2013 році продажі в торговій мережі Target в Австралії зазнали збитків приблизно на 100 мільйонів доларів через надлишок товару – переважно нереалізованого зимового одягу. Найлегший шлях ліквідувати надлишковий товар – продати його зі знижкою, викинути на смітник чи утилізувати. Одна з компаній навіть рекламувала своє вміння знищувати «інвентар, термін реалізації якого скінчився», наприклад, непродані настільні ігри, іграшки й карти. Та в кожному разі ви втрачаєте гроші.

Якщо вам доводиться знижувати вартість товару, часто ви зазнаєте збитків ще й через те, що рекламуєте знижки. Одна з найбільших світових виноторгових компаній Treasury Wine Estates нещодавно оголосила, що виставить на продаж старі, перетримані вина зі знижкою в 35 мільйонів доларів, яку може збільшити до 40 мільйонів. Щойно новина розійшлася, як вартість акцій компанії знизилися на 12 %.

Легких відповідей у товарній політиці не існує. Примхи з’являються та зникають з божевільною непередбачуваністю. У 2006 році м’яка іграшка Елмо, що була в тренді, стрімко збільшила прибутки компанії Mattel, що спеціалізується на виробництві дитячих забавок. Тож Mattel вирішила подвоїти свій успіх на Різдвяні свята. У мережі магазинів «Toys “R” us» дозволили купувати лише дві іграшки на одну сім’ю. Проте закінчилося тим, що ляльки залишилися на полицях. У грудні 2007 року один маркетолог пожартував, що новий каталог іграшок Елмо слід називати «Надлишкові Елмо».

Вправно маневрувати між недостатньою кількістю товару та його надлишком особливо складно у виробництві готових товарів. Так, на початку 2012 року, компанія Abercrombie & Fitch намагалася подолати надвиробництво. Компанія пошила надто багато одягу і змушена була його розпродавати. Зіставний аналіз показав, що на початку року продаж упав на 8 %. Наприкінці 2012 року виробник трохи вирівняв ситуацію: зменшив виробництво та кількість товару на 35 % порівняно з попереднім роком. Однак на першу чверть 2013 фіскального року Abercrombie & Fitch трохи перестаралися. Тепер проблема полягала в тому, що попит перевищував пропозицію. Продажі впали на 17 % більше, ніж було прогнозовано. За даними компанії, більша половина збитків була спричинена проблемами з постачанням товару.

Ускладнює завдання прогнозування мінливого попиту клієнтів менеджмент товаропостачання, що завдає особливого клопоту й відомий як «ефект батога»198. Останній відображає, як мінливість споживчого попиту посилюється в ланцюгу постачання: від споживача (який ляскає батогом) до роздрібного торговця – оптового торговця – виробника – постачальника сировини й матеріалів. Наприклад, кілька років тому компанія Procter & Gamble відзначила суттєве коливання продажів підгузків Pampers у таких роздрібних магазинах, як Kmart та Safeway. Вивчивши замовлення дистриб’юторів, керівники компанії зауважили дивовижну мінливість. Коли компанія Procter & Gamble проаналізувала власні замовлення таким постачальникам, як, наприклад, 3М, то побачила, що коливання були ще відчутніші. Hewlett-Packard виявила схожу закономірність у своєму ланцюгу постачання. Продажі принтерів у головних компаній-посередників коливалися, але замовлення останніх коливалися більше, а замовлення Hewlett-Packard з їхнього власного підрозділу, що спеціалізувався на принтерах, до загального відділу продемонстрували ще більші спади та підйоми.

«Ефект батога» перетворює звичайні хвилі споживчого попиту на фінансові жахіття. 1997 року Гау Лі199 та його колеги зі Стенфордського університету описали наслідки цих непередбачуваних коливань у продовольчому бізнесі.

«Викривлена інформація зумовлює реакцію кожної ланки в ланцюгу постачання – від складу заводу-виробника до трансферного складу, роздрібного складу заводу-виробника, центрального складу дистриб’ютора, регіонального складу дистриб’ютора та нарешті до складу магазину – й нагромадження запасів товару, зумовленого високим ступенем невизначеності і мінливістю споживчого попиту».

Коливання попиту призводять до низки незначної амортизації надлишкових продуктів. Аїда Веласко, професор бізнесу з Університету Де ла Салле на Філіппінах200, прорахувала для модних, брендових продуктів, що на момент, коли інформація про попит дійде до постачальника, «ефект батога» може спричинити вдесятеро більшу варіантність. Наприклад, якщо компанія вважає, що зможе продати сто шкіряних курток з похибкою в п’ять штук, то постачальники припускають, що їм потрібно матеріалу на сто п’ятдесят курток. Цієї шкіри забагато. 2012 року дослідники, які проаналізували менеджмент 4 000 американських компаній201, виявили, що 65 % із них переживали «ефект батога».

Назагал надлишок товару виникає через гіперболізацію неоднозначних можливостей. Навіть у таких непередбачуваних галузях, як висока мода, бізнес вважає, що може спрогнозувати майбутнє, але насправді це не так.

* * *

Коли настав осінній сезон моди 1970 року, Джон Феїрчайлд збирався перевірити свої прогнози щодо моди. Уже у вересні суперечки щодо міні й міді стали серйозною фінансовою проблемою. На кону опинилися як статки, так і репутація. «Послухайте, це зовсім не весело і це не гра, – різко кинула одному з репортерів Кетрін Мерфі, фешн-координатор мережі бутіків для заможних клієнтів під назвою Bloomingdale’s. – Ми маємо багатомільйонний бізнес, і нам зовсім не смішно, особливо в банку. Уся наша економіка ґрунтується на запланованому старінні19».

Критики наполягали на тому, що міді – це старомодно, воно додає жінкам років (найулюбленіше кліше), що жінки в ньому схожі на «мішки з картоплею», «булочки», «бокасті горнятка» і що такий стриманий стиль більше підходить для глибинки, аніж для великих міст. Чутливі до цін пані нарікали на те, що мають витрачати зайві гроші на аксесуари, яких, здавалося, вимагає стиль міді. Одна з репортерок зробила докладний огляд, у скільки обходяться міді, після свого вересневого візиту в мережу магазинів Saks Fifth Avenue: 23 долари – за міді-спідницю, 15 доларів і більше – за светр, 14 доларів – за ремінець, 7 доларів – за капелюшок і нарешті 28 доларів – за черевички. На той час набирали на силі анти-міді-лоббі, зокрема організації «Оплот проти диктату дизайнерів»20 із Вашингтона й «Дівчата / хлопці проти довших спідниць»21 із Нью-Йорка.

Незважаючи на такий шалений тиск, журнал Women’s Wear Daily та Феїрчайлд уперто трималися свого. Вони твердо вірили, що «відтепер образ американської жінки зміниться, а твердолобі любительки міні-спідниць зникнуть з початком холодного сезону». Часопис навіть висміював Джекі Онассіс (колишню Жаклін Кеннеді) за те, що вона носила короткуваті спідниці, в’їдливо називаючи її «привидом моди минулого». Крім того, журнал опублікував низку світлин відомих світських левиць, відзначивши жінок, які не носили міді: «Піднімаючи спідницю щоразу вище, вона дедалі нижче скочується по драбині моди».

Президент Bonwit Teller Вільям Файн, який поставив на міді мільйони доларів, нервував дедалі більше, незважаючи на підтримку впливового Women’s Wear Daily. Він наказав усім працівницям носити міді, а у вересні, запанікувавши, розіслав усім продавцям службову записку, де просив їх щодня влаштовувати п’ятнадцятихвилинні збори для вироблення міді-стратегії. «Упродовж наступних чотирьох тижнів ми або будемо на коні, або провалимо осінній сезон, – писав Файн. – Якщо ви справді вболіваєте за Bonwit Teller, то в нас є лише один вихід – об’єднатися і перемогти».

На початку жовтня, на превеликий жаль Файна, вердикт було винесено. Репортери писали, що «із Сьомої авеню долинають звуки, наче з бойні». Журнал New Yorker розмістив карикатуру, на якій жінка в міні-спідниці душила продавчиню в міді: «Повірте, пані, – благала продавчиня, – якби в нас були міні, я показала б вам їх». Президент компанії з пошиття одягу на сторінках газети Wall Street Journal заявив, що «міді – мертва». У Каліфорнії компанія Saks Fifth Avenue в Беверлі Гіллз здійснила так багато змін, як ніколи раніше за всю свою історію. Жінки прагнули купувати ще коротші спідниці, ніж ті, що їм пропонували. На захід зі збору коштів для губернатора Рональда Рейґана лише 3 із 450 жінок прийшли в міді.

Газета Fresno Bee з грайливою формальністю проголосила «смерть міді через цілковите заперечення її американками». Навіть прихильниця Women’s Wear Daily в газеті Boston Globe визнала цю поразку. Усю Сьому авеню «охопило гірке розчарування», – зауважувала вона, тоді як дизайнери оплакували цілковитий провал міді. Один із магазинів у Ґлен-Еллін, штат Іллінойз, навіть організував вдаваний похорон міді. Завішаний чорною тканиною, магазин був «прикрашений чортополохом та мандрагоровим корінням». Домовина була виготовлена у формі міді-суконьки, а поруч із нею валялися примірники Women’s Wear Daily. Учасники процесії пили «Криваву Мері».

Фіаско міні-міді увійшло в підручники з історії моди. Мережа Bonwit Teller зазнала величезних збитків. Компанія Malcolm Starr, Inc., один із найбільших виробників дорогих суконь, збанкрутувала після того, як «потонула у величезному надвиробництві». Приблизно за три роки, у травні 1973-го, виробники одягу все ще не повністю ліквідували свій товар із надто довгим подолом. Магазини не хотіли ризикувати, пам’ятаючи про ту гидку осінь, коли, за словами одного покупця, «усе зійшло нанівець».

* * *

Приблизно у той самий час, коли суперечки щодо довжини подолу драматично розгорталися в США, європейський бізнесмен розпочав виробництво одягу, що мало б імунітет до прогнозів і проблем, пов’язаних із ланцюгом постачання, на який впливає галас у світі моди. Його успіх і те, як геніально він зумів уникнути небезпек у прогнозуванні моди, можна порівняти з прозорливістю американських супермаркетів. Усе розпочалося з інновацій, запроваджених мережею супермаркетів Piggly Wiggly202.

Засновник Piggly Wiggly Кларенс Сандерз почав працювати в оптовій торгівлі продуктами харчування в дев’ятнадцять років. Він був дуже обдарованим хлопцем і, зокрема, в 1916 році розробив власний, добре продуманий план. Сандерз запропонував новий тип крамниці. На початку ХХ ст. більшість продуктових магазинів нагадували теперішні м’ясні крамниці. Продавці стояли за прилавками, а покупці просили їх подати той чи інший товар. Працівники подавали товари з полиць, переважно в роздріб. Якщо було потрібно, продавець також міг змолоти каву, відрізати та зважити шматок сиру. Покупці могли розрахуватися за товар готівкою або ж чеком. Клієнти не мали можливості вибирати продукти, а багато магазинів навіть ціни писали нерозбірливо. Деякі покупці телефоном замовляли товар, і їм за невелику платню доставляли його додому.

Сандерз цілковито змінив цей підхід. Він вирахував, що подавання товару продавцем було марнуванням робочої сили. Наприклад, щоб давати собі раду в годину пік, магазини часто мусили наймати велику кількість продавців і посильних. Однак у не такий напружений час ці працівники били байдики, а отже, отримували зарплату просто так. Сандерз зрозумів, як усе змінити: покупці були б щасливі власноруч обирати товар. Він оформив свій перший патент на такий дивний новий магазин самообслуговування в жовтні. У патенті було описано магазин, що мав форму складеної з блоків літери М, із входом з крайнього лівого краю і виходом з правого краю. Магазин Сандерза мав ряди. Він передбачив проходи, якими ходитимуть покупці і самі обиратимуть запаковану їжу й інші товари. Величезні діжки з борошном, що стояли за прилавком, Сандерз замінив на маленькі запаковані мішечки. Переобладнавши старий продуктовий магазин на Piggly Wiggly нового формату, він зменшив свої витрати з 15 % до 4 %.

Piggly Wiggly перетворив підсобне приміщення на магазин, прибравши перепони між товарами і покупцями. Комірчини більше не було. На кінець 1950-х років концепція магазину самообслуговування Сандерза стала нормою, і коли інженер компанії Toyota Таїті Оно в 1956 році203 відвідав Америку, найбільше його вразили супермаркети. На той час Toyota вже почала використовувати нововведення американських супермаркетів у своїй системі виробництва, проте Оно був украй здивований успіхом системи самообслуговування. Іншими словами, забравши з магазину підсобне приміщення (і, відповідно, посередника), ви можете звести до мінімуму непевність, коли покупець не контролює своїх покупок.

Згодом Оно порівняв модель супермаркету204 з тим, як люди зазвичай купують тофу в Японії. Оно пояснив, що зранку продавець тофу йде по дорозі і грає на флейті, щоб повідомити про своє прибуття. Свіжий тофу доставлено прямісінько до ваших дверей! Але сиру не завжди вистачає. Якщо тофу продали, вам доведеться бігти в магазин. З іншого боку, якщо ви замовили доставку додому, а тут раптом виявилося, що вам потрібна ще й цибуля-шалот, ви вже не зможете замовити лишень два стебельця. Доведеться купити цілий пучок. «Ви подумаєте: “Я, либонь, куплю ще й трохи дайкону”. Тож зрештою така покупка неекономна», – писав Оно. Любителі тофу, як і дистриб’ютори Procter & Gamble205, про всяк випадок додаватимуть до замовлень зайве. Щоб запобігти завтрашній невідомості, вони купуватимуть трохи більше, ніж потрібно.

Накопичування товару як спосіб перестрахуватися від невизначеності завтрашнього дня – один із наслідків «ефекту батога». Насправді всі види покупок можуть допомогти знизити тривогу206, що виникає внаслідок внутрішніх конфліктів людини. Усі ми хотіли б «купити» вихід із дошкульних ситуацій, коли потрібно обрати щось одне. Наприклад, ми хочемо купити дві пари штанів, але маємо гроші лише на одну; чи інший випадок – мусимо заплатити відсоток іпотеки за будинок, але водночас нам нестерпно кортить поїхати у відпустку. Або ж хочемо робити кар’єру і виховувати дітей. Лише забезпечені люди мають засоби, щоб розв’язати ці внутрішні конфлікти, тоді як родини з низьким прибутком змушені переживати стрес, спричинений такими суперечностями. Менеджери із закупівель компанії Procter & Gamble нагадують багатих покупців, які намагаються купити трохи більше, ніж потрібно, щоб уникнути невизначеності в майбутньому. Вони заспокоюють тривогу через невідоме завтра, «купуючи» його. Так само заспокоює і страхування. Страх перед непевним майбутнім спонукає купувати дорожчі страхові поліси207. Люди готові платити за страхування від землетрусу більше, ніж за страховку від нещасних випадків у повсякденному житті, ймовірність яких вища.

Оно розглядав супермаркети як місце, де покупці можуть отримати те, чого вони хочуть, у тій кількості, в якій їм потрібно, і в той час, який їм підходить. Покупцям більше не потрібно накопичувати, оскільки вони самі контролюють процес. Супермаркети у такий спосіб знизили непередбачуваність шляхом скорочення ланцюга постачання. Так само й Оно в компанії Toyota спрямував зусилля на те, щоб знизити неефективність постачання: компанія дозамовляла запчастини лише в тому разі, коли клієнти купували конкретні марки автомобілів. За його словами, це означало «виробляй десять запчастин до придбаних десятьох машин». Він перестав намагатися спрогнозувати попит, а натомість виробив просте правило: Toyota дозамовлятиме лише те, що вже купили. На відміну від рішень покупців, прогнози не є рушієм виробництва.

Тісно поєднавши виробництво та споживання, Toyota уникла прорахунків (неминуче провальних) під час прогнозування уподобань клієнтів. Згодом компанія перестала виробляти автомобілі для гіпотетичних покупців, а перейшла до тактики «вироблено на замовлення». І хоча на вдосконалення цієї системи витрачено роки, вона допомогла Toyota стати однією з найуспішніших автомобілебудівних компаній світу. Ця концепція стала відома під назвою «точно в термін». На початку 1990-х років208 консультанти Toyota були запрошені впровадити цю ж систему у виробництво одягу.

* * *

Амансіо Ортеґа Ґаона209 був наймолодшим із чотирьох дітей у сім’ї. Він народився в бідній родині, що жила в маленькому іспанському поселенні чисельністю близько шістдесяти осіб. Його батько працював на залізниці, і, коли Амансіо був ще дитиною, сім’я часто переїжджала. Нарешті вони осіли в містечку Ла-Корунья на північно-західному узбережжі Іспанії. Постійно оповите туманами та млою, місто розташоване поруч зі скелястим узбережжям Коста-да-Морте («Берег смерті»), в легендарній історії якого повно моторошних розповідей про корабельні аварії. Значну частину міфології Ла-Коруньї становлять народні оповіді про чорну магію та відьомство.

Ортеґа вирішив кинути школу в дванадцять років210 – після того, як його матері відмовили продати в кредит харчі в продуктовій крамниці. Як він згодом пригадував, ставши свідком цієї сцени, він одразу ж зрозумів, що сталося. Хлопець перестав ходити в школу, і на цьому його освіта закінчилася. Він найнявся на роботу до місцевого кравця, який шив сорочки. Відтоді все своє життя він провів в індустрії моди.

Якось через багато років Ортеґа і його наречена побачили у вітрині магазину божественний шовковий пеньюар, який, однак, коштував цілий скарб. На той час Амансіо вже був досвідченим кравцем, а тому зміг пошити точнісінько такий же, але за смішну ціну. Його наречена була в захваті, і невдовзі Ортеґа розпочав власний бізнес із виробництва одягу.

Очевидний успіх Ортеґи полягав у правильному розв’язанні тієї ж проблеми, над якою міркував Таїті Оно. Чи зміг Ортеґа уникнути складнощів у ланцюгу постачання? Як і Оно, він не цікавився тим, як спрогнозувати потреби споживачів. Його мета полягала в удосконаленні системи миттєвого реагування. Він шукав спосіб, як уникнути складування одягу, тобто метод, який, за його словами, дає змогу «п’ятьма пальцями торкнутися фабрики, і п’ятьма ж – клієнта».

Ортеґа знав, що від моменту продажу через оптовиків до моменту, поки річ дійде до прилавків, ціна одягу для клієнтів зросте вдвічі. Магазини часто накручують майже 80 % вартості, щоб застрахувати себе від втрат, якщо товар не продасться. Ортеґа вирішив, що зможе знизити націнки на 30–40 %. Насамперед він збирався створити власну роздрібну мережу і самому стати дистриб’ютором свого одягу. Більше того, він хотів – і це стало проектом його життя – раціоналізувати ланцюг постачання, який, на його думку, був надто довгий та погано організований. Як виявилося, виробництво одягу – це зовсім інший бізнес, ніж його продаж у магазинах. Магазини рутинно замовляли одяг, який не подобався клієнтам, і неправильно підраховували кількість проданих речей. Ортеґа був переконаний, що розв’язання цієї проблеми полягало в тому, щоб налагодити діалог між клієнтами і виробником.

Із 1970-х років для свого бізнесу Ортеґа ввів правило сорока восьми годин. Замовлення, зроблені магазином, мають бути виконані впродовж двох днів. Він уважав одяг продуктом нетривалого зберігання, як, скажімо, рибу чи йогурт. Від свіжої риби важко відмовитися, казав він, але вона швидко псується. Звичайно, вибір обмежений, швидка доставка зарадить мало. Тому магазини Ортеґи пропонували набагато ширший асортимент, ніж інші крамниці. Кожні кілька тижнів торгові точки Ортеґи цілковито оновлювали свій товар. Це було нечувано й означало, що потрібно шити вп’ятеро більше одягу, ніж конкуренти.

Швидке вигадування нових дизайнів принесло неочікувані навіть для Ортеґи результати. Одяг кожного стилю відтепер виробляли в невеликій кількості. Малі партії та швидкий товарообіг надавали його вбранню ексклюзивності. Клієнти не носили одяг, наче уніформу, і якщо вони вподобали якусь річ, то розуміли, що мають негайно її придбати, інакше за кілька днів товару вже не буде. Однак Ортеґа також усвідомлював і два інші важливі аспекти його підходу. Перший полягав у тому, щоб швидко реагувати на зміни смаку. Другий пов’язаний із тим, що менші партії зменшують збитки від невдалих колекцій. Якщо одяг певного стилю не продаватиметься добре, то втрати не будуть надто відчутними за умови відносно малої кількості товару. Водночас успішні колекції можна швидко дошити, а провальні – зняти з виробництва. Щоб досягти всього цього, Ортеґа мусив створити досі небачену в індустрії готового одягу систему логістики. Його бренд «швидкої моди» зробив революцію в цій царині.

* * *

П’яте авеню, що на північ від П’ятдесятої вулиці в Нью-Йорку211, уособлює разючі зміни, що порушують стару ієрархію індустрії моди. Основний магазин Ортеґи Zara розташований на розі П’ятдесят другої вулиці. А на П’ятдесят першій – крамниця його головного конкурента по «швидкій» моді H&M. Між магазином Zara й крамницею японської моди Uniqlo розміщено бутік Hollister» власниками якого є Abercrombie & Fitch. У березні 2014 року в Abercrombie & Fitch замислилися над тим, як репозиціонувати Hollister як бренд «швидкої» моди, щоб спромогтися конкурувати з H&M, Zara та Uniqlo. Поруч на П’ятій авеню – престижні Versace, навпроти Zara – поважні Salvatore Ferragamo, Ermenegildo Zegna та Rolex.

Дизайнерські ідеї Zara бере звідусіль, зокрема й від своїх дорожчих конкурентів. Сотні трендових дослідників у пошуках нового стилю розходяться по світу: ділових районах, клубах, барах, університетських кампусах. Домінантні кольори, крій і тканини не плануються наперед, а визначаються тим, на що в цей момент є попит. Багато проектів Zara запозичує з останніх новинок дорогих брендів і відтворює за більш доступними цінами. Упродовж останнього десятиліття успіх ланцюга товарозабезпечення компанії Zara зумовив зміну ситуації на нью-йоркських модних доріжках: компанії «швидкої» моди завойовують ринок, що колись належав елітним кутюр’є.

У світовому масштабі Zara сьогодні відкриває щонайменше один магазин на день. Дарма що фірма посідає відносно низьку позицію в США (найбільше вона популярна в Європі), крамниця Zara на П’ятій авеню коштує більше, ніж весь штат Луїзіана, що є свідченням приголомшливого успіху Ортеґи. Відкриваючи першу крамницю Zara в 1975 році, Ортеґа хотів назвати її Zorba – на честь фільму «Грек Зорба». Уже навіть були виготовлені літери для вивіски. Проте бар неподалік називався так само, тож Ортеґа почав гратися з комбінаціями літер і зрештою створив кінцевий варіант назви (іспанською вона звучить як «Сара»). З Іспанії Zara поширилася в Португалію, а тоді по всій Європі і в усьому світі. Зі зростанням компанії її філософські принципи міцнішали: створювати дизайн та доставляти речі швидше, гнучкіше і малими партіями; реагувати на бажання покупців, а не намагатися спрогнозувати, чого вони хочуть.

Якщо роздрібні торговці наполовину скоротять212 час між виробництвом товару та його продажем, то компанія так само зменшить час, потрібний для прогнозування. Оскільки Zara має власну лінію виробництва, то Ортеґа скоротив проміжок між створенням дизайну та виробництвом до двох тижнів. Ортеґа здатен створювати стилі високої моди з карколомною швидкістю й за дешевими цінами. У 2000 році холдингова компанія Inditex змогла отримати від продажу 2,4 мільярда доларів. Так само, як і Toyota, Zara пов’язала виробництво безпосередньо з покупками споживачів. Так само, як і американські супермаркети, Ортеґа відмовився від непотрібного складування одягу, ліквідувавши одну з ланок у ланцюгу постачання. Фактично магазини Ортеґи не мають складів. Самі крамниці і є складами.

Ортеґа уникає невдач під час прогнозування, оскільки заздалегідь пропонує споживачам лише кілька стилів. За півроку до нового сезону Zara наперед виготовляє лише 15–25 % асортименту, на відміну від інших роздрібних мереж, що виробляють 40–60 % товару. На початку будь-якого сезону Zara повинна розробити дизайн більшої частини всієї своєї колекції, тоді як інші лінії моди залишають лише 20 % резерву на можливі примхи. Inditex може реагувати так швидко тому, що майже 60 % її продукції шиють в Іспанії, Португалії чи сусідніх країнах, наприклад, у Туреччині й Марокко. 85 % відсотків внутрішнього виробництва орієнтовано на сезонний одяг.

«Ми маємо можливість, – розповів Ортеґа журналістці Ковадонзі О’Ші, – цілковито переорієнтувати лінію виробництва, якщо одяг не продається; ми здатні перефарбувати колекцію в нові кольори чи створити новий стиль буквально за кілька днів». За будь-якої невдачі дизайнери Zara реагують дуже швидко, при цьому витрати не дуже великі. Ортеґа зрештою зізнається, що іноді його дизайнери можуть прорахуватися. Проте він обґрунтовує це особливістю свого бізнесу. Дизайнери Inditex у середньому розробляють понад 30 тисяч стилів на рік, 18 тисяч із яких випадає на магазини Zara. Якщо колекція провальна, то дизайнери мають три-чотири варіанти її заміни.

Оповіді про легендарну гнучкість Zara у веденні бізнесу часом звучать так само фантастично, як і оповиті туманом легенди про Ла-Корунью. Усім відомий випадок, що стався після трагедії 11 вересня. Після теракту осінні теми Zara не відповідали похмурому настрою міста. Та вже за два тижні, у той час, коли інші магазини боролися з падінням продажів, Zara успішно змінила колористику на спокійніші й темніші тони.

Коли в жовтні 2006 року в прокат вийшла стрічка «Марія-Антуанетта» (згодом отримавши премію «Оскар» за найкращі костюми), Zara швидко інкорпорувала золоті ґудзики, короткі комірці й оксамитові мотиви. Коли Мадонна виступала зі своїм останнім концертом іспанського туру, підлітки мали змогу купити такий самий одяг, який вона носила під час першого концерту. Коли в 2003 році спадкоємець престолу принц Феліпе (нині – король Іспанії) оголосив про свої заручини, його майбутня наречена була одягнена в білий брючний костюм. За кілька тижнів, завдяки «швидкій» моді, всі жінки Європи носили таке ж вбрання. Якщо раптом ставало відомо, що якась вечірня сукня з одним оголеним плечем мала шалений успіх, магазини Ортеґи зі швидкістю світла могли забезпечити споживачів будь-якою кількістю таких суконь. Якщо ж вона виходила з моди за кілька тижнів, це також не було проблемою. У 2001 році Zara випустила спідницю кольору хакі, яку розпродали за кілька годин. Було пошито всього лише 2 800 одиниць, щоб протестувати їх на ринку. Через день компанія зрозуміла, що спідниця стала хітом, а тому швидко зреагувала, створивши різні її варіації і розповсюдивши по крамницях. Навіть якби спідниця не продалася, це не завдало б компанії збитків.

Зорієнтованість Zara на «швидку» моду, здається, також змінила й те, як люди купують речі, збільшивши чисельність імпульсивних покупок. Оскільки асортимент постійно з мінюється, клієнти відвідують магазини Ортеґи частіше. Ореол дефіциту, який було створено навколо його магазинів, зробив свою роботу. За одним із досліджень, іспанські покупці вчащають у магазин Zara сімнадцять разів на рік, тоді як крамниці конкурентів відвідують тричі. Завдяки малим партіям – від трьох до п’яти речей кожного дизайну і одного розміру – Zara знижує ціни лише на 15–20 % відсотків свого асортименту, при цьому середня знижка становить 15 %. Натомість європейські конкуренти «Inditex» змушені розпродувати 30–40 % свого товару із тридцятивідсотковою знижкою.

Нельсон Фрейман, професор бізнес-школи Колумбійського університету, захоплюється успіхом Ортеґи в організації інноваційного процесу (а не самими продуктами виробництва). Швидкість Inditex зумовлена ефективною логістикою. Головні дистриб’юторські центри Zara за межами Ла-Коруньї розташовані між фабриками і з’єднані з ними двохсоткілометровими підземними трасами. У середині будинку площею понад 37 тисяч квадратних метрів конвеєрні стрічки сягають висоти п’ятиповерхових будівель, з них одяг переміщається в чотириста жолобів і пакується в картонні коробки. Система може впоратися з виробництвом 2,5 мільйонів предметів одягу на тиждень. Через дорогу від фабрики в головному офісі Inditex, який називають «Куб», у просторих відкритих приміщеннях разом працюють маркетологи й дизайнери. Тут же, на місці, прототипи речей можна виготовити в той самий день, коли їх створили, – дорога, але значна перевага.

Конкуренти зробили все можливе, щоб скласти конкуренцію Zara. Коли Esprit у 2012 році заявила, що її новим виконавчим директором став колишній менеджер із постачання компанії Inditex, акції Esprit піднялися на 28 %. Prada, Louis Vuitton й інші компанії, що представляють високу моду, почали випускати від чотирьох до шести колекцій на рік, хоча до того вони готували лише дві. Patagonia подвоїла кількість колекцій, які вона випускає щороку. Benetton відправляє нові колекції до магазинів раз на тиждень. Uniqlo та Forever 21 (американські бренди «швидкої» моди) можуть доправити нові моделі до магазинів за шість тижнів, намагаючись наблизитись до двотижневого стандарту Zara. Проте ланцюг постачання Inditex формувався десятки років. Ви не можете відтворити його за ніч. Фірми Gap та H&M, наприклад, не мають такого ж централізованого виробництва, як Zara. Це робить їх менш гнучкими. Один із топ-менеджерів Gap якось поскаржився: «Я хотів би організувати бізнес так само, як Inditex, але тоді мені довелося б повністю зруйнувати компанію і збудувати її наново».

* * *

Одного разу Ортеґа заявив, що самовдоволеність – це «небезпечна пастка на вашому шляху до визначних досягнень». Він описав оптимізм як «дуже негативну емоцію». Хоч він більше не бере активної участі в менеджменті Inditex, він і колись не любив, щоб його вихваляли. Коли шанувальники сипали компліменти на користь дизайнерських знахідок Zara, він переривав їх запитанням, що їм не подобається в тій чи іншій колекції. Йому ніколи не подобалося слухати те, що він і так знав. Прагнучи бути якнайближче до дизайнерів і буквально блукаючи залами компанії, він ще на початку своєї кар’єри відмовився від особистого кабінету. І це саме той чоловік, що в 2012 році змагався з Ворреном Баффеттом за третє місце (після Карлоса Сліма Елу та Білла Ґейтса) у списку найбагатших людей світу. На той час Inditex стала найбільшим у світі продавцем одягу.

Для невеликих компаній, які працюють на динамічних ринках, уміння генерального директора опанувати невизначеність має вирішальне значення. Дослідження, здійснене шведськими вченими наприкінці 1990-х років, виявило, що терпимість до неоднозначності є однією з найважливіших змінних величин, яка впливає на зростання фінансових показників. Дослідники також вивчили рівень упевненості генеральних директорів213. Упевненість не впливала на прибутковість чи продуктивність організації, але, здавалося, від неї залежала задоволеність споживача. Проте тріумф Zara засвідчує щось більше, аніж звичайне ставлення Амансіо Ортеґи до того, чого він не може передбачити. Бути скромним та гнучким за своїм характером – це одне. А створювати нову бізнес-модель, нічого не знаючи наперед, – зовсім інше.

Ортеґа продемонстрував, що у світі моди професіонали, яким платять за прогнозування нових трендів, виявилися настільки до цього неспроможними (а також сліпими до очевидних натяків), що він зміг заснувати мережу з виробництва та продажу одягу, визнаючи свою нездатність прогнозувати будь-що. Успіх Zara ґрунтується на визнанні Ортеґою того факту, що ми не можемо передбачити примх людей навіть на найближчий час.

Мода, поза сумнівом, й надалі залишатиметься непередбачуваною. У травні 2013 року міді214 раптом знову стала популярною. Один із найбільших британських онлайн-магазинів прозвітував про двохсотвідсоткове зростання продажу речей з довжиною міді порівняно з цим же сезоном у минулому році. Ліз Джоунз, письменниця, що пише про моду, спрогнозувала, що прийдешньої осені міді стане справжнім хітом, і до грудня 2013 року здавалося, що Джоунз має рацію. Завдяки таким зіркам, як Вікторія Бекгем та Ніколь Шерзінґер, сукні міді стали, як писав один з оглядачів, «обов’язковим модним атрибутом цієї зими». Видання Mail Online заявило, що «міні нарешті поступилася стриманішій міді». Продажі міді таким брендом, як George у мережі британських супермаркетів ASDA сягнули 174 % за «сезон вечірок» 2012 року.

«Часи міні, – проголосив один із представників компанії George, – відійшли в минуле».

* * *

У другій частині книги ми з’ясували, що прагнення розв’язати невизначеність глибоко закорінене, багатолике й часто небезпечне. У періоди стресу психологічний тиск змушує нас заперечувати або ж ігнорувати непослідовні факти, спонукаючи розпізнавати чіткість та визначеність там, де їх немає. Неприємна занепокоєність може призвести до того, що ми станемо прихильниками та послідовниками ідей, які не мають нічого спільного з причиною нашої тривоги. Коли ми відчуваємо, що десь порушився баланс, то, як ми вже побачили, можемо спробувати розкрити походження цього дисбалансу в конфліктних чи не зрозумілих до кінця ідеях або подіях. Під час ухвалення рішення потрібно враховувати як його наслідки, так і нашу потребу в завершеності. Лише в такому разі ми зможемо уникнути поспішного ухвалення нових рішень у стані паніки та перестати чіплятися за старі переконання.

Ми побачили, як легко ми іноді приймаємо звичайну амбівалентність за лицемірний розрахунок. Коли ми намагаємося зафіксувати чиїсь інтенції – працівника, начальника, клієнта чи друга, – слід пам’ятати, що двозначність притаманна нам більше, ніж ми думаємо. Ми так часто хочемо чогось і не хочемо водночас, що це можна вважати основним станом людської свідомості. Коли ми намагаємося пояснити чиїсь наміри, треба пам’ятати, що у стресових ситуаціях ми радо ігноруємо нашу природну людську амбівалентність. Назагал представники організацій, що постійно мають справу з неоднозначністю під тиском, запевняють, що люди з низькою потребою в завершеності відіграють головну роль в ухваленні рішень.

Нам також слід зрозуміти, що ми не можемо завжди розв’язувати неоднозначну ситуацію через пошук додаткової інформації. Як видно з медичної практики, іноді пошук додаткових доказів містить і додаткові ризики. Неоднозначність у проблемах зі здоров’ям ніколи не можна прояснити за допомогою нових технологій, так само як і не існує єдиного розв’язання проблеми бідності. Занадто багато варіативних складових в обох цих випадках. І все-таки лікарі можуть утриматися від призначення того останнього аналізу, а пацієнти можуть допомогти їм у цьому. Такі методи, як топ-п’ять списки, є важливими кроками на шляху до зменшення кількості непотрібних аналізів: це той випадок, коли «що менше, то краще».

Наша потреба у визначеності – потужна сила. Вона так глибоко проникла в наше повсякденне життя, що усвідомити механізми її роботи не так вже й легко. Боротися з її небезпеками означає розвивати інституції та процеси, що роблять нас менш уразливими до нашого природного прагнення визначатися. Професійні перемовники зберігатимуть спокій, коли стикатимуться з розпливчастою, недостатньою і суперечливою інформацією. Правильні нагадування під час ухвалення рішень знизять нашу потребу в однозначності. Ми можемо осмислити факт, що те, чого ми не знаємо про майбутнє, не означає, що потрібно робити щодо нього прогнози, а натомість слід вміти швидко реагувати на прийдешні зміни. Невизначеність не повинна паралізувати нас чи лякати. За правильних умов, як ми побачимо далі, опанування непевності може стати поштовхом до впровадження інновацій. Вона може надихнути нас на творчі рішення і навіть зробити нас кращими.

15 Administrative Management Society.

16 POOFF – Preservation of Our Femininity and Finances.

17 SMACK – Society of Males Who Appreciate Cute Knees.

18 International Council of Legmen.

19 Економічна політика, спрямована на постійну заміну старішого продукту новим. Потреба в заміні виникає через застарілий дизайн, відсутність запчастин до попередньої моделі або ж через використання швидкозношуваних матеріалів.

20 FADD – Fight Against Dictating Designers.

21 GAMS – Girls / Guys Against More Skirt.

Частина третя. Опановуючи невизначеність

Розділ 7. Удосконалення DUCATI

Використання невизначеності

Для італійського виробника мотоциклів Ducati 2004 рік мав стати рекордним215 у прем’єр-класі під час чемпіонату світу з шосейно-кільцевих мотоперегонів серії Ґран-прі. Ducati заслужив повагу учасників перегонів своїм мотоциклом GP3 у 2003 році. Директор команди Лівіо Суппо заявив, що нова модель GP4 уже продемонструвала свої переваги на трьох доріжках.

Мотоцикли для мотоперегонів серії Ґран-прі (MotoGP) є високотехнологічними одиничними прототипами і не запущені в серійне виробництво. У складі таких офіційних команд, як Honda, Ducati, Kawasaki, Suzuki, Yamaha та Aprilia (й багатьох інших), є два гонщики, які за шалені гроші випробовують мотоцикли на різних світових змаганнях. Приватні команди теж можуть брати участь у перегонах, придбавши моделі попереднього року, хоч це, звісна річ, знижує їхні шанси на перемогу.

Оскільки перегонові мотоцикли розвивають швидкість до 320 км за годину на прямій доріжці, мотоциклісти мусять бути дуже відважними й надзвичайно спритними. Уявіть себе за кермом такої машини вагою понад 130 кг і двигуном у 230 кінських сил, що летить по трасі-серпантину. Ваш мотоцикл нахиляється під кутом шістдесят градусів. Ваше коліно зачіпає поверхню шосе, а поруч із вами мчать ваші суперники, які намагаються перехитрити, перевершити вас чи змусити зробити останню фатальну помилку. Якщо вам пощастить, падіння закінчиться для вас вильотом з гудронованого шосе, гальмуванням по гравію в самому лише костюмі зі шкіри кенгуру, бронежилеті й шоломі. Коло за колом учасники перегонів долають дистанцію в 112,7 км за сорок – сорок п’ять хвилин.

Перемоги здобуваються зусиллями команди. Оскільки кожна доріжка має свої особливості – різкіші чи більш плавні повороти, довші чи коротші прямі, – то виробники налаштовують мотоцикли під кожні конкретні перегони. Команди-суперники іноді серед сезону помітно змінюють дизайн, але технічні характеристики переважно не зачіпають, регулюючи їх на міліметр (навіть не сантиметр) й зосереджуючи основну увагу на підвісці, ходовій частині та колісній базі мотоцикла. Після перегонів аналітики збирають дані про час, витрачений на подолання кола, про найвищу швидкість, температуру шин, споживання пального й кількість обертів двигуна. Гонщики співпрацюють з інженерами, щоб виявити проблеми та вдосконалити мотоцикл до початку наступного сезону.

Команда Ducati 2004 року загалом стикнулася з тим самим, що й інші компанії: потребою досягти компромісів, залагодити проблеми і віднайти нові шляхи їх розв’язання. З огляду на значну роль дослідно-конструкторського підрозділу, MotoGP дає три нагороди в серії Ґран-прі: для гонщиків, для команди і для виробника. Цим пояснюється й те, що механіки більше пишаються перемогою, аніж самі гонщики. І саме з цієї причини інженери Ducati називають гонщиків «найдорожчими сенсорами».

Коли в квітні 2004 року розпочався новий сезон, фанати команди, що називали себе «дукатисти», як завжди, були налаштовані оптимістично. Тогочасний чемпіон Валентіно Россі залишив топ-клас Honda і підписав багатомільйонний контракт із переможеною командою Yamaha. Остання покладала на нього великі сподівання. Лоріс Капіроссі, один із двох гонщиків Ducati, захоплено очікував, що 2004 рік стане «найбільш відкритим і непередбачуваним щодо результатів», і прогнозував, що його соратник Трой Бейлісс переможе в цьому сезоні.

На перших перегонах у Південній Африці, про які писала газета Sydney Morning Herald, «очікування Ducati не справдилися». Капіроссі приїхав шостим, а Бейлісс – чотирнадцятим. Ґран-прі в Іспанії завершилося ще гірше, і трохи кращий результат пара показала у французькому місті Ле-Ман. Початок року був таким невдалим для Ducati, що команда схилялася до думки замінити двигуни у півсезонні. У вересні Бейлісс відзначав, що «цей рік був справді дивний». У жовтні він зізнався журналістам, що GP4 фірми Ducati недостатньо швидкий і що Россі – непереможний: «Я не знаю, що відбувається, я не інженер... Я відчуваю, коли байк майже каже тобі: “Ти сьогодні впадеш”. Але я досвідчений байкер і падаю зрідка». На той час Капіроссі брав участь у дев’яти перегонах, а Бейлісс – у восьми із шістнадцяти. На початку перегонів Бейліссу не вдалося перемогти в чотирьох заїздах поспіль, оскільки під час трьох він падав.

У 2011 році викладачі Гарвардського університету Франческа Джіно та Ґері Пізано у часописі Harvard Business Review проаналізували помилки Ducati в перегонах MotoGP 2004 року. Тематично випуск був присвячений новій на той час ідеї, а саме: програші відіграють і позитивну роль. У широкому розумінні головна думка полягала в тому, що невдачі змушують нас переглянути старі переконання, особливо коли все стається не так, як ми планували. Це вимагає від нас поставити під сумнів те, у що ми свято вірили.

Історія Ducati від 2004 до 2007 року прекрасно ілюструє це твердження. Після неабиякого приниження команди, компанія надзвичайно вдосконалила свої мотоцикли, особливо впродовж сезонів 2005 та 2006 років216. І нарешті в 2007 році її гонщик здобув титул чемпіона Ґран-прі217: уперше за тридцять років не-японський виробник мотоциклів став переможцем. Наприкінці 2007 року Россі пригрозив218, що піде з Yamaha, якщо вони не сконструюють для нього швидший мотоцикл. Представник Ducati Суппо описав це як перемогу ідей219.

Однак Джіно й Пізано у своїй розповіді про історію Ducati не дотримувалися традиційного сюжету «від перемоги – до поразки», що було характерно для спеціальних номерів часопису. Вони зауважили складнішу й показовішу схему.

Ducati почали брати участь у перегонах MotoGP220 у 2003 році. Їхній виступ був дуже ретельно спланований. Приблизно 19 тисяч годин роботи інженерів було вкладено у GP3, 1000 годин витратили на випробовування на дорогах, 120 годин експериментували в аеродинамічній трубі і приблизно 40 днів проводили тести на мототреках по всьому світу. «2003 рік стане підготовкою до 2004-го», – наголосив генеральний директор Клаудіо Доменікалі. Це мав бути рік навчання.

Однак дуже швидко Ducati перевершила власні сподівання. У кваліфікаційному заїзді в березні Капіроссі показав результат 328 км на годину, на той час рекорд для мотоцикла в серії Ґран-прі, а Бейлісс прийшов на секунду швидше. Россі назвав виступ Ducati «ефектним видовищем». За словами одного з репортерів, «це був психологічний удар» для суперників, «а не просто рік прогнозованого розвитку».

Дивовижний успіх чекав на Ducati і під час перших перегонів сезону в японському Ґран-прі в місті Сузука. Капіроссі прийшов до фінішу третім, а Бейлісс – п’ятим. «Результат, що ми планували досягти, – це увійти в трійку лідерів за результатами всього року; а ми, виявилося, випередили наші мрії, – повідомив речник Ducati. – Ми дуже схвильовані і намагатимемося утримувати планку… Після проведених тестувань ми були стовідсотково впевнені, що здатні конкурувати, а тепер ми впустили вовка до овець». В Іспанії Бейлісс знову вийшов на фінальний подіум.

У шостому сезоні перегонів переміг Капіроссі.

Ducati завоювала свою царину. Проте, як проникливо зауважили Джіно і Пізано, провали компанії в 2004 році були спричинені несподіваним успіхом 2003 року. Після низки перемог Ducati зазнала поразки, і лише після програшу вона почала знову вдосконалюватися. Прикметно, що це історії про дві події, сьогодні обов’язково згадувані в будь-якій книзі чи статті з бізнес-галузі: і вони розповідають те, як програш може допомогти, а успіх завдати шкоди.

На перший погляд, ці два окремі факти видаються чудернацькими, ще дивнішими вони стають у поєднанні. Як це так, що невдачі – це добре, а досягнення – це погано? Тріумфи не конче призводять до провалів, так само, як і після марних зусиль на нас не завжди чекають перемоги. І якби обидва твердження були справедливі, тоді бізнес розвивався б за законом спаду-підйому, який пережила Ducati. Але одні компанії залишаються на коні впродовж тривалого часу, а інші – завжди в програші.

То що ж відбувається насправді?

Аналіз усіх випробовувань Ducati під час MotoGP відкриє нам третій факт, який свідчить, що ні успіх, ні невдача не відіграють основної ролі.

* * *

Ми розглядали небезпеки, які приховує потреба людини в завершеності, спровокована травмою, необґрунтованими тривогами, напруженістю під час перемовин, непослідовними результатами медичного обстеження або ж мінливістю бізнес-середовища. У другій частині книги ми зосередили увагу на тому, як уникнути помилок під тиском, тобто в ситуаціях, коли нас змушують ухвалювати рішення в неоднозначних обставинах, і ми часто змушені уникати невизначеності. У третій частині ми висвітлимо моменти, коли невизначеність може бути корисною. Замість того, щоб розмірковувати над тим, як мінімізувати шкоду, якої можна зазнати через неувагу до амбівалентності, ми розглянемо, як максимально скористатися невизначеністю, іноді навіть навмисне до неї вдаючись, і завжди з готовністю її опанувати. Як можуть учителі допомогти учням краще розв’язувати проблемні питання, які не мають чітких відповідей? Як найкраще реагувати на невдачу чи успіх? Як може опанування стану невизначеності – що вимагає визнання та культивування амбівалентності – допомогти нам знаходити нові шляхи?

Як ми побачили, тактика компанії Zara полягає в тому, щоб обмежити шкоду від незнання того, який продукт продаватиметься. Ця стратегія спрацьовує, тому що компанія пропонує багато різних моделей і може виготовити й доставити продукт, що користується попитом, за кілька тижнів. Проте Zara не створює інноваційних товарів. Так, її лінія постачання – це новація, але в її одязі немає нічого нового. З іншого боку, інженери MotoGP можуть представляти свої мотоцикли вісімнадцять разів на рік221 в умовах надвисокої конкуренції. Вони не можуть виставити по тисячу мотоциклів на кожен трек, а потім обрати найшвидший. Вони не можуть безперешкодно запозичити дизайн суперника і чекати, що буде далі. Навпаки, Ducati перемогла, винайшовши найкращий мотоцикл усіх часів завдяки інноваційності. Мотоцикли для MotoGP не можна виробляти за стратегією компанії Zara, так само, як Apple ніколи не зміг би винайти iPhone, скоротивши шлях на ринок до двох тижнів.

Сьогодні на програші звертають велику увагу – невдалий початок став рушієм для багатьох підприємців Кремнієвої долини, і це правильно. Поразка – це частина процесу, помилка у «спробі та помилці». Оригінальність вимагає занурення в незнане, блукання невідомим, навчання на помилках. І що інноваційніший продукт, то менше ми можемо знати про його шанси на успіх. «Інноваційність затягує вас у царину невизначеності», – стверджує Пізано222. В окремих галузях науки223 експерименти провалюються в понад 70 % випадків. Більш ніж 70–80 % нових продуктів зазнають невдачі224. Венчурні підприємці, кінорежисери, книговидавці, програмісти-розробники відеоігор та дослідники-фармацевти – усі вони часто наражаються на високий ризик провалу. Невдача – визначальне у відкриттях225 і творчих процесах. Як наголошує Рита Ґюнтер МакҐрат із бізнес-школи Колумбійського університету, в непевні часи «провали бувають частіше за успіх». Сьогочасна економічна нестабільність та глобальні конкурентні ринки максимально ускладнили завдання залишатися серед лідерів. Сьогодні середня тривалість перебування компанії у фондовому індексі S&P 500226, за даними журналу The Economist за 2011 рік, становить одну п’яту від середнього часу в 1937 році.

У 2012 році експерт у галузі освіти Тоні Ваґнер підрахував, що «довготривале здоров’я американської економіки та цілковите економічне одужання»227 залежить від знаходження шляхів для заохочення «більшої інноваційності». Томас Фрідман та Мішель Мандельбаум, як зауважує Ваґнер, стверджують, що з настанням автоматизації та аутсорсингу лише новатори та підприємці зможуть зберегти228 свою роботу. У світі, де, наприклад, інструкція з користування холодильником може бути відредагована дешево та якісно вчителем англійської мови в Туреччині і де податкові підрахунки може виконати комп’ютерний алгоритм, будуть успішними і процвітатимуть лише ті люди, які створюють нові економічні можливості.

Завтрашні працівники повинні вміти опановувати невизначеність і невдачі, що супроводжують будь-яку інновацію. На жаль, сьогоднішні студенти до цього не готові.

Паралель зі спортом допоможе нам докопатися до кореня цієї проблеми. Уявіть собі ситуацію, коли гравці в гольф тренуються229 на драйвінґ-рейндж. Вони обирають ключку, махають нею кілька разів, висипають кілька м’ячів із високого кошика і починають бити. За якийсь час вони міняють ключки і починають нову партію. Гравці в гольф називають це механічне розмахування ключкою «биттям» м’ячів для гольфу. Кілька років тому спортивний психолог230 Боб Крістіна зазначив, що це лишень жалюгідна імітація справжньої гри. Умови експерименту далекі від непередбачуваної реальності світу. Коли ви граєте в гольф із вісімнадцятьма лунками, то вам доводиться бути винахідливим. Ви не б’єте двічі поспіль по тому самому м’ячі тієї самою ключкою. Ви змінюєте ключку, нахил, звичайно, теж змінюється, і м’яч завжди опиняється в іншій позиції щодо лунки. Найкращий спосіб практикуватися в грі у гольф, вважає Крістіна, – тренуватися в нових та мінливих обставинах.

Практика, звісно, має свої переваги. Для того, щоб сформувати основні навички, потрібно багато тренуватися. Багато разів бити по м’ячу – це саме те, що потрібно робити. Гравці в гольф повинні вивчити базові механічні рухи перед тим, як їх застосовувати, так само, як студенти-фізики спочатку мають завчити основні рівняння. Однак Крістіна розмежовує набуття навичок та інший, не менш важливий тип навчання, який він називає перехідним231. Замість того, щоб уважати техніку альфою й омегою всього навчання, він наголошує на важливості тренування, що максимально наближене до реальних умов гри. В ідеалі Крістіна хотів би, щоб гравці могли навчатися на значно більших гольфових полях і в інших умовах, але це неможливо з огляду на матеріальні ресурси. Проте Крістіна зміг суттєво змінити драйвінґ- рейндж, перетворивши його на місце, де гравці не просто вчаться механічно бити по м’ячу, а й звикають до його плавного польоту.

П’ятнадцять років тому перехідне навчання не було надто поширене серед гольф-тренерів. У 2002 році, коли Крістіна вперше представляв його переваги для ста найкращих тренерів Професійної асоціації гольфістів (ПАГ)22 та Жіночої професійної асоціації гольфістів (ЖПАГ)23 за версією часопису Golf Magazine, було так тихо, що «ви могли почути, як летить муха». Сьогодні це звичайнісінька практика. Сьогодні – тобто, за його словами, після того, як він вийшов у відставку – він переважно працює помічником тренера чоловічої команди з гольфу в Університеті Північної Кароліни, навчаючи «Спартанців» своїм методом. Він змушує студентів моделювати непередбачуваність гри через зміну ключок, регулювання дистанцій і розігрування різних сценаріїв.

Він також допомагає їм в інший спосіб, а саме – не допомагаючи. Коли ми наймаємо інструктора – байдуже чи для того, щоб опанувати гру на віолончелі, підтягти математику або ж навчитися грати в боулінг, – то думаємо, що платимо за посилену увагу та постійні поради. Але Крістіна допомагає гравцям у гольф підготуватися до змагання, не даючи порад, чого багато учнів і навіть учителів не сприймають. Щоразу, коли гравець б’є по м’ячу, він встановлює невербальний зв’язок із власним тілом, відчуває, як м’яч рухається і як він падає. Оскільки Крістіна хоче, щоб гравці дослуховувались саме до цих відчуттів, то мусить стримувати власні оцінки. Він усвідомлює те, що гольфісти під час тренувань часто грають краще, коли тренер дає їм настанови, та водночас це може зашкодити їм згодом, коли гравцям доведеться самим приймати рішення. Крістіну попросили переглянути програму підготовки професійних гравців у гольф у ЖПАГ і ПАГ. Зрештою він повністю змінив підхід, якого дотримувалися топ-тренери.

Вища освіта стикається з проблемою, до якої звернувся Крістіна. Випускники потрапляють на ринок праці, де дедалі більше важить творчий підхід до виконання завдань, з’ясування непевних ситуацій, уміння зробити висновки з невдач. Однак більшість викладачів усе ще діють так само, як і гольф-тренери старого гарту, концентруючи увагу на автоматичному застосуванні навичок і не допомагаючи студентам навчитися давати раду в ситуаціях, де потрібно застосувати свою винахідливість. Експерт із креативності Кен Робінсон нещодавно провокаційно заявив, що «сучасна система освіти… була розроблена, задумана і структурована для іншої епохи»232. Інший гуру освітньої реформи Суґата Мітра233 стверджує, що західна система освіти застаріла. Її головна настанова на механічне зубріння, зазначає він, готує працівників для світу, що більше не існує.

Тож чи можемо ми щось поліпшити?

* * *

Сьогоднішній драйвінґ-рейндж у педагогіці – це університетська лекція, що є стандартною формою навчання234 у вищих навчальних закладах упродовж останніх шести століть. У типовій аудиторії студенти сидять за рівними рядами парт, уважно слухаючи викладача. Лектор викладає матеріал у формі чітких, декларативних тверджень. Лекції не передбачені для того, щоб допомогти студентам розв’язати амбівалентні завдання. Викладачі переважно не заохочують студентів самотужки заповнювати логічні прогалини у викладі, спростовувати якісь суперечності і не дають їм можливості поміркувати над інформацією. Більшість лекторів насправді ставлять питання в аудиторії, проте вони радше риторичні. Викладачі нервуються, стають нетерплячими, а тому самі поспіхом відповідають на свої ж запитання. В одному дослідженні вчителі зазначали, що пауза між їхнім питанням і продовженням їхнього монологу триває десять секунд235. Насправді ж минало лише дві секунди. Інше дослідження продемонструвало приголомшливе співвідношення запитань236, які ставлять викладачі й студенти: викладач поставив вісімдесят чотири питання, тоді як студенти – лише два.

У 1971 році Дональд Блай у дослідженні «Яка користь від лекцій?» описав недоліки традиційної методики викладання237. Звичайні лекції дуже мало зацікавлюють студентів, зрідка заохочують їх до концептуального чи активного думання, змінюють їхні погляди або ж допомагають їм навчитися чемно не погоджуватися зі своїми однокурсниками (оскільки вони не дискутують із ними). Від лекцій така ж користь, як і від читання підручника. У них повідомляються факти. Така форма навчання застосовується з епохи Середньовіччя238, коли було передбачено, що лектор повинен читати вголос з оригінального джерела. «Проблема не в лекції, – стверджує освітянин Домінік Люкеш, – а в самій ідеї, що отримання інформації є ключовою частиною навчання»239.

Подумайте, як ви навчилися робити те, що ви робите дуже добре. Ви навчилися цього, бо вам розповіли, як це робиться?240 Чи ви навчилися цього на практиці, намагаючись самотужки чи з чиєюсь допомогою опанувати це? З огляду на те, що сьогодні існує вільний доступ до інформації, цінність лекцій старого зразка знижується.

Більше того, традиційні лекції заохочують підхід, який згодом не допомагає студентам давати раду труднощам, з якими вони стикаються. А вам колись читали лекцію про необхідність помилятися чи успіх у розробці чогось нового? Чи аналізували ви невпорядкованість творчого процесу? Вам коли-небудь давали завдання, де ви мали б зазнати невдачі на 80 %? Чи ставили перед вами в школі питання, які не можна розв’язати? Чи навчали вас, як пережити невдачу?

Клер Кук241, когнітивний психолог, яка досліджувала роль неоднозначності в освітньому процесі, погоджується з тим, що сьогодні особливо важливо навчити студентів давати раду невизначеності. «На робочому місці, – пояснює вона – зазвичай найбільше цінується вміння впоратися з проблемою, що не має однозначного розв’язку». Нам потрібні випускники, які виконують завдання з неоднозначними відповідями. Однак освітяни роблять дуже мало для того, щоб підготувати студентів, які змогли б орієнтуватися в незвіданому просторі.

Деякі викладачі, звісно, готують студентів до незначних викликів, зокрема й таких, що трапляються в інноваційних сферах з високим відсотком ризиків. Інші педагоги вже давно усвідомили, чому необхідно допомогти студентам розв’язувати такі завдання, оскільки предмети, які вони викладають, вимагають творчого підходу. Серед останніх – Джим Ленґ з Ессампшн Коледжу242. Окрім викладацької діяльності, Ленґ також є засновником і директором Центру викладацької майстерності24 на базі коледжу й оглядачем часопису Chronicle of Higher Education. Це робить його працю унікальною й корисною, адже вона поєднує практику, дослідницьку роботу та журналістику. Коли він натрапляє на нове дослідження, то одразу ж апробує його в аудиторії.

Ленґ навчає писати документалістику. Він намагається здивувати своїх студентів – тримати їх, за його словами, «поза порядком». Його мета, пише він в одній зі своїх колонок, – змусити студентів «їхати не по тій дорожній смузі». У той час, коли Мішель Томас прибирав усі непотрібні і дратівливі речі з навчальної аудиторії, Ленґ, так само як і Боб Крістіна, намагається додати необхідне. «Щоразу, коли вони заходять у клас, я намагаюся примусити їх здогадуватися: “А що ж, у біса, ми робитимемо сьогодні?”» – розповідає Ленґ. На занятті, яке я відвідав, студенти поділили свої есе на сегменти й експериментували з наративними структурами; Ленґ дав їм достатньо настанов243, щоб вони самі змогли отримати відповіді на свої питання. Аудиторія Ленґа – це майданчик для роздумів, а не акумулювання фактів, доступ до яких сьогодні відкритий для всіх. Помістивши студентів у незвичні ситуації, професор готує їх до того, щоб вони з легкістю використовували свої знання після закінчення навчання.

На освітній конференції в 2012 році Ленґ та інші фахівці з педагогіки склали список методик, що допоможуть студентам давати раду незвичним ситуаціям і всьому, що з ними пов’язано. Більшість методів, які вони визначили, можна поділити на три категорії:

1. Студенти мають знаходити і розпізнавати помилки самостійно.

2. Студенти повинні дискутувати з незвичних для них позицій.

3. Студенти повинні отримувати завдання, яких вони не можуть розв’язати.

На конференції один викладач математики розповів Ленґу, що іноді він навмисно робить у завданнях помилки і просить студентів знайти їх. Професор архітектури заявив, що час від часу робить помилки в розрахунках на дошці, а студенти вже звикли їх знаходити і виправляти. Викладач хімії запропонував давати студентам експерименти, що закінчуються невдало, адже саме такі ситуації найчастіше трапляються в реальному житті, проте лише зрідка використовуються в навчальному процесі. Ману Капур244, дослідник з Лабораторії освітніх технологій Національного інституту освіти в Сінґапурі25, описує останній підхід як «впровадження продуктивної невдачі». У його експериментах студенти, які отримали незначну кількість порад і повністю провалилися згодом, показували набагато кращі результати під час тестування, ніж ті, кому, як і гольфістам, постійно надавали більше допомоги й настанов і які більше часу приділяли навчанню впродовж підготовчого курсу.

Ленґ та його колеги не єдині прихильники використання невдач як найкращого способу підготовки студентів до невизначеності. Едвард Берґер, президент Техаського південно-західного університету, оцінював своїх студентів за критерієм, який він назвав «якість невдачі»245. Як професор математики у Вільямз-коледжі, Колорадському університеті в Боулдері та в Бейлорському університеті, Берґер виявив, що, переформулювавши невдачу на сприятливу можливість, він зможе звільнити першу від ореолу ганебності й допомогти студентам більше вчитися на власних помилках. Крім того, такий підхід зробив їх більш готовими до ризиків та заохотив до участі в дискусіях. В одному завданні він навмисно попросив студентів швидко та недбало накидати чернетку письмової роботи. Швидко, бо в іншому разі студенти вдалися б до аналізу помилок. Енн Собель, яка викладає режисуру в Північно-Західному університеті, пішла ще далі, стверджуючи, що найкращий шлях допомогти студентам ухвалювати інноваційні рішення – вийти за рамки традиційного оцінювання246 і винагороджувати студентів за їхню готовність експериментувати, толерувати невдачі й зважуватись на ризики.

Інший підхід, що допомагає студентам підготуватися до неоднозначностей реального світу, полягає в зосередженні на емоційних станах. Призвичаєність до збентеження, вміння визнавати власні помилки, гнучкість та готовність ризикувати – основні емоційні навички. Студенти мають звикнути до думки, що частиною інноваційного процесу є не лише невдача, а й збентеження. Професор фізики Гарвардського університету Ерік Мазур навіть додав до навчальної програми розділ про опанування спантеличення247. У ньому він пояснює, що «розгубленість може бути дуже неприємною, особливо коли на нас тиснуть». Натомість він закликав студентів «розглядати спантеличення як нову можливість для навчання, а не як поразку чи перешкоду на шляху до розуміння». Наше намагання уникнути неоднозначності або ж, навпаки, бажання дізнатися про неї більше частково залежить, як продемонстрував Мішель Томас, від того, налякані ми чи ні. Оскільки емоційне переживання невизначеності активізується під час стресу, насамперед потрібно навчити студентів почуватися безпечно, коли вони спантеличені.

Психолог Пьотр Вінкельман з Каліфорнійського університету в Сан-Дієґо досліджував особливості переходу від- пізнання-до-уникнення, яким навчився маніпулювати Томас. «Найкраще ви можете побачити цю напругу на прикладі дітей248, – каже Вінкельман. – Дітлахи полюбляють відоме. Зранку вони мчать до своєї улюбленої забавки, улюбленої ляльки, чи улюбленої людини. Але їм також усе швидко набридає. Тож їм також притаманна ця кумедна схильність до відомого, яке швидко набридає, і тоді вони починають пошуки нового. Але роблять це, лише якщо почуваються в безпеці». У 2010 році Меріке де Вріз, Вінкельман та інші науковці провели дослідження, яке підтвердило аналогічну поведінку й у дорослих. Коли люди перебували в кепському настрої, то знаходили спокій у знайомому середовищі. Водночас щасливі дорослі втрачали смак до знайомої обстановки, що викликала в них нудьгу. Нове лякало їх лише в тому разі, коли їхня свідомість перебувала в стані захисту. Оптимістичний настрій може перетворити бентежливу ідею на щось цікаве249. Допомігши переосмислити програш і збентеження як не просто характерний, а й необхідний стан, викладачі можуть змінити емоційне ставлення студентів до невизначеності.

В ідеалі студенти мають розглядати відчуття невизначеності, спричинене невдачею чи збентеженням, як знак того, що потрібно продовжувати думати. «Люди оживають, коли світ руйнується», – стверджує психолог Сідні Д’Мелло з Університету Нотр-Дам250. Замість того, щоб уникати неоднозначності, заявляє він, потрібно змусити студентів уважати збентеження «сигналом того, що необхідно поглибити свої знання про те чи інше».

Чудова відповідь Ducati на поразки 2004 року зумовлена розумінням процесу ухвалення рішення саме в такому дусі. Невдача стала сигналом для інженерів компанії переглянути свої підходи; так вони й зробили. І все ж той факт, що розчарування не завжди зумовлює ґрунтовніше навчання, ще більш повчальний.

* * *

У 2014 році Крістофер Майєрз та його колеги (зокрема й Франческа Джіно) опублікували результати низки експериментів251, у яких проаналізували, коли люди вчаться на своїх невдачах, а коли – ні. Їхні дослідження допомогли глибше пояснити, чому розчарування можуть надсилати нам корисні сигнали, тоді як перемоги переважно заводять нас в оману. Колектив науковців описав основні змінні як «неоднозначність відповідальності», або ж наскільки причини результату є незрозумілими.

В одному експерименті дослідники попросили учасників уявити, наче вони члени команди автомобільних перегонів. Їм загрожує відмова двигуна машини через несправність прокладки, й вони мають вирішити, продовжувати перегони чи ні. Їм повідомили, що прокладка виходила з ладу після певної кількості перегонів, але (оскільки експеримент проводили онлайн) вони можуть дізнатися, скільки разів вона не виходила з ладу, додатково натиснувши на лінк. У цьому разі вони дізналися б сумну статистику: у 99,99 % випадків прокладка виходила з ладу. Після того, як вони обрали, продовжувати перегони чи ні, їм повідомляли, що їхнє рішення збігається з тим, яке прийняв один з інженерів, перш ніж запустити космічний шатл «Челленджер» у фатальний політ 1986 року. 79 % опитаних обрали помилкове рішення продовжувати перегони лише тому, що не вдалися до пошуків додаткової інформації.

Після цього Майєрз та його колеги попросили людей назвати ключові фактори, що змусили їх ухвалити таке рішення, і пояснити чому. І тут вони спостерегли неоднозначність відповідальності в дії. Учасники, які програли, могли б звинуватити організаторів експерименту в тому, що вони не надали їм необхідної інформації, а натомість відіслали до лінка. Або ж вони могли виправдати себе, пояснивши, що поломка двигуна перегонової машини не така небезпечна, як катастрофа на космічному шатлі.

У другій частині експерименту дослідники запропонували тим самим учасникам інше випробовування. Цього разу їх попросили ввійти в роль аналітика з безпеки й визначити потенційну терористичну загрозу. Так само, як і в запитанні про перегоновий автомобіль, щоб відповісти правильно, їм потрібно було пошукати додаткову інформацію. Чи будуть люди, які винні в автокатастрофі, обережнішими цього разу? Насправді ж з-поміж суб’єктів, які усвідомили свою помилку в першому експерименті, 40 % визначили252 терористичну загрозу. І лише 15 % із тих, хто в першому експерименті переклав провину на зовнішні фактори, вчинили правильно вдруге.

Це дослідження показує, який урок засвоїла команда Ducati після своїх поразок у 2004 році. По-перше, інженерів змусили визнати, що вони припустилися помилки. Під час перегонів модель GP4 не виправдала сподівань команди, і вони були змушені шукати якийсь вихід. Крім того, вони мусили зрозуміти, в чому була помилка конструкторів. Компанія усвідомила, що розпочала конструювання надто пізно, а тому мала обмаль часу на випробовування й експерименти. Відповідно, вони розпочали проектування нової моделі 2005 року GP5 у березні 2004 року, тобто більше ніж за рік до перегонів, і завершили всі приготування раніше. Над моделлю GP6 Ducati почала працювати за півтора року до сезону 2006.

Інший висновок, якого дійшли інженери Ducati, полягав у тому, що вони потребували гнучкішої конструкції мотоцикла. І GP3, і GP4 були цілком інтегрованими системами, в яких кожна велика частина злагоджено працювала з іншими. Теоретично, інтегровані системи дають змогу оптимізувати весь процес, та водночас вони негнучкі, оскільки заміна одного компонента вимагає переконструювання інших, що передбачає матеріальні й часові витрати. Тому в 2005 році інженери перейшли до модульної конструкції, що давала їм можливість змінювати і тестувати щоразу по одному компоненту. Нарешті вони навчилися тлумачити відгуки мотоциклістів. Постійно виграючи перегони в 2003 році, вони не усвідомлювали, що поганий виступ гонщика може вказати на недоліки мотоцикла. Унаслідок падінь і злетів 2004-го вони зрозуміли, як настрої гонщиків впливають на їхні припущення щодо мотоцикла.

Крім того, Майєрз та його колеги дослідили 21 % суб’єктів, які правильно розв’язали проблему із сальником перегонової машини. Науковці з’ясували, що опитувані, які вирішили не продовжувати перегонів, не змогли виявити терористичну загрозу так само ефективно253. Помилкою було заперечувати свою провину після продовження перегонів, але помилкою була й самовпевненість.

Перші перемоги Ducati в 2003 році теж переконали команду в тому, що вона знає всі відповіді, а тому їй не потрібно навчатися. У липні того року, як повідомляла лондонська газета Independent, акценти в магазині Ducati різко змінилися. «Проект та мотоцикл цілковито нові, ми цього року просто хотіли отримати досвід, – сказав тоді Лоріс Капіроссі. – На початку сезону ми побачили, що мотоцикл сильний, і тепер ми маємо шанс виграти перегони». Технічний директор Коррадо Чечінеллі зізнався, що успіх 2003 року спонукав Ducati відійти від свого традиційного підходу до перегонів. «Ви вивчаєте факти, коли хочете зрозуміти, що пішло не так. Але ви не звертаєтеся до фактів, коли все йде так, як треба, – зазначав він. – Наш сезон 2003 року був успішним, тому наша стратегія була така: ми беремо участь у перегонах, їдемо додому і нічого не аналізуємо. На той час інформація не була для нас важливою. Коли конструкція мотоцикла та його модифікації справно працювали, інженери не переймалися жодними питаннями.

Невдача GP4 компанії Ducati була зумовлена тим, що команда зосередилася на перемогах, а не на навчанні. «Ми були впевнені в результатах цього сезону і програли, – повідомив Філіппо Преціозі. – Ми змінили кілька елементів у мотоциклі 2004 року». Понад 60 % з усіх 915 запчастин у GP4 повністю відрізнялися від тих, що були в GP3. Конструктори були переконані в тому, що їхні рішення щодо моделі GP4 спрацюють краще, ніж для GP3. Проте це спричинило поразку команди в 2004 році.

В іншому дослідженні Ґері Пізано розглянув низку бізнес-галузей, що мали високий показник невдач та залежали від інновацій, і дійшов аналогічного висновку. «Компанії часто вдаються до аналізу помилок, коли справи йдуть кепсько, – зазначає він. – Але люди розслабляються, коли все йде добре. Вони припиняють вчитися»254. Несподіваний успіх підвищує самовпевненість компаній та знижує їхню креативність.

Загалом досвід Ducati підтверджує той факт, що люди охочіше приглядаються до випадкових неоднозначностей тоді, коли зазнають невдач, ніж коли їхні справи йдуть добре. Але частіше, ніж ми думаємо, ми стикаємося з невипадковими неоднозначностями. В іншому разі, успіх не був би часом таким руйнівним. Це означало б, що ми знайшли відповіді. Важливі не перемоги чи поразки, а те, що ми постійно навчаємося, шукаємо складні ситуації і розглядаємо невизначеність як шлях до відкриттів. Причини успіху можуть бути такими ж незрозумілими, як і причини невдачі, але перші виявити важче, бо ми над ними не замислюємося.

«Зрідка ми можемо ствердити зі стовідсотковою певністю, що ми відповідаємо чи не відповідаємо за результат, – говорив мені Крістофер Майєрз щодо свого дослідження. – Коли люди досягають успіху чи програють, а також те, як вони ставляться до цього, – впливає на весь подальший розвиток їхньої справи»255. Напрочуд велика кількість досліджень, називаючи такий стан «гедоністичною схильністю»256, показує, що люди схильні приписувати собі свій успіх, але звинувачувати інших у своїх невдачах. Спортсмени пов’язують свої досягнення із докладеними зусиллями та тренуваннями, а прикрі програші – із невдачею. Так само і вчителі звинувачують учнів у поганих результатах, але розцінюють успіхи вихованців як свої власні заслуги. Політики вважають, що перемогли завдяки особистісним характеристикам, а програші є наслідком невдалої політичної кампанії. Проте коли причини невдачі нам не зрозумілі, покращення залежить від нашої готовності навчатися. Якщо ж ми не розуміємо причин успіху – що трапляється частіше, ніж ми це визнаємо, – ми маємо чинити так само, щоб застерегти себе від подальших програшів.

У 1992 році викладач Університету Дюка Сім Сіткін257 опублікував сьогодні вже класичний аналіз використання невдач та відповідальності за успіх. З одного боку, писав Сіткін, «помилки розпалюють… “розморожують” процес, у якому старі шляхи осмислення, думання чи поведінки порушуються і винаходяться нові способи». Водночас він зауважив, що успіхи викликали самозадоволення, зменшення цікавості до нових починань і меншу гнучкість. Сіткін рекомендував компаніям навчати працівників не боятися нового, несподіваних ситуацій і заохочувати маленькі невдачі.

Однак дослідження Майєрза та історія Ducati припускає й іншу стратегію. Якщо фіаско – це шлях до перемоги, а досягнення передують поразкам, тоді, як наголосили Джіно й Пізано, організації повинні оцінювати успіх так само ретельно, як і невдачі. Вони повинні віднаходити амбівалентні причини, навіть якщо – особливо якщо – рішення спрацювало. Осмислення невизначеності після успіху означає, що бізнес завжди повинен думати про роль непередбачуваних факторів. Слід замислитися, чи ми часом не помиляємося в тому, які саме якості продукту зробили його хітом? Про що ми забули через запаморочення від успіху, і як це може вплинути на наші подальші рішення? Яка була роль щасливого випадку?

* * *

У документальній стрічці «Історія “Піксара”»26 Стів Джобс, який був співзасновником комп’ютерної анімаційної студії, описав, як початково дуже перспективні компанії руйнуються через власний же успіх. Небезпека, стверджував він, виникає тоді, коли керівництво перестає піддавати сумнівам те, що вони вже знають, – коли перший проект компанії258 «насправді дуже успішний, але ніхто не розуміє, чому продукт став успішним. Їхні амбіції зростають, і вони вже уявляють свою велич, і тут їхній наступний продукт цілковито провалюється». Джобс описував свій досвід не в «Pixar», а в культовій комп’ютерній компанії «Apple». Перший продукт компанії «Apple ІІ» мав велику популярність, як один із перших мікрокомп’ютерів, доступних середньостатистичному споживачеві. Проте «Apple ІІІ» цілком провалився. Проектуючи свій попередній невдалий досвід на ситуацію в «Pixar», Джобс був переконаний: «...якщо наша друга стрічка стане успішною, то ми переможемо».

Компанії «Pixar» це вдалося. Студія перемогла завдяки осмисленню сумнівів, постійним острахам зазнати поразки. Вона проводила аналіз після кожного успішного проекту. Ще до того співзасновник «Pixar» Ед Катмулл зрозумів, що працівники були готові просто святкувати перемогу259 і рухатися далі. Він хотів якось заохотити їх до більшої креативності, до прискіпливішого вивчення можливих помилок та відшліфовування практики. У його книзі «Creativity, Inc.» Катмулл деталізував важливість постійного пошуку того, що він охрестив як «приховане»260. Він використав метафору дверей, за якими розташовано «світ, про який ми не знаємо і не можемо нічого знати» – широчезний світ, «який ми навіть собі не уявляємо». Щоб стимулювати культуру творчості, ми повинні активно шукати шляхи, як здолати перешкоди і розвідати невідоме. Такі пошуки «стають важчими, якщо ви успішна людина... Оскільки успіх переконує нас, що ми все робимо правильно».

У «Pixar» зрозуміли ризики очевидного успіху. Бред Берд, головний режисер «Суперсімейки», описав ситуацію, з якою він стикнувся, коли його щойно найняли на роботу. «Будь-яка компанія, що зняла чотири хіти поспіль261, зрідка замислюється над якимись змінами. Але в цьому випадку все було геть інакше. Мовляв, погляньте, ми зняли чотири хіти поспіль, і тепер ми ризикуємо повторитися чи надто захопитися своєю славою». У «Pixar» випрацювали стратегію переосмислення «непорушних» певностей (тоді як більшість компаній користуються ними) і використали її для досягнення тріумфу.

Ще показовішим прикладом ролі невизначеності в інноваціях є наука. Найбільшою перевагою наукового підходу262 є постійна критика і скептицизм. Опрацювання невизначеності – принаймні на рівні наукових спільнот – є визначальною рисою науки. І це не недолік. Карл Поппер і Томас Кун – ці гіганти філософії обидва по-своєму наголошували на цьому. Для Поппера інтелектуальна чесність означає намагання спростувати, а не довести теорію про світ. Для Куна наука рухається далі, коли суперечності нагромаджуються і згодом призводять до відходу від основної теорії. У кожному з цих поглядів визнання невизначеності передує новим ідеям і відкриттям. Невизначеність, як нещодавно зауважив кліматолог Тамсін Едвардс, – «це двигун науки»263.

Редактори журналу Nature264 якось написали, що якби наука «не прогресувала наосліп, блукаючи глухими кутами й хибними слідами, від гіпотези до гіпотези, то їй швидко настав би кінець». Ось чому визначні психологічні осяяння є кумулятивними, й ось чому відповідальність наукових журналів (та наукових авторів) полягає в постійній недовірі. Відкритість, що є серцем науки, означає, що не потрібно сприймати помилку як особисту образу, слід розуміти успіх як тимчасове явище і заохочувати неупереджену критику.

На перший погляд видається, що між упевненістю бізнесменів (таких, наприклад, як Стів Джобс) та компаніями (як Pixar) виникає парадокс і потреба осмислити невизначеність. Інноваційність вимагає відваги й самовпевненості, але, крім того, вона залежить від уміння маневрувати незвіданою територією. Як нам поєднати ці нібито протилежні риси? Де нам узяти достатньо сміливості, щоб розпочати власну справу, поїхати в Голлівуд, щоб здійснити свою мрію, чи випустити новий продукт, не припиняючи перейматися питанням, чому саме він став успішним?

Одна з відповідей полягає в тому, що міцні знання потрібно постійно піддавати сумнівам. У будь-якій сфері ми набуваємо цілковитої впевненості лише тоді, коли безперестанку проблематизуємо наші ідеї й досягнення. Як писав Джон Стюарт Мілль, наші найзаповітніші переконання, в яких ми хочемо впевнитися найбільше, «варто не оберігати, а віддавати на поталу критиці всього світу, щоб довести їхню безпідставність»265.

У перегонах MotoGP питання, яке постає перед кожним інженером команди-переможця, полягає в тому, чи його винахід змінюватиметься після одержаних нагород.

22 PGA – Professional Golf Association.

23 LPGA – Ladies professional golf association.

24 Center for Teaching Excellence.

25 Learning Sciences Laboratory at the National Institute of Education in Singapore.

26 «Pixar» – комп’ютерна анімаційна студія, розташована в місті Емервілль, Каліфорнія.

Розділ 8. Головоломка

Де знайти приховані відповіді

Поки мобільні телефони не набули популярності266, заробітчани з усього світу мусили їздити довгими виснажливими автобусними рейсами у свої далекі селища, щоб передати родинам зароблені гроші. Такі подорожі були тривалі і влітали в копійку. Звісно, можна було попросити когось, хто їхав у потрібному напрямку, передати ваші кошти, ризикуючи, що доїде не вся сума. На той час не всі мали доступ до основних фінансових послуг. Люди не могли відкрити банківських рахунків і здебільшого не мали стільникових телефонів. На Філіппінах у 1998 році придумали передплачені хвилини для розмов по телефону. Заплативши за скретч-картку в місцевому магазинчику і стерши захисне покриття, людина отримувала цифровий код і телефонувала.

Згодом філіппінці зрозуміли, що так само можна пересилати й кошти. Що ж таке, зрештою, код активації? Це був унікальний набір цифр, еквівалентний сумі в доларах. Картки поповнення телефонного балансу могли слугувати електронною валютою. Усе, що вам потрібно було зробити, – купити таку картку і замість того, щоб вводити ці цифри у власний телефон, просто відправити його вашим близьким чи друзям, що жили далеко від вас. Згодом ви просто знищували картку. Після того, як ваш друг отримав код, що дорівнював конкретній сумі грошей, він міг завантажити його у власний телефон і зберегти кошти. Потім друг міг оплатити ними якусь послугу чи товар або ж обміняти їх на готівку, сплативши невелику комісію. Коди передоплати ефірного часу в поєднанні з текстовими повідомленнями (що зазвичай доставлялися як SMS) могли перетворити будь-який магазинчик, де продавалися цукерки, цигарки чи солодкі напої, у Western Union.

Ця ідея була рушієм великих змін. Навіть у найвіддаленіших селах з’явилися кіоски, де продавали такі скретч-карти. У грудні 2003 року найбільша телекомунікаційна компанія Філіппін запустила комерційний проект під назвою PasaLoad; його завданням було усунути недолік скретч-карт: коли ви набрали код у свій телефон, то вже не могли знов пересилати будь-яку кількість ефірного часу. Дослідники, які працювали в Боствані, Гані й Уганді267, описували, що люди в цих країнах використовують передплачений час як віртуальну валюту. 2004 року компанія в Мозамбіку дозволила переказувати передплачений час, а в 2007 році кенійська служба Safaricom започаткувала послугу М-PESA, що давала змогу абонентам класти, переказувати й знімати кошти через стільникові телефони. Ліцензувавши продавців ефірного часу як своїх агентів, М-PESA дуже швидко стала найпопулярнішим у Кенії способом переказування грошей, тож не дивно, що співвідношення між її дилерами й банківськими установами268 становило п’ятдесят до одного. На 2013 рік клієнтами М-PESA269 в Кенії стали сімнадцять мільйонів осіб, або ж більше ніж дві третини всього дорослого населення країни.

Процес почався270. Передплачений ефірний час перетворився на віртуальну валюту, а текстові повідомлення стали чимсь іншим, чимсь більшим, ніж просто функцією стільникового телефону. У травні 2011 року271 директор міжнародного відділу компанії Coca-Cola Ґевін Мегротра заявив, що реклама через SMS є прерогативою компанії, таким чином шокувавши аудиторію досвідчених маркетологів. Акцент на SMS-повідомленнях, який зробив Мегротра, можна було зрозуміти. За однією з оцінок, станом на кінець 2013 року SMS-повідомленнями користувалися понад 5,78 мільярдів осіб272, перетворивши цей тип зв’язку на найбільш поширений двосторонній тип комунікації в усьому світі. SMS почали використовувати не лише для пересилання текстів, реклами та грошей, а й для того, щоб люди із заможних країн могли здійснювати різні операції через інтернет.

Президент Філіппін273 Ґлорія Макапаґал-Арройо швидко запровадила низку урядових послуг, що надавалися через SMS. У 2001 році вона започаткувала службу скарг, названу її власними ініціалами: TXTGMA. SMS-сервіс був відкритий для висвітлення рівня злочинності, корупції в уряді, списку автомобілів, що забруднюють навколишнє середовище. На початок 2008 року громадяни країни мали змогу надсилати повідомлення до п’ятдесяти двох національних урядових агенцій. За даними одного дослідження, 87 % філіппінців віддавали перевагу саме цьому типу спілкування з держаними установами, тоді як лише 11 % обирали інтернет. Уряди Гани, Бахрейну й Індонезії започаткували низку послуг, де текстові повідомлення виконували функцію каналу новин. У Малайзії та Лаосі в SMS почали надсилали попередження про загрозу повені. А в Індії за допомогою SMS громадяни можуть дізнатися про стан свого подання на паспорт, а отже, завдяки цьому не платити за послуги посередників.

Можливості, здається, безмежні. Ви можете надсилати людям сільськогосподарську, освітню чи медичну інформацію. За допомогою мобільних грошей можна також продавати товари через SMS. Згодом люди змогли навіть сплачувати податки за допомогою таких повідомлень. Компанія в Нігерії навіть примудрилася продавати з автоматів чисту воду, за яку сплачували через мобільний телефон. У Кенії виплати страховки за втрати врожаю, що визначалися автоматичними вимірами опадів, надсилали просто на мобільний.

Хто ж був ініціатором цих нововведень? Дослідники з Університету Карнеґі-Меллон прозвітували274, що, як це не дивно, в 2014 році 85 % інновацій у мобільних фінансових послугах (сьогодні це глобальна багатомільярдна доларова індустрія) походили з нових ринків у країнах, що розвиваються, і щонайменше половину було запропоновано самими користувачами. Звичайні люди вигадували нові мобільні додатки, а телекомунікаційні компанії просто втілювали їх. Виглядало наче мультинаціональні компанії осліпли і не бачать нових можливостей мобільних технологій (схоже на випадок із піддослідними Брунера й Постмана, яких засліпило упередження про червону черву й чорну винову карту, і тому вони не зауважували підроблених карт, що миготіли перед їхніми очима).

Одна з причин, чому потрібно шукати неоднозначність, полягає в тому, що вона допомагає нам навчатися, навіть тоді, коли успіх заспокоює нас більше, ніж ми на це заслуговуємо. А що коли існує систематичне примусове впровадження невизначеності в процес функціонування об’єкта – а отже, виявлення наших власних білих плям? Що стосується винаходів, ми можемо задуматися, що трапиться, коли вийти за рамки наших традиційних способів використання того чи іншого пристрою275: так само як, наприклад, заробітчани почали несподівано по-іншому використовувати картки для поповнення балансу мобільних телефонів та SMS-повідомлення. Історія виникнення мобільних грошей свідчить про те, що відхід від традиційних установок та віднайдення нових шляхів використання звичайних засобів може спричинити революційні зміни, зокрема в торгівлі. Зауважимо, що випадок з мобільними грошима, де основну роль відіграло розпізнання функціональної багатозначності SMS, дуже нагадує історію з Александе ˊром Ґремом Беллом, коли він уперше запатентував телефон. Це розповідь про те, як народжуються визначні винаходи.

* * *

До того, як винайшли телеграф276, залізничні станції були раєм для кишенькових злодіїв. Найшвидшим способом передати інформацію були потяги, тож, якщо вам пощастило і поліцейський вас не впіймав, ви завжди були на крок попереду. Ви грабували людину на одній станції, стрибали у вагон і виходили на іншій, а поліція не могла попередити представників влади на станції, куди ви рушили. Проте випадок у потязі Паддінґтон – Слау 1844 року змінив усе. Телеграфну лінію, встановлену вздовж колій, рекламували як таку, що допоможе подорожнім замовити собі екіпаж ще до прибуття потяга на станцію. Тож телеграф Паддінґтон-Слау надавав залізниці лише цю послугу і більше нічого. Нікому не спадало на думку, що його можна використати для боротьби зі злочинністю.

Раптом закодоване повідомлення, отримане в Слау з Паддінґтона, допомогло спіймати кишенькового злодія. Запис у телеграфній книзі того серпневого дня свідчить, що поліцейський заарештував ошелешеного злодія на ім’я Фідлер Дік одразу ж після прибуття потяга. Представник правопорядку знайшов у злочинця поцуплену в жінки коштовну річ. Інші підозрілі особи, що були співучасниками, «переховуючись» на станції, «проклинали телеграф». Хто ж тоді знав, що телеграф подарує поліції крила?

Упродовж наступних тридцяти років телеграф стрімко поширювався по всій території Сполучених Штатів. У 1848 році було прокладено понад 3 тисяч кілометрів телеграфних ліній. На початок 1852 року ця цифра вже перевищувала 190 тисяч. За десять років телеграф став невід’ємною частиною ділового життя, політики і преси. У 1872 році Western Union винайшла спосіб, як використовувати цифрові кодові книги для того, щоб здійснювати стодоларові перекази між окремими містами. Невдовзі компанія вже могла здійснювати операції на суму від 6 тис. доларів до 2,5 млн. Відтак за один рік сума переказів становила близько сорока тисяч. Телеграми стали основою тогочасного життя.

Для тодішніх винахідників найперспективнішим шляхом до багатства й слави було запровадження нових економічно вигідних способів телеграфування. У 1858 році Чарльз Вітстон запатентував метод, що дав змогу надсилати повідомлення через автоматичний передавач коду Морзе. Автоматичний телеграф Вітстона дозволив передавати повідомлення втричі швидше, ніж це вручну робили найкращі кодувальники. Інше нововведення під назвою дуплекс, або ж зустрічне телеграфування, дало змогу одночасно надсилати два повідомлення в протилежних напрямках тим самим дротом, що подвоїло ефективність прокладених ліній. 1874 року Томас Едісон винайшов квадруплекс, або ж подвійне зустрічне телеграфування. Відтоді можна було надсилати чотири повідомлення, по два в кожен напрямок, за допомогою однієї лінії передачі. Винахід Едісона заощаджував компанії Western Union добрячі півмільйона щорічно.

Незабаром двоє винахідників на ім’я Еліша Ґрей і Александе ˊр Ґрем Белл опинилися в центрі цих перегонів з високими ставками. До 1874 року Ґрей був винахідником та співзасновником компанії Western Electric, що виготовляла електричне обладнання. Двадцятирічний Белл лише розпочинав свої експерименти. Обидва чоловіки, Ґрей та Белл, зацікавилися, як створити «гармонійний» телеграф, за допомогою якого можна було б надсилати повідомлення різних тонів і частот. Гармонійний прилад, вважали вони, дав би змогу надсилати повідомлення по одній телеграфній лінії. Ґрей був переконаний, що його винахід уможливить надсилання шістнадцятьох повідомлень одночасно.

Белл працював над винаходом 2 червня 1875 року, аж раптом одна пластина застрягла. Коли асистент її витягував, на другому кінці дроту почулося дзеленчання. Дев’ять місяців по тому, в березні 1876 року, завдяки своєму спостереженню, Белл зміг передати людську мову. Патентна заявка на його новий винахід – «телеграф, що говорить» – мала назву «Удосконалення телеграфу».

Насправді ж Ґрей був на крок попереду від Белла у справі винайдення телефону. Момент осяяння настав на початку 1874 року і згодом став відомий як «експеримент у ванній». Його племінник грався електричним інструментом у ванній кімнаті, лякаючи менших дітей «електрошоком». Два дротики були під’єднані до індукційної котушки. Кінець одного з них торкався цинкової ванни, а другий – племінник тримав у руках. Торкаючись цинкового краю, хлопчик замикав коло й отримував невеличкий розряд електричного струму. Водночас Ґрей зауважив одну дивну річ. Якщо терти рукою цинкове покриття, то звук, що йде від нього, тотожний звуку від індукційної котушки. Коли Ґрей змінив частотність у котушці, змінився і звук під його рукою. Звуки точно відтворювалися за допомогою електрики. Незабаром Ґрей збагнув: якщо він зможе перетворити людське мовлення на електричні хвилі, то його також можна буде передавати через телеграфні дроти. Та він і не здогадувався про справжні переваги передачі звуку, і натомість зосередив увагу на вдосконаленні телеграфу.

Ґардінер Габбард, який фінансував розробки Белла, теж наполягав, щоб винахідник сконцентрувався на гармонійному багатоканальному телеграфі. Габбард так само, як Ґрей і великі цабе з Western Union, уважали телефон божевільною ідеєю. «Краще викинь це з голови, – наказав він Беллу. – Продовжуй працювати над своїм музичним телеграфом: якщо в тебе вийде, ти станеш мільйонером». Проте Белл не міг так легко облишити цю думку. «Незважаючи на великі зусилля, які я докладав, щоб зосередитися на багатофункціональному телеграфі, – пригадував він згодом, – я не міг відкинути ідею про транслювання мовлення». Ґрей вихвалявся перед своїм адвокатом з підготовки патентів про те, що Белл витрачає дорогоцінний час на проект, який не матиме комерційного успіху. «Я не хочу марнувати свій час і гроші на те, що не принесе прибутку».

Однак 14 лютого 1876 року Ґрей заповнив клопотання – документ, яким за ним закріплювався майбутній патент. Белл подав патентну заяву в той самий день, тому Ґрей теж мав змогу оформити заявку, щоб позмагатися з Беллом. Проте його адвокат зауважив, що справа цього не варта.

У червні 1876 року Ґрей був готовий представити плоди своєї праці на Столітній виставці у Філадельфії. Він продемонстрував суддям, що може пересилати вісім повідомлень водночас по одному дроту. Та Белл також був у Філадельфії. Він перевершив Ґрея, читаючи монолог Гамлета через магнітоелектричний телефон. Демонстрація винаходу Белла дуже засмутила Ґрея, і він негайно попросив свого адвоката принести копію його патентної заявки. Ґрей і далі доводив своєму адвокатові, що винахід Белла не має великого значення: «Я працюю над октоплексом між Філадельфією та Нью-Йорком: чотири повідомлення в кожен бік одночасно – вісім повідомлень за раз. Хотів би я побачити, чи зможе Белл досягти цього ж своїм приладом». У розмові зі своїм іншим адвокатом він додавав: «Беллів телеграф, що говорить, становить інтерес лише для кола науковців, і як наукова забавка він чудовий; проте нині ми можемо більше зробити за допомогою телеграми, ніж за допомогою балачок».

Меценат Габбард весь 1876 рік – і навіть після Столітньої виставки – благав Белла зосередитися на багатофункціональному телеграфі. Він наголошував, що ще один прорив із телеграфом забезпечить Беллові річний прибуток, а потім він і далі зможе забавлятися з телефоном. Спершу Белл вагався, але вже в жовтні він категорично вирішив не піддаватися на вмовляння Габбарда. Мине чотири роки, й у світі вже користуватимуться приблизно тридцятьма тисячами телефонів. Його патент стане найприбутковішим за всю історію США.

Прорив Белла став не лише технічним. Зрештою, роком раніше Ґрея осявала та сама ідея. Проте він зациклився на думці, що єдина функція телеграфного проводу полягає в пересиланні телеграм. У той час винахід Белла мав концептуальний характер. Він усвідомлював, що «телеграф, який говорить» стане не просто технічною новинкою.

Винайдення телефону й творче використання функції телефонних повідомлень виявили одну й ту ж базову схему. Інновації з’являються тоді, коли винахідник раптом відкриває для себе потенціал технічних функцій, які до цього часу залишалися не зауваженими. Це відбувається, коли він чи вона несподівано усвідомлює: те, що розглядалося як однофункціональне, виявляється, є амбівалентним. У випадку з телеграфом момент осяяння настав тоді, коли нова система допомогла затримати кишенькових злодіїв. Що стосується телефону, то все змінилося, коли Белл зрозумів, що розмова з кимсь на далекій відстані має набагато більше переваг, а не лише швидку передачу інформації. З мобільними грошима це трапилося тоді, коли філіппінці зрозуміли, що картки поповнення телефонного балансу насправді є нічим іншим, як закодованою готівкою, і що за допомогою текстових повідомлень можна переказувати гроші. Усі ці приклади вимагали від людей звільнення від усталених, авторитетних і загальноприйнятих підходів до суті предмету чи його функції. Як показав один сучасний психолог і винахідник, такі осяяння відображають спосіб мислення, подібний до того, що бере участь у розгадуванні головоломок.

* * *

У 1766 році лондонський картограф277 прикріпив мапу на тонку дошку з червоного дерева, узяв гостру пилку і повирізав фігури країн. Він створив те, що сьогодні дехто називає першою у світі головоломкою. Ідея полягала в тому, аби діти в такий спосіб вивчали географію. Енн Вільямз у своєму останньому дослідженні історії хобі описує, якими неймовірно захопливими є пазли. Ми беремо красиву картинку, розділяємо її на частинки, а тоді перемішуємо їх. А потім, щоб скласти все назад, витрачаємо безліч годин, вдаючись до різних методів і стратегій. Хтось починає складати з країв, хтось шукає окремі кольори чи візерунки; ближче до кінця знаходимо парні й непарні частинки пазла. На нашому шляху трапляються несподіванки: те, що, як ми гадали, є рукою, раптом виявляється ступнею, а те, що нам здалося хмаринкою, було сивим волоссям літнього чоловіка, і нарешті частинка, яку ми так довго шукали, виявляється, три дні поспіль лежала перед нашими очима догори дриґом.

Реклама горілки Absolut, як ми побачили вище, працює як пазл із двох частин. Вона стимулює наше бажання пояснювати суть речей. Проте багато головоломок мають ширші функції, аніж просте розв’язання суперечності чи заповнення прогалин. Часто вони спонукають гравців боротися проти прагнення людського розуму до визначеності. Вони підштовхують нас долати упередження. Хитромудрі кросворди змушують нас блукати найрізноманітнішими значеннями слів: якщо натяк на відповідь містить «вогонь», то що ми шукаємо – синонім до слова «палати»? «Вистрілювати»? «Завершувати»? «Пристрасть»? Так само й хороші детективні оповідання грають на наших упередженнях щодо того, хто міг вчинити злочин, у такий спосіб ховаючи злочинця під самісіньким нашим носом. Завзяті складачі пазлів, любителі головоломок чи таємничих історій одержують особливу насолоду від того, що мають змогу змінити свій власний потяг до зниження неоднозначності. Вони радо витрачають години на те, чого вони поки що не знають, але, звісно, про що сподіваються дізнатися наприкінці. Процес розгадування головоломки частково є протестом проти прагнення людського мозку знизити рівень неоднозначності.

Студенти мистецьких факультетів стикаються з аналогічною перешкодою278. Як і свідомість, що завжди повертається до стереотипів та завчених асоціацій, око теж зводить предмети до прототипів. Попросіть аудиторію студентів-початківців зробити замальовку горнятка та блюдця, і ви отримаєте низку архетипних образів. Будь-який учитель малювання скаже вам те саме. Навіть якщо ви дасте студентами-початківцями змалювати горнятко та блюдце з натури, дехто з них намалює ці предмети з власної уяви. Але декотрі зобразять те, що насправді бачать.

Анрі Матісс279 якось зауважив, що коли їв помідор, то дивився на нього, як і будь-хто інший, але коли малював цей овоч, то побачив його з іншого боку. Щоб зобразити предмет точно, потрібно подивитися, скажімо, на помідор чи горнятко з блюдцем наче бачимо його вперше – побачити в них неповторне поєднання кольорів і відтінків. Лише в цьому разі ми зможемо передати їх точно. Фрідріх Ніцше280 спостеріг таке саме під час нашого споглядання природи: «Ми зрідка справді дивимося на дерево крізь призму його листя, гіллячок, кольору й форми; більш звичним для нас є імпровізація про дерево». Саме так і мусить бути. Перебування в надскладному світі стимулює нашу свідомість робити агресивні припущення. Основна функція всіх організмів, як стверджують психологи з Каліфорнійського університету в Берклі, «полягає в поділі навколишнього середовища на окремі частини та їхній класифікації, коли незвичайні випадки ігноруються або ототожнюються зі звичними речами»281. Коли ми беремо помідор на полиці супермаркету, то не замислюємося над незвичним овалом, неповторним кольором чи відтінком. Інакше ми просто не змогли б належно функціонувати в соціумі.

Ми впорядковуємо світ за категоріями, і якщо раптом об’єкт, на який ми натрапляємо, наближений до конкретної категорії, спрацьовує якийсь магніт, що «притягує цей об’єкт до певного прототипу»282. З першої частини книги ми побачили, що це прагнення до впорядкованості дорівнює нашим сподіванням. Ми маємо зменшити безладність нашого світу, аби контролювати його. Проте розв’язання якоїсь проблеми – тобто впихання її в металевий ящик – також означає, що ви перестаєте прискіпливо його вивчати. Осягнення означає завершеність, воно проголошує кінець процесу думання, пошуків і слухання. І це справедливо щоразу, коли ми, наприклад, малюємо персик, слухаємо лекцію або ж передчасно наклеюємо ярлики на чийсь амбівалентний чи мінливий тип мислення, наче на колекцію сухих метеликів в альбомі. Зокрема, винахідникам наша потреба спрощувати може видаватися надокучливою. Це зумовлено тим, що коли ми розпізнаємо об’єкт, то несвідомо робимо щодо нього припущення. Ми також механічно розпізнаємо загальновизнану функцію цього об’єкта.

Щоб перевірити цю ідею, яку він назвав функціональною фіксованістю283, і, крім цього, вивчити ознаки процесу ухвалення рішення, німецький психолог Карл Дункер якось провів експеримент. На столі він розклав три маленькі свічки, кілька сірників, канцелярські кнопки і три невеликі картонні коробки. Дункер попросив учасників експерименту прикріпити свічки одну поруч з іншою до дверей на рівні очей (як він пояснив, «для візуального експерименту»). Для однієї групи вчений підготував порожні коробки. Другій групі він запропонував повні коробки: перша містила сірники, друга – свічки, а третя – кнопки. Після експерименту рішення видалося дуже простим. Виймаєте все з коробок, прикріпляєте їх до дверей канцелярськими кнопками, а всередину ставите свічки. Проте учасники, яким дісталися повні коробки, на п’ятдесят відсотків гірше впоралися із завданням, ніж ті, які отримали порожні коробки.

То чому ж відповідь не була очевидною?

Дункер дійшов висновку, що загальновизнане використання коробки як ємності – у нашому випадку для кнопок, сірників чи свічок – приховало її потенційну функцію таці. Призначення коробки бачили лише в одному, так само й SMS-повідомленням відводилася єдина функція – пересилання тексту. Навіть тоді, коли коробки лежали перед самісіньким носом у людей, дехто й не уявляв, як іще їх можна використати.

* * *

Далі я пропоную три логічні головоломки284, відомі як «автомобіль, що застряг», «настільна лампа» і «три лампочки». Ви можете спробувати розгадати їх чи просто ознайомитися з ними.

1. Водій фури проїжджав під естакадою, коли раптом почув, що зачіпає кузовом міст. Проте він не звернув уваги й безтурботно поїхав далі під естакаду, що мала таку ж висоту, як і вантажівка. Урешті-решт вантажівка застрягла під естакадою так сильно, що водій не зміг рухатися ні назад, ні вперед. Як йому самотужки вибратися з цієї халепи, щоб не пошкодити ні естакади, ні вантажівки?

2. Із невідомих причин хтось прикрутив настільну лампу до стіни. Ваше завдання – зняти лампу зі стіни, не пошкодивши ні стіни, ні лампи. У кімнаті більш немає нічого, так само, як і у ваших кишенях. Ви не можете вийти з кімнати, і ніхто не може ввійти. Тож як зняти лампу зі стіни?

3. У кімнаті є три лампочки. У коридорі, що веде в кімнату, три вимикачі, що розташовані у вимкненому положенні. Ви не знаєте, який вимикач під’єднаний до якої лампочки. Лампочки в кімнаті без вікон, а двері зачиняються щільно, не пропускаючи світла. Як визначити, якій лампочці відповідає той чи інший вимикач? Ви можете відчинити двері лише раз, і, відчинивши їх, ви не можете змінити позиції жодного вимикача. Це звичайні лампочки, а в кімнаті ви перебуваєте наодинці. Чи зможете ви це зробити?

Найкраще розглядати ці загадки як хитрі натяки в кросвордах. По-перше, вам потрібно визначити й відкинути природну відповідь. Ви маєте подивитися глибше, щоб віднайти й інші можливі рішення. Наприклад, у випадку з фурою люди переважно зосереджуються на даху вантажівки. Це хибний слід. Розв’язання проблеми в тому, щоб трішки спустити шини, аби вантажівка могла проїхати назад або вперед. Проте можливий й інший спосіб вийти із ситуації. Вочевидь, фура застрягла під естакадою не кабіною, а кузовом, тож можна пересунути вантаж ближче до переднього мосту машини. У першому випадку ви розглядаєте шини як те, що визначає висоту автомобіля. В обох випадках не потрібно зосереджуватися на тій частині, яка безпосередньо є причиною проблеми.

Друга ситуація трохи складніша. Якщо лампа прикріплена до стіни лише одним шурупом, то ви можете зняти її, обертаючи саму лампу. Якщо ж вона тримається на двох шурупах, вам доведеться бути більш творчими, а саме – використати штекер. Витягти його з розетки й за допомогою контактного штиря вилки викрутити шурупи. Отже, викрутка не єдиний предмет, яким можна щось викручувати, а штекер не лише «штекер».

Гравці переважно замислюються над кінцем головоломки. Коли ми думаємо про кімнату з лампочками й вимикачі в коридорі, то одразу ж уявляємо клацання вимикачів й залиту світлом кімнату. Наш перший імпульс – увімкнути два вимикачі, щоб, коли ми відчинимо двері, горіли дві лампочки, і тоді ми якось здогадаємося, який вимикач від якої лампочки. Однак такий план заведе вас у глухий кут. Натомість подумайте про те, щоб поклацати світло кілька разів, перш ніж відчинити двері. Якщо ви відійдете від того, що лампочки лише світять, а згадаєте, що вони ще й нагріваються, то розв’яжете проблему. Увімкніть одну лампочку на п’ять хвилин, а тоді другу лише на хвильку, і зайдіть у кімнату. Тепер ви матимете два різні індикатори.

У 2005 році психолог із Массачусетського університету Тоні МакКеффрі285, спираючись на праці Карла Дункера, вирішив дослідити, чи можна науково обґрунтувати розв’язання таких й аналогічних проблем. МакКеффрі та його колеги проштудіювали сотню недавніх відкриттів і понад тисячу історичних винаходів і зрештою виявили певну схему. Майже всі досягнення передбачали послідовність дій, що нагадує ту, яку ми щойно бачили в головоломках.

МакКеффрі дійшов висновку, що майже всі відкриття відбуваються у два кроки. По-перше, потрібно виявити приховану рису предмета. По-друге, знайти рішення, що ґрунтується на цій властивості. Виходячи із цього двоетапного процесу, МакКеффрі розробив перший систематичний і високоефективний шлях подолання функціональної непорушності. Він описав свій метод під назвою «техніка складових частин» у журналі Psychological Science за 2012 рік: «Я пропоную, щоб суб’єкти окремо описали кожну частину об’єкта, не розкриваючи її функції». Опис кожної складової об’єкта без уточнення її функцій змушує нас відійти від стереотипних класифікацій. Замість того, щоб розуміти вантажівку як транспортний засіб, що їздить на колесах, ми, наприклад, маємо уявити її як металеву коробку, що містить рухомі об’єкти і яка стоїть на наповнених повітрям гумових трубках.

Техніка МакКеффрі передбачає формулювання двох запитань про кожну частину об’єкта й побудову діаграми. По-перше, запитайте себе: «Чи можна розкласти його на дрібніші частини?». Якщо так, то у вашій діаграмі слід створити ще один ієрархічний рівень. По-друге, потрібно спитати себе: «Чи передбачає ця характеристика якесь використання?» Якщо так, то варто визначити її функцію. Наприклад, якби вам довелося розкласти чайник на частини, ви отримали б ручку, кришку, контейнер та носик. Після цього ви розділили б кожну з цих частин.

Щоб здійснити це дослідження, МакКеффрі роздав суб’єктам логічні головоломки, схожі на ті, що були описані вище, і навчив їх техніки складових частин. У роботі було перевірено одну з проблем розуміння. Використавши зазначений метод, ви зможете розв’язати це завдання:

Вам потрібно з’єднати два кільця разом так, що, коли ви візьмете одне кільце і піднімете його, нижнє залишатиметься міцно закріпленим. Кожне кільце виготовлено з металу, важить 1,36 кг і має 7,62 см в діаметрі. У вас є довга тонка свічка, один довгий сірник, що можна запалити, і п’ятисантиметровий металевий куб. Тож як можна з’єднати два кільця?

Якщо ви візьмете на озброєння техніку складових частин, питання стане трохи легшим. По-перше, врахуймо, що розтоплений віск вам не допоможе. Але, розклавши свічку на частини, ви отримаєте віск та ґніт, які мають різні функції. Розділіть їх ще, і віск, за словами МакКеффрі, стане «циліндричними ліпідами», а ґніт – мотузкою, а мотузка – «довгим сплетінням волокон». Тепер вихід очевидний. Роздробіть свічку на металевому кубі, зішкребіть віск з ґнота і використайте його, щоб зв’язати кільця. За даними МакКеффрі, суб’єкти, знайомі з технікою складових частин, розв’язували на 67 % більше завдань.

Виявлення нових функцій предметів допомагає не лише розгадувати головоломки чи розуміти хід думок винахідників. МакКеффрі стверджує, що це може врятувати вам життя у випадку небезпеки. Ось один з улюблених прикладів науковця. Як писала преса, айсберг, через який затонув «Титанік»286, був заввишки понад 120 метрів й сотні метрів завдовжки. Корабель міг пришвартуватися до нього і використати його як пліт. Однак капітан, швидше за все, уявляв айсберг як руйнівну силу, а не як щось плавне´. «Якщо ви називаєте щось айсбергом, – наголошує МакКеффрі, – то вам ніколи не спаде на думку, що цю річ можна використати як плавзасіб, тобто як рятівний човен».

* * *

«Що ж змушує нас напружено працювати над розв’язанням головоломки? – якось за вечерею спитав мене МакКеффрі й зробив паузу, розтягуючи час. – Головоломка дратує нас, – сказав він, і додав загадково, – і бентежить нашу особистість»287. МакКеффрі здобув докторський ступінь із когнітивної психології кілька років тому, коли йому виповнилося сорок. Свою дисертацію він написав на матеріалі загадок із кримінальних сцен Артура Конан Дойля, де будь-яка дрібниця може бути ключем до розкриття злочину. Для МакКеффрі розв’язання складних завдань неможливе без прискіпливого переосмислення звичайних буденних установок.

«Я обожнюю ці моменти осяяння, коли виявляю нові значення в буденних речах», – каже він. Учений пригадав історію, коли йому, щоб замінити тріснуту шибу, довелося везти її до господарчого магазину, розташованого за п’ять кілометрів. Після тривалих зусиль він так і не зміг впхнути шибу в автомобіль. Тоді чоловік подумав прив’язати її до багажника на даху, але вітер міг її зірвати. І раптом він збагнув, що йому слід робити. Замість того, щоб кріпити шибу нагорі, він прилаштував її до вітрового скла. МакКеффрі притиснув шибу склоочисними щітками, щоб вітер її не здув. Так він проїхав п’ять кілометрів, безперешкодно дивлячись крізь лобове скло машини.

Перед тим, як МакКеффрі здобув ступінь доктора наук, у нього вже було три магістерські ступені: з комп’ютерних наук, філософії й теології. Упродовж одинадцяти років він був єзуїтом і кілька років працював у школі. Психологією винаходів він почав цікавитися саме там. «Я зазвичай давав своїм учням головоломки, – пригадує він. – Словесні, механічні чи математичні. Я спостерігав, як вони застрявали на них, і міркував, як я можу їм допомогти, не даючи конкретних натяків, а лише загальну стратегію. Після кількарічної практики я почав розробляти теорію про те, як людям стати більш креативними».

Після опублікування його техніки складових частин МакКеффрі виграв ґрант від Національного наукового фонду27, відтоді він будує свій інструментарій для здійснення відкриттів і започаткував у цій царині власну справу. Техніка складових частин була лише початком. Передусім він хотів допомогти реальним винахідникам.

«Найбільше мене дратувало те, що попередні дослідження в моїй галузі не виробили узагальненого підходу до розв’язання складних проблем», – пояснює він.

Щоб покінчити з цим, МакКеффрі розробив ще одну стратегію під назвою «техніка спектра властивостей». А винайшов він її в такий спосіб: узявши чотирнадцять звичайних предметів, таких як парасоля, ліхтарик, окуляри, ґудзик, подушка, свічка, ручний годинник, він попросив людей назвати якнайбільше властивостей цих предметів. Подумайте про них, щоб у вас виникли звичайні асоціації, що охоплюють функції об’єкта, але виходять далеко за їхні межі – про фізичні властивості, зокрема матеріал, з якого виготовлений предмет, а також функціональні характеристики, а саме: коли його використовують, де його використовують, рухається він чи ні, яку силу треба докласти, щоб його застосувати. Пов’язавши відповіді опитуваних з усіма чотирнадцятьма об’єктами, йому вдалося випрацювати систему з тридцяти двох категорій (яку сьогодні він уже розширив до п’ятдесяти) для всіх типів характеристик фізичних об’єктів. Він також виявив, які категорії й у яких об’єктах люди схильні не помічати.

Коли МакКеффрі попросив учасників експерименту записати всі характеристики об’єкта (скажімо, свічки), люди, здебільшого, зазначили, що вона циліндрична й виготовлена з воску. Крім того, вони вказали, що від неї лине світло, що запалена свічка має язичок полум’я, що вона пахне, надає особливого шарму середовищу, згоряє, розтоплюється, дає тепло, її використовують під час свят і як прикрасу. Він зібрав результати опису різних об’єктів і виявив, що суб’єкти проігнорували двадцять одну із тридцяти двох характеристик запропонованих їм предметів. МакКеффрі припускав, що люди можуть випустити з уваги третину властивостей предмета, та аж ніяк не дві третини, як це насправді сталося. Винахідники, здогадувався МакКеффрі, напевно, також звертають увагу на обмежену кількість характеристик.

Зрештою, на основі даних дослідження він вирішив вигадати нові види свічок. «Я сів і сказав собі: “Погляньмо, скільки варіантів свічок я придумаю за дві години”». Він накреслив просту схему, порівнявши названі учасниками експерименту властивості свічки зі своєю класифікацію з тридцяти двох пунктів. Це дало змогу йому зрозуміти, на які ознаки люди не звертають уваги, коли думають про свічку.

«Перше, на чому я зосередився, це був рух. Ніхто не згадав про рух. Цю властивість цілковито зігнорували. Ніхто не написав щось на кшталт “свічка не рухається”, оскільки нікому ніколи не спало б на думку, що свічка – нерухома! Водночас ніхто не згадав і про те, що полум’я свічки миготить від руху. Тож я сказав собі: “А чом би мені не виготовити свічку, що рухається?”».

Щоб завершити свій експеримент, МакКеффрі звернувся до іншої категорії, яку опитувані теж оминули увагою, – до ваги. Ніхто не відзначив, що свічка зменшується, коли горить. Може, вдасться використати цю властивість, щоб зробити її рухомою? А що коли він зробить терези, на одній чашці яких стоятиме свічка, а на другій лежатимуть тягарці? Аби вивершити свою конструкцію, МакКеффрі додав до неї ще й гасило. Свій винахід він назвав «самозгасальною свічкою».

Ця конструкція дає можливість регулювати, як довго горить свічка, змінюючи вагу на іншій чаші терезів. Тож ви можете залишити свічку горіти, наприклад, іще годину, і вона сама згасне тоді, коли ви вже спите. За дві години МакКеффрі вигадав ще з десять варіантів різних свічок. А свічку, що сама гасне за певний період часу, він навіть продемонстрував представникам компанії Pilgrim Candle288, які підтвердили, що досі не бачили нічого подібного:

Застосувавши свої ідеї розгадування головоломок у щоденному житті, МакКеффрі також зрозумів, що більшість відкриттів відрізняються від осяяння під час гри лише одним моментом. Винахідники, звісно, не мають перед собою всіх об’єктів, що необхідні їм для розв’язання проблеми. Перед ними – весь світ, і тому, щоб знайти відповідь, їм доводиться перебирати безліч варіантів. А це трохи інше, ніж розгадування головоломки. Також МакКеффрі зробив висновок, що майже всі відкриття відбуваються завдяки залученню ідей з інших царин.

«За моїми підрахунками, – пише вчений, – приблизно 90 % нових рішень є звичайними адаптаціями рішень, що вже існують; часто їх просто запозичують з інших галузей у ту, в якій працює науковець». Як приклад він навів компанію, що виготовляє спортивні товари і нещодавно мала проблеми з лижним спорядженням. На високій швидкості, коли лижник робить різкий поворот, краї лиж трохи підіймаються, що збільшує ймовірність падіння спортсмена. Компанія мусила якось зменшити вібрування. Зрештою, рішення було запозичене із техніки виготовлення скрипок. Для того, щоб зменшити вібрацію в деяких скрипках, виробники вставляли тоненьку металеву пластинку. Цією ідеєю скористалася й лижна компанія.

Шукаючи шляхи залучення ефективних рішень з інших галузей, МакКеффрі розробив метод «пошуку аналогії». Найкраще пояснити його можна прикладом з реального життя. Нещодавно до МакКеффрі зі своєю проблемою звернулася матеріалознавча компанія. Проектувальники хотіли додати шар тефлону, тобто антипригарної поверхні. МакКеффрі не спитав навіщо, оскільки не хотів, щоб їхнє завдання впливало на пошук ним рішення. Метод «пошуку аналогії», подібно до інших технік дослідника, спрямований на те, щоб знаходити приховані натяки в звичайних описах й асоціаціях. У цьому випадку компанія описала свою мету так: «додати шар покриття на тефлон». МакКеффрі почав шукати словосполучення «додавання шару» в різноманітних патентах і виявив, що воно означає: (1) хімічний процес (2) між двома поверхнями, (3) що вступають у прямий контакт. Такий опис виводив процес пошуку рішення в інші сфери.

Його метод пошуку аналогії нагадує техніку опрацювання суперсловника з метою віднайдення нових асоціацій. Окрім пошуку сполучення «додавати шар» у наукових публікаціях і патентній базі даних, він також добирає до нього синоніми: прикріпляти, з’єднувати тощо. «Насправді це метод пошуку слова, за допомогою якого ви описуєте те, що вам потрібно, – стверджує МакКеффрі. – Скажімо, ви хочете зменшити вібрування лиж. Якщо ви зупинитеся лише на цьому слові, то поза увагою залишаться інші винаходи, у зв’язку з якими було описано “зниження вібрування” чи “полегшення коливання”». Дослідження МакКеффрі показало, що існує чимало синонімів до дієслова fasten “прикріплювати”. Якщо ви візьмете ґрунтовний словник, – стверджує МакКеффрі, – то виявите, що [в англійській мові] це слово має аж шістдесят один синонім, інші дієслова можуть їх мати від 80 до 120. Тому існує безліч способів опису однієї й тієї ж мети, але люди дуже обмежені у своїх пошуках, коли намагаються передати її іншими словами. Техніка словника розкриває наші широкі можливості в пошуку різноманітних шляхів опису одного завдання».

Аби зметикувати, як додати шар покриття на тефлон, потрібно було дібрати синоніми, наприклад, прикріпити, що не передбачає хімічного процесу, на відміну від сполуки «додати шар». Заковика полягала в тому, щоб використати три поверхні замість двох. Якщо ви помістите магнітний шар під тефлоном, це дасть вам змогу «додати» металеве покриття, що притягуватиметься магнітом. Рішенням став «сендвіч».

* * *

Александер Белл289 та його двадцятип’ятирічний асистент Чарльз Тейнер 1 квітня 1880 року випробували бездротовий телефон на відстані в 213 м, що пролягала від їхньої лабораторії на Ел-стріт у Вашингтоні до даху найближчої Школи Франкліна.

«Містере Белл, – сказав Тейнер, – якщо ви мене чуєте, то підійдіть до вікна і помахайте капелюхом». Роберт Брюс, біограф Белла, згодом описав, як сам винахідник пригадував той момент. «Зайве казати, що я махав із запалом, з ентузіазмом, який рідко трапляється в житті людини». «Протофон» Белла й Тейнера для передавання мовлення використовував сонячне світло. Таким чином, вони випередили бездротові телефони на два десятиріччя, коли інженер-електрик Реджинальд Фессенден, який, як уважають, уперше зміг передати людський голос за допомогою безперервних радіохвиль.

«Протофон» став своєрідним полегшення для Белла, який, незважаючи на відсутність практичної користі, описав його як свій найвизначніший винахід з погляду «застосованих засад». У листі до дружини, датованому квітнем 1879 року, він зізнався у своїх переживаннях, що люди пам’ятатимуть його лише як особу, яка майже випадково винайшла телефон: «Я не витримую думки про те, що навіть мої друзі вважатимуть, що я вчепився за свій винахід і більше ні на що не здатен». Белл відкривав для себе нові горизонти. На ніч він читав статті з енциклопедії. «Таке читання напрочуд корисне перед сном, – зазначав він. – Статті короткі, постійно змінюється предмет оповіді, і завжди дізнаєшся про щось нове». Рушійною силою такої допитливості була постійна потреба в розгадуванні нових головоломок. Його зять, Девід Феїрчайлд, пригадував:

«Містер Белл... був людиною широкої душі. Він випромінював таку енергію й доброту, що будь-яка дріб’язкова думка марніла під його пильним поглядом. Він завжди міг зацікавити будь-кого таємничістю світу, захопливими фактами й спостереженнями, і дати вам відчути, що порожні балачки чи тривіальні дискусії – це гаяння дорогоцінного часу»290.

Феїрчайлд розповідав, як одного вечора онук, тримаючи в руці повітряну кульку, підійшов до Белла, щоб поцілувати його на ніч. «Хіба це не чудово! – вигукнув винахідник, повернувшись до Феїрчайлда. – Лише глянь, як вона підіймається вгору!» Феїрчайлд відзначав, що «зачудування світом було майже пристрастю Белла». Винахідливість Белла ґрунтувалася на його надзвичайній здатності дивуватися. Психоаналітик і філософ Еріх Фромм писав: «Здатність дивуватися насправді лежить в основі усіх творінь: чи то мистецьких, чи то наукових»291.

Томас Едісон, один із постійних суперників Белла, був менш романтичною особою. Маючи за плечима лише кілька місяців формальної освіти, він наголошував на важливості систематичної праці, наполегливості й експериментування. На його рахунку – 1 093 запатентовані винаходи, і до сьогодні в цьому його ніхто не перевершив. Він любив працювати одночасно над кількома проектами, які часто впливали один на одного. У біографії Едісона292 Пол Ізраель відзначав ще одну особливість винахідника:

«Одна з рис характеру Едісона полягала в його схильності вигадувати нескінченну кількість варіантів окремого винаходу. Едвард Дікерсон, юрист Western Union, описував його як людину, яка мала «незвичайне калейдоскопічне мислення. Він повертає голову, і все наче починає кружляти, як у калейдоскопі, в найрізноманітніших комбінаціях, більшість з яких можна запатентувати».

Невдовзі після винайдення телефону Едісон запатентував принцип роботи лампи розжарювання. Нововведення в електриці (на кшталт використання іскри для запалення гасових ламп) спочатку вважалися, як писав Том Стендейдж у книзі «Вікторіанський інтернет», «звичайними додатками до телеграфу». Проте з винаходами Едісона й іншими відкриттями, як, наприклад, використання електрики для живлення трамваїв чи ліфтів, люди потрапили в нову реальність. Телеграф став не фундаментальною категорією, а лише одним зі шляхів використання електрики.

Вихід за межі наявних концептуальних категорій і запозичення рішень з інших царин є визначальними для створення інновацій. Також вони багато важать і для творчого процесу. Джон Ґарднер, письменник і літературний критик, назвав змішування двох мистецьких форм «жанровим переходом»293. Він визначив це як основний засіб творення нових мистецьких форм. Якщо, наприклад, композитор шукає щось нове, писав Ґарднер, то «він може спробувати запозичити структури з інших видів мистецтва, наприклад, кінематографа, театру тощо». Гершвін і Стравінський сполучали джаз та класичну музику. Шекспір у своїх похмурих комедіях не розділяв комедії й трагедії. Щоб створити детективну оповідь, Едґар Аллан По поєднав своє зацікавлення головоломками з реальними кримінальними історіями. Франц Кафка, щоб створити один із найбільш динамічних і магнетичних літературних творів, згодом переінакшив ідею По: кафкіанський персонаж К. – детектив, який не може розплутати таємниці. А що ж буде, якщо митці та письменники, щоб розкрити приховані можливості, створюватимуть методи, подібні до методів Тоні МакКеффрі? Або ж коли інші фахівці систематично вивчатимуть, як їхні підходи обмежують пошук рішень?

Я поцікавився у МакКеффрі, які характеристики він уважає визначальними для винахідників. За збігом обставин, він саме повернувся з Музею Томаса Едісона в Нью-Джерсі. Він був вражений постійним бажанням Едісона все проблематизувати: «Як це працює? Чи можна зробити це по-іншому? Чи може воно працювати ще якось?». На думку МакКеффрі, успішного винахідника вирізняють дві речі. По-перше, це далекоглядність. Якщо 90 % винаходів, як він з’ясував, ґрунтуються на проведенні аналогій, то винахідники мають запозичувати ідеї звідусюди. По-друге, вони повинні намагатися глибше зрозуміти сутність речей, адже вони не еклектичні аматори. Вони справді мусять углиблюватися в те, як працює та чи інша річ, і не боятися ставити очевидні запитання. «Винахідники, – стверджує він, – думають широко й глибоко. Фахівці мислять глибоко, але не широко. Натомість аматори – широко, але не глибоко. Винахідники ж – і так, і так».

Розмовляючи з МакКеффрі, важко було не помітити центральної ідеї, що червоною ниткою пронизує всі його техніки стимулювання відкриттів: приховані обмеження властиві щоденному сприйняттю. Усвідомивши, що шини – це накачані повітрям гумові трубки, що ґніт можна використати, свічка може рухатися, а додавання шару передбачає хімічний процес, успішний винахідник може уникнути вузьких підходів, притаманних повсякденному мовленню. У ширшому сенсі це доводить необхідність недовірливого ставлення до традиційних асоціацій та означає, що піддавати норми певним сумнівам – незалежно від їхньої авторитетності – може виявитися надзвичайно корисним.

* * *

Творче начало не можна закрити в банці, як метелика. Моменти осяяння не були б моментами осяяння, якби їх можна було штампувати, наче на конвеєрній стрічці. Проте, шукаючи методи, які б дали змогу виявити можливі рішення, які ми досі не зауважували, МакКеффрі (разом з іншими однодумцями) зробив серйозні кроки, щоб підвищити наші шанси на віднайдення нових шляхів розв’язання старих проблем. Навіть найскромніші імпульси можуть допомогти поліпшити наше життя.

У Бразилії один механік294 нещодавно дізнався, що прозора одно- чи дволітрова пляшка з водою й відбілювачем має той самий ефект, що й лампочка. Оскільки вода заломлює світло, сонячне проміння, що проходить крізь воду, розсіюватиметься в різних напрямках. Встановіть пляшку в отвір на даху будинку, і всередині буде достатньо світла, щоб освітити горище. Такі пляшки, що розсіюють світло, рівноцінні лампочкам на п’ятдесят-шістдесят ват. Вони надзвичайно економлять електроенергію й дають можливість освітлювати неелектрифіковані приміщення. 2012 року сталося інше важливе нововведення. Уряд Гаїті розгорнув партнерський проект з мобільною компанією Digicel з метою здійснення соціальних виплат через мобільні телефони. За програмою Ti Manman Cheri, жінкам, діти яких навчалися в школах, в електронний спосіб сплачували щомісячні стипендії. Завдяки цій програмі найбідніші громадяни Гаїті мали можливість отримати матеріальну допомогу. А все це починалося з карток з ефірним часом.

Концерн Worldwide295, міжнародна гуманітарна організація, продемонстрував креативний підхід до виплат матеріальної допомоги, навіть не забезпечуючи мобільними телефонами всіх одержувачів, – так само, як це зробила Digicel на Гаїті. У 2008 році під час пілотного проекту в Кенії організація виплатила допомогу 3 000 жителів Керіо Веллі, використовуючи інфраструктуру M-PESA. На той час не всі мали телефони, та концерн водночас розумів, що не зможе купити мобільні телефони для кожного. Відтак один апарат видавали на групу з десяти осіб. Усе, що потрібно було одержувачам, – це власна сім-карта, маленький пластиковий чіп, що вставляється в телефон, оскільки кожна «сімка» має вбудовану схему, яка зберігає унікальний ідентифікаційний номер абонента.

Концерн Worldwide згодом повторив цю практику в Найробі. Ірене Окот, учасниця програми й матір п’ятьох дітей, пояснила, як працює система: «Я підходжу до працівника M-PESA, даю свою сім-карту, щоб вставити в їхній телефон». Окот просто використовувала мобільний телефон продавця. Їй потрібно було лише ввести секретний ПІН-код і забрати гроші. Хтось у концерні здогадався, що людям навіть не потрібні телефони, щоб отримати гроші. Сім-карти мають ширші функції, ніж уважали до цього. Серед усього іншого «сімки» можуть також бути дебетовими картками, а халупи на краю світу, де немає й електрики, можуть стати банкоматами.

27 National Science Foundation.

Розділ 9. Мистецтво суперечностей

Що нам дає різноманіття

Єрусалим – метрополія з межами та кордонами296. Його історичне осердя – Старе місто, огороджене з усіх боків мурами й розділене на низку кварталів: вірменський, християнський, єврейський і мусульманський. Ці поділи існують з давніх часів. Закостенілі лінгвістичні й культурні розбіжності не так відчутні в Новому місті. Менш помітні кордони відокремлюють єврейське поселення Петт у південному Єрусалимі. Візьміть праворуч від вулиці Якова Петта297 і прямуйте далі вздовж Берл Локер. Ви побачите житловий район, засаджений пальмами й лимонними деревами, трояндами і садами на дахах. Чотириповерхові будівлі з бежевої цегли з декорованими стінами й воротами сусідять з кількома багатоквартирними восьмиповерховими будинками. Різнобарвний одяг висить на мотузках поряд із кондиціонерами. Квіти бугенвілеї обвивають стовбури кипарисів. Виїхавши з Берл Локер, потрапите на вулицю А-Натр, що веде до арабського поселення Бейт Сафафа. А-Натр згодом переходить у вулицю А-Сафа й перетинає шосе Аль-Када одразу ж на північ від Зеленої лінії 1949 року. У Бейт Сафафа чомусь немає висоток298. В арабських районах Єрусалима складно отримати право на забудову. Відсутність висотних будинків – єдине, що відрізняє цю місцину від району Петт. Оливкові дерева висаджені в коричневий ґрунт. Діти грають у футбол на спортивних майданчиках. Під час мого візиту в ці краї саме розпочалося будівництво спірного шосе через Бейт Сафафа299, щоб з’єднати території, де проживають ізраїльські євреї на півдні Західного Берега з центром Єрусалима, а далі – з Тель-Авівом. У січні 2014 року Верховний суд надав Ізраїлеві право будувати шосе300. Проте жителі Бейт Сафафа вгледіли в цьому проекті намагання виселити їх з рідної землі.

За всю історію Єрусалима в місті ніколи не панувала одна релігія. Його мешканці мають протилежні думки на те, яким є Єрусалим. На території, де споконвіку точаться війни, майно переходить із рук у руки, а етнічні й релігійні конфлікти ніколи не вщухають, однобічні погляди можуть приваблювати й заспокоювати людей. Араби та євреї зрідка контактують між собою, більшість шкіл у Єрусалимі розраховані або на єврейських, або на арабських дітей. Змішані школи – велика рідкість.

Однак сьогодні в Петт, у маленькому парку навпроти автобусної зупинки й неподалік від дороги, вимощеної червоною бруківкою, одна зі шкіл проводить експеримент. Вона називається «Рука в руці»301 і є одним із п’яти навчальних закладів такого типу в Ізраїлі. Школи «Рука в руці» – інтегровані, з однаковою кількістю єврейських й арабських школярів. Учні в них не просто знайомляться із суперечностями – глибокими неоднозначностями – повсякденного життя в Єрусалимі. Вони потрапляють у вимір між двома крайнощами і вчаться сприймати світ із двох позицій. Щодня діти осмислюють два різні шляхи розуміння міста. Тут у класах є по два вчителі, які працюють з окремими групами. В одній навчання відбувається арабською, в іншій – на івриті. Учні цих шкіл – двомовні.

* * *

Вивчення наслідків двомовності особливо складне302. По-перше, з огляду на те, що особи, які розмовляють двома мовами, не завжди володіють кожною з них однаково і не завжди використовують їх однаково часто. Різні мови по-різному впливають одна на одну. Білінгви мають різний, часто суперечливий, культурний досвід. Італійська й румунська більш споріднені лінгвістично, ніж, скажімо, арабська й норвезька. Одна річ для двомовної дитини виростати в Парижі й Римі, а зовсім інша – дорослішати в Москві та Буенос-Айресі. Незважаючи на змішування, психологи зауважили позитивний взаємозв’язок між білінгвізмом і творчістю. В одному огляді303 було відзначено, що з двадцяти чотирьох досліджень, у яких порівнювали монолінгвів і білінгвів, двадцять показало, що двомовні люди більш творчі. Авторка роботи, психолог Ліна Річчіарделлі, припустила, що ця перевага безпосередньо залежить від рівня володіння обома мовами.

Дін Саймонтон304, психолог із Каліфорнійського університету в місті Девіс й експерт із психології творчості, провів несподіване дослідження, де продемонстрував, що мистецькі спалахи переважно відбуваються після рецепції зовнішніх впливів. Саймонтон зацікавився творчими процесами в середині 1970-х років, коли писав докторську дисертацію. Тоді він намагався зрозуміти, чому творчі генії, як правило, живуть в окремі історичні періоди. Він дивувався, чому так багато визначних людей було в «золоту» чи «срібну» добу, але майже не було в так званому «темному середньовіччі»? Чим пояснити диспропорцію між творчими геніями ренесансної Італії та, скажімо, ісламського Багдаду під час правління династії Аббасидів? Шукаючи джерела соціальної та культурної творчості, Саймонтон зрештою звів усе до мультикультуралізму й білінгвізму.

В одному історичному дослідженні Японії Саймонтон поділив період від 580 року до 1939 на двадцятирічні інтервали. У кожному такому часовому проміжку він визначив кількість визначних іммігрантів, кількість закордонних поїздок і чи мали місце чужоземні впливи. Після цього він порівняв ці коливання з чотирнадцятьма показниками національних досягнень, зокрема в царині релігії, бізнесу, медицини, філософії й мистецтва. Відкритість до чужоземних впливів і частотність подорожей за кордон, як він з’ясував, корелювала з досягненнями в бізнесі та релігії. Найнесподіванішим виявилося те, що чим строкатішим було японське суспільство, тим інтенсивнішим ставав поступ через два покоління в таких галузях, як медицина, література й малярство. Розмаїття спочатку видається складним, проте через десятиліття ми отримуємо значні позитивні зрушення. Якщо спочатку іммігранти посідають маргінальне становище в суспільстві, то згодом, «одне- два покоління по тому, – як пояснює Саймонтон, – вони не просто інтегруються, їхня культура також стає частиною “плавильного тигля” (так само, як ми, наприклад, почали їсти піцу чи чоу мейн)».

Родіка Даміан і Саймонтон в розділі «Посібник із геніальності» описали джерела творчості в широкому розумінні як «диверсифікацію» досвіду. Такі зміни в досвіді «стимулюють людей вийти за межі “норми” і подивитися на світ з різних боків», а це, у свою чергу, сприяє формуванню «когнітивної гнучкості, необхідної для продукування творчих ідей». В одному широко відомому дослідженні305 розглядалися такі успішні особистості, як Т. С. Еліот, Ґрем Ґрін, Джиммі Картер, Карл Юнґ та Маргарет Мід. Цікаво, що більшість із них були іммігрантами в першому або другому поколінні. Розвідка про видатних американських математиків306 показала, що 52 % з них були чужоземцями або ж американськими громадянами в другому поколінні. Незважаючи на те, що іммігранти, народжені за межами Сполучених Штатів, становлять 13 % населення країни, вони є авторами 30 % американських запатентованих винаходів, і чверть із них стала Нобелівськими лауреатами. Експеримент 2009 року показав307, що люди, які провели якийсь час за кордоном, частіше розв’язують головоломку Карла Дункера зі свічкою.

Висновок про те, що люди, які глибоко занурюються в інші культури, ефективніше розв’язують головоломки, підкріплює важливу ідею, на якій Джером Брунер (автор експерименту зі зміненими кольорами гральних карт) наголошував упродовж своєї кар’єри308. Наше намагання зменшити чи розв’язати неоднозначність, уважає він, закорінене в культурі.

Брунер народився в 1915 році. Коли я розмовляв із ним, йому було дев’яносто сім років, але мислив він напрочуд ясно. Те, як ми колективно даємо раду неоднозначності, зауважував він, є «основою того, що ми називаємо культурою людей». Учений зазначив, що наші спільні, викривлені установки і визначають сутність культури, адже культура – це колективна деформація світу, спільне приховування або ж спільне заперечення неоднозначності. Загалом культуру можна визначити як набір інструкцій для згладжування ймовірних суперечностей309. А відомі бренди, технології та генії, яким ми повинні вірити, слугують орієнтирами для сприйняття світу.

Ось чому проживання в чужій країні робить людей більш винахідливими. Саме тому занурення в нову культуру чи постійний рух між двома культурними парадигмами можуть порушити наші сподівання. Це допомагає нам вийти за межі нашого традиційного мислення, наприклад, елементарно усвідомити, що коробку можна використати не лише для зберігання речей. Той факт, що мова – це один зі шляхів, за допомогою якого культура досягає спрощення світу, також пояснює, чому білінгви більш творчі. Як з’ясував МакКеффрі, мовні обмеження можуть перешкоджати інноваціям, натомість вивчення іноземних мов сприяє подоланню цих перешкод.

* * *

Двомовні діти переважно засвоюють дві культурні практики осмислення світу. Однак володіння двома мовами має й іншу значну перевагу, зокрема на рівні функціонування мозку310. Еллен Бялисток з Йоркського університету є першопрохідницею у вивченні когнітивних аспектів білінгвізму. Її дослідження демонструє, що білінгви перемагають монолінгвів на різних тестах у трьох ключових аспектах: здатність зосередитися, вміння відсіяти непотрібну інформацію й пам’ятати необхідну. Оскільки обидві мови активні й функціонують одночасно, білінгви повинні пам’ятати не лише про те, яку мову в якій ситуації використати, а й про необхідність такого вибору.

Білінгви, наприклад, краще виконують класичний тест Струпа311. В одній із перших версій тесту, опублікованій у 1935 році Дж. Рідлі Струпом, суб’єктам запропонували два завдання. У першому їм потрібно було подивитися на різнокольорові квадрати й визначити колір: червоний, блакитний, зелений, коричневий чи фіолетовий. У другому завданні суб’єктам пропонували слова, надруковані тими самими кольорами, і вони мали визначити колір шрифту. Заковика полягала в тому, що слова на позначення кольору та колір шрифту не збігалися. Наприклад, слово «червоний» могло бути надруковане блакитним. Як пояснював Струп, «коли слово “червоний” було надруковане блакитними літерами, його називали “блакитним”, якщо ж зеленими – на нього казали «зелений», а коли слово «коричневий» було надруковане червоним шрифтом, його ідентифікували як «червоний» тощо». Якщо перевести тест Струпа в чорно-білу палітру312, то він матиме такий вигляд:

Завдання полягало в тому, щоб читати зліва направо рядок за рядком і називати кольори друку вголос: «білий, сірий, чорний, сірий, білий, чорний, білий...». Щоб правильно визначити кольори тексту, ви мусите читати повільніше, ніж зазвичай. У своєму експерименті Струп зіставив час, який учасники витрачали на описування кольорових блоків і на називання кольорів, що суперечили позначуваним словам. Людям знадобилося на 70 % більше часу, щоб визначити кольори, які не відповідали словесному позначенню28.

Уявіть собі свідоме контролювання, що відбувається під час читання слова та зіставлення його з кольором, а потім – відсутність потреби в такому зіставленні. Це нагадує ситуацію, коли людина-білінгв змушена постійно змінювати мови – процес, що ніколи не закінчується. Одне із досліджень показало, що навіть семимісячні малюки, які виростали в двомовних родинах, краще контролювали свою увагу, аніж ті, що виростали в одномовній сім’ї314.

Білінгви постійно сортують суперечливу інформацію. Діти-білінгви навіть змішують мови на ранніх етапах – явище, що називається перемикання кодів. Бялисток описала цю ментальну боротьбу в термінах навчальної концепції, яку запропонував Піаже. Ви «сподіваєтеся на те, що все йде своїм порядком, – пояснює вона, – і раптом потрапляєте в нову ситуацію, що нагадує вам іншу, звичну для вас, і ви, відповідно, застосовуєте відому вам поведінку. Це називається асиміляція. Проте час від часу буває так, що нова ситуація не вписується у відоме вам. Ви не можете скористатись однією із власних схем. Єдине, що вам залишається – трохи змінити схему. У цьому разі маємо справу з акомодацією. І саме це відбувається тут. Щось дещо інше. Білінгвізм працює як своєрідний маленький подразник, що змушує вас попрацювати головою».

Управління конфліктом між двома мовами, здається, навіть має довготривалий і захисний вплив на мозок. Дослідження 2011 року, учасниками якого були іспансько-англійські білінгви, дало змогу з’ясувати, що в більш вправних білінгвів рідше виявляли симптоми хвороби Альцгеймера315. Робота мозку впродовж усього нашого життя створює когнітивний резерв. Важливо підкреслити, що білінгвізм має не лише позитивні аспекти. Один із його недоліків – зниження мовленнєвої невимушеності. Білінгви часто страждають на брак слів, а також частіше обмовляються. Їхніх словниковий запас у кожній із мов трохи менший, ніж у монолінгвів.

Однак переваги більш значущі, ніж недоліки. Учені продовжують дискутувати щодо точного визначення когнітивних механізмів, проте, як зазначено в доповіді Європейської комісії 2009 року316, сотні досліджень вказують на прямий зв’язок між білінгвізмом і творчістю. У 2005 році Бялисток і Дана Шапіро317 також довели, що білінгви краще дають раду неоднозначності. В одному з експериментів вони продемонстрували п’ятирічним дітям-білінгвам різні комбінації багатозначних обрисів, кожна з яких містила дві приховані фігури:

Дітям досить важко розпізнати обидва образи в цих малюнках почасти тому, що їм перешкоджав перший, який вони побачили. «Якщо дитина вирішила, що це щур, – зазначає Бялисток, – для неї проблематично відійти від цієї думки. Коли образ визначено… він наче кам’яніє в просторі». Проте діти-білінгви втричі швидше, ніж монолінгви, ідентифікували і щура, і чоловіка, а згодом вдвічі легше розрізнили вазу й людські профілі, і нарешті набагато спритніше вгадали на малюнкові гравця на саксофоні й жінку. Навчившись використовувати в житті дві мови, тобто призвичаївшись до лінгвістичної невизначеності, діти-білінгви починають швидше розв’язувати складні проблеми.

Білінгви також краще розуміють довільну природу слів і символів. Кілька років тому дослідниця Сандра Бен-Зів318 попросила дітей – монолінгвів та білінгвів віком від чотирьох до восьми років – уявити собі, ніби об’єкти називаються по-іншому. Проводячи експеримент з дітьми-білінгвами, які володіли, скажімо, івритом й англійською, їм сказали: «Ви знаєте, що англійською це називається літак [дослідниця показує іграшковий літак]. У цій грі ми називатимемо його черепахою». Потім у дітей запитали: «Чи може черепаха літати? [Правильна відповідь: Так]. Як черепаха літає? [Правильна відповідь: За допомогою крил]. Діти-білінгви легше і спритніше відповідали на запитання, де використовувалися дивні слова. Жан Піаже319 розробив для дітей схожий тест, що став відомий як «загадка сонця-місяця». Він запропонував уявити, що назви сонця й місяця вирішили поміняти місцями. Коли ми лягаємо спати вночі, що світитиме на небі? Який вигляд матиме небо? Коли згодом цей самий тест запропонували дітям-білінгвам (частково і повністю двомовним), то вони прудкіше, ніж монолінгви, відповіли, що небо буде яскравим.

Саймонтон запропонував цікавий маленький експеримент [25], що допомагає пояснити, чому цей тип концептуальної гнучкості може впливати на творчість. Візьміть двадцять іменників, часто вживаних у мовленні, і хороший двомовний словник. Спочатку перекладіть усі англійські лексеми з усіма можливими значеннями на іншу мову. Потім перекладіть кожне іноземне слово назад англійською і повторіть. Спробуймо французьку і розпочнімо з англійського слова window «вікно». Це слово, якщо йдеться про вікно в кімнаті, має французький відповідник fene^tre. Вікно в машині називається glace [26]. У магазині – vitrine. І нарешті віконце в банку – guichet. Якщо ми перекладемо слово fene^tre назад англійською, то отримаємо два нові значення: fenestra та inliner. Fenestra – анатомічний термін, що позначає невеличкий отвір чи перфорацію, зокрема між середнім та внутрішнім вухом. Inliner – геологічний термін, що використовується на позначення утворення, оточеного молодшими гірськими породами. Glace означає лід, морозиво, паморозь та дзеркало. Vitrine – це скляні дверцята в шафці. Guichet перекладається як «каса для продажу квитків». Ви можете уявити, що здатність осмислювати різні значення дає змогу водночас розширювати кількість речей, що спадають на думку при згадці лексеми window «вікно». Загалом Саймонтон припускає, що білінгви володіють технікою Тоні МакКеффрі, яка стосується тезауруса. Вони не затиснуті в мові, бо усвідомлюють її гнучкість.

Коли людина є повним білінгвом, у цьому разі, як зазначає Саймонтон, «усі концепти мають репрезентації в обох мовах, але самі репрезентації не можуть бути ідентичними». Ось чому комп’ютерні переклади далекі від досконалості. Звідси робимо висновок про те, що «самі по собі концепти мають бути більш відкритими й гнучкими». Колін Бейкер, дослідник явища білінгвізму, запропонував вдалий приклад того, як багатомовність забезпечує ширше і складніше розуміння світу. У валлійській мові слово «школа»322 звучить як ysgol, і його друге значення – «драбина». Тож, якщо ви знаєте валлійську й англійську, то ваш концепт школи розширюється до «місця, де ви піднімаєтеся у світ».

Ця ідея частково лежить в основі єрусалимської школи «Рука в руці». Освіта, яку тут пропонують, є і когнітивно, і культурно ціннісною. Учителі свідомі того, що їхній проект довготерміновий. Учителька другого класу Яффа Шира Ґроссберґ має двадцятиоднорічний досвід учителювання323, зокрема одинадцять років вона викладає в школі «Рука в руці». Під час мого візиту вона розповідала мені про філософію навчального закладу, поки діти бігали навколо нас під час перерви, здіймаючи божевільний ґвалт. У її класі, як і в класах інших учителів від підготовчого аж до шостого, наставники працюють у тандемі.

«Ми навчаємо через розмову, – почала вона. – Це діалог між моєю колегою і мною, до якого далі ми залучаємо дітей. З дітьми я спілкуюсь на івриті, так само я звертаюся й до вчительки, з якою викладаю в класі. А вона відповідає мені арабською. Ми заохочуємо молодших учнів відповідати тією мовою, якою їм легше. Коли ж вони переходять у старші класи, ми вимагаємо, щоб вони відповідали тією мовою, якою було поставлене запитання. Наприкінці другого класу учні цілком володіють пасивним двомовним сприйняттям». З першого класу учні вивчають обидва алфавіти й основи читання та письма.

Захоплення Шири Ґроссберґ своїми учнями очевидне. Частково, каже вона, вони такі самі, як й інші діти. Б’ються та скаржаться, що хтось поцупив у них стілець чи олівець. Проте культурні впливи завдяки володінню двома мовами, арабською й івритом, дуже відчутні. «Вони помічають, що навчаються в змішаному середовищі євреїв й арабів. – зауважує Ґроссберґ. – Вони відчувають, що це інакша і незвичайна ситуація. Проте вони ще малі, щоб ставити якісь бар’єри. Згодом, коли вони дорослішають і здогадуються, що відмінності між ними можуть слугувати бар’єром, то бар’єр уже зник сам собою». Наче здогадавшись, що ми вже закінчили нашу розмову, море маленьких дівчаток підхоплює й відносить пані Ґроссберґ назад у клас, учепившись за неї, наче за рятувальний пліт.

* * *

Неподалік від Єрусалима, на кам’янистій горі, розташовано Національний меморіал Голокосту «Яд ва-Шем»324. Там я зустрів родину з трьома хлопчиками. Восьмирічний Трістан – найстарший, Андрієві було шість, а Амосу – лише три. Трістан й Андрій відвідували школу «Рука в руці». Ґроссберґ була вчителькою Трістана. Їхній батько Філіп Туйту – франко-алжирський єврей, і хлопчики мають прекрасну бронзову шкіру, що наче віддзеркалює коричневі барви тутешньої землі. Даная Елон, його співмешканка, – американсько-ізраїльська режисерка.

Туйту веселий та говіркий, з милим характером, що ще більше зачаровує своєю іронічністю і внутрішньою силою. Елон має темне волосся й виразні очі – з коричнево-золотавим обідком навколо зіниць і зеленою, майже бірюзовою райдужкою. Вона спокійна й жартівлива. Вабить людей своїм розумом.

Амос ще вивчав арабську, а Трістан й Андрій уже добре її опанували. Крім того, вони різною мірою володіють івритом, французькою й англійською. Хлопці відпочивали після шкільного дня. Амос, сидячи на дивані, намагався прилаштувати машинку всередину іграшкової вантажівки. Андрій повідомив мені, що змайстрував повітряного змія, і почав співати на івриті пісеньку про пташку. Трістан, час від часу відволікаючись від гри на іPad, запевнив мене, що перехід з однієї мови на іншу – для нього взагалі буденна справа і що його найкращі чотири други – араби.

Елон часто дивувалася з того, як легко діти перемикають мовні коди. «Вони розповідають цікаві речі. Наприклад, на івриті фраза “я люблю це” звучить як “ani met al ze”. Але met означає “мертвий”. Тож дослівно Трістан каже: “Ти мертвий від цього, чи не так?” Іноді вони роблять несподівані переклади. Я думаю, це допомагає їм ширше дивитися на світ. Вони долають не лише мовні бар’єри, а й національні, релігійні та расові межі».

Елон сама виростала в родині, де розмовляли трьома мовами: івритом, англійською й італійською. Отож з дитинства вона перебувала в різних соціальних світах. На стику цих світів народилося її захоплення режисурою. «Ви виростаєте в середовищі, де існують суперечності, – зізнається вона. – Це дає вам можливість по-різному дивитися на речі».

Вона вперше відкрила свій режисерський талант зовсім випадково. Після того, як її вигнали зі школи, їй пощастило потрапити до унікальної мистецької академії, де був факультет кінематографії. Незважаючи на те, що в той час фінансування для ізраїльських режисерів було рідкістю, факультету вдалося залучити до викладання найкращих кіномитців країни, які залишили свій слід у національному кінематографі. Щоп’ятниці вони влаштовували для студентів перегляд якоїсь класичної стрічки, і якось Елон побачила «Сім самураїв». Вийшовши з кінотеатру, вона вже знала, чого хоче в житті. У 1995 році Елон закінчила Школу кінематографії імені Тіша в Нью-Йоркському університеті, отримавши відзнаку за операторську роботу й Національну стипендію Істмана.

Її першою важливою роботою стала документальна стрічка «Інша дорога додому», де мисткиня показала власне дитинство в Єрусалимі. Невдовзі після Шестиденної війни 1967 року палестинець з окупованого селища Баттір постукав у двері будинку її батьків. Його найняли доглядати за маленькою Даною. Чоловік прожив у сім’ї двадцять років. Його звали Махмуд, але для Елонів він був Муса. У стрічці Елон блукає вулицями Паттерсона (штат Нью-Джерсі), щоб знайти синів Муси, які без батька емігрували до США і розпочали там свою справу. Сам Муса в сімдесят шість полетів в Америку, щоб віднайти свою родину. Він здійснив небезпечну, багатоденну подорож через численні контрольно-пропускні пункти та Йорданію. «Здається, – писали в New York Times, – нам нескоро пощастить побачити більш зворушливу картину віднайдення себе, завжди приховану за політикою, але таку звичну для палестинців та ізраїльтян». Журнал Variety вихваляв документальну стрічку за «нефальшиву простоту». У фільмі Елон запитує Мусу про спогад, що назавжди вкарбувався в її пам’яті, коли він обережно й делікатно випрасовував для неї ізраїльську військову форму. «Не варто про це згадувати», – відповідає він. Для нього це було виявом любові й поваги до цієї родини.

У 2009 році вийшла у світ документальна стрічка Елон «Дещо особисте», знята в жанрі романтичної комедії. У ній висвітлено переваги й недоліки обрізання. Фільм розпочинається з народження Трістана й закінчується появою на світ Андрія. У ньому точаться дискусії між Даною і Туйту про те, чи робити хлопцям обрізання. Туйту був за цю традицію, адже її дотримувалася його родина. Елон вагалася. Стрічка «Дещо особисте» в 2009 році отримала нагороду «Найкращий документальний фільм Нью-Йорка» в Трайбеці. Обидві роботи – «Інша дорога додому» та «Дещо особисте» – показують суперечності: релігійні, політичні чи то особистісні. «Інша дорога додому» побудована навколо спогаду Елон про те, як Муса прасував їй військову форму. Вона не могла осягнути суперечність, що так і лишилась у фільмі нерозв’язаною. Елон не відповідає й на питання, що постають у другій стрічці. Вона просто проблематизує світ людини. Одного разу вона зауважила, «що не прагне з’ясувати, хто мав рацію, а хто – ні». Її фільми – надзвичайно цікаві роздуми про складні питання.

Один із теперішніх проектів Елон змальовує дорослішання Трістана, Андрія й Амоса в Єрусалимі. В одній зі сцен вона прикріпила мікрофони до Трістана та його палестинського друга, учня школи «Рука в руці», коли вони вночі йшли вулицями Єрусалима з кількома іншими хлопцями. Це був День пам’яті, коли в Ізраїлі вшановують загиблих в ізраїльських війнах.

«Вони взяли скейтборди, – оповідала Елон, описуючи сцену, що відбувалася в місцині між районами Петт і Бейт Сафафа, поблизу школи “Рука в руці”. – Вони пішли гуляти. Було близько сьомої години вечора. Діти йшли темними алеями. Там були жінки, арабські жінки, й друг Трістана застеріг: “Не говори на івриті, бо тут тебе проклянуть, і ти й не знатимеш коли”. Потім почулися сирени на честь Дня пам’яті, і хлопці стали струнко, зауваживши: “Це в пам’ять про жертв голокосту”». Інші були спантеличені, адже День пам’яті жертв голокосту був тиждень тому. «Хлопчик-палестинець пояснив іншим, що сирени звучать на знак ушанування жертв голокосту. І всі стали струнко. Після чого група попрямувала іншою дорогою, а Трістан і його друзі зауважили: “Гаразд, нам не варто розмовляти тут на івриті”. А вже через сотню метрів хлопці кажуть: “А тут не треба говорити арабською”».

Їм було по сім років, коли вони маневрували культурним мінним полем, переходячи з мови на мову, намагаючись зрозуміти обидва світи й рухатися між ними вільно. Коли Елон пригадувала цю сцену, сидячи зі мною після вечері, Андрій втрутився в нашу розмову, щоб сказати по-арабськи, що він її любить. «Арабська вимова цього хлопця бездоганна, – зауважила вона. – Вона походить з його єства».

«В Андрія багато друзів арабів і євреїв», – сказала жінка, тримаючи на колінах середнього сина. Вона розповіла мені про поїздку родини в палестинське місто Єрихон і про те, як комфортно почувалися там хлопці. «Вони поводяться вільно в товаристві арабів. Вони не ростуть замкнені у своєму середовищі, і вони не бояться іншого».

Батьки, що віддають дітей у школу «Рука в руці», мають різну мотивацію. Батьки-араби хочуть, щоб їхні кровинки говорили на івриті без акценту і згодом могли стати повноцінними членами ізраїльського суспільства. Батьки-євреї – ліберали. Адже для єврейської дитини говорити арабською без акценту – це політичний акт.

«Якщо говорити про політику слабших, – заначає Елон, – то араби глузують з євреїв, які говорять арабською. Так вони можуть узяти реванш. У тому, що євреї говорять арабською, прихована справжня соціальна проблема. Я володію арабською, але не наважуюся говорити нею в громадських місцях, оскільки відчуваю, що наче поринаю в складне історичне минуле. Я відчуваю це, коли вимовляю “ha” чи “huh”. Це суттєво. Тому, коли я чую, як говорить Андрій…». Переповнена емоціями, вона хитає головою і робить багатозначну паузу. Андрій починає хизуватися своєю арабською, а його тато приносить десерт – велику миску з кавуном.

* * *

За кілька місяців до мого приїзду325 кількох учнів шостого класу зі школи «Рука в руці» словесно образили, а потім побили в громадському транспорті. Діти не робили нічого поганого, а просто розмовляли між собою арабською: аж раптом це почули єврейські підлітки. «Ви маєте бути вдячні, що ми дозволяємо вам тут жити», – сказав один із них. Старша жінка його підтримала. «Як вам узагалі не соромно за себе, – вигукнула вона. – Ви – мавпи». І згодом додала: «Я підішлю когось, щоб вас повбивати... Ви не маєте права жити». Вона вхопила дівчинку за волосся і потягла її. Коли водій спробував залагодити конфлікт, один із підлітків відповів: «Я не соромлюся бути расистом. Я ненавиджу арабів. То й що?». Водій викликав поліцію, яка затримала жінку.

Прихильники школи «Рука в руці» поширили Єрусалимом листівки:

Так! Ми можемо мати інший колір шкіри.

Так! Ми можемо мати інше віросповідання.

Так! Ми можемо говорити різними мовами.

Так! Це необхідно, щоб наші діти могли безпечно їздити в автобусах.

За рік до того хтось вивісив плакат «Смерть арабам» на подвір’ї школи «Рука в руці». Вочевидь, це зробили ізраїльські євреї-радикали. У такий спосіб вони відплатили за дії уряду проти нелегальних поселень на Західному березі326. За день до мого приїзду Трістан отримав домашнє завдання написати листа до Суперляндії327, аби адміністрація місцевого парку розваг постановила, щоб арабські і єврейські діти не могли відвідувати парк в одні й ті самі дні. Одні дні будуть для євреїв, інші – для арабів. У листопаді 2014 року, одного суботнього вечора, від пожежі згоріла частина школи. Вогонь спалахнув у приміщенні початкової школи328.

* * *

У 2011 році психологи Арні Роетз й Ален ван Гієль329 зіставили концепцію Арі Круґлянські про потребу людини в завершеності з описами упередженого мислення, які здійснив Ґордон Оллпорт. Роетз і ван Гієль з’ясували, що причини упередженості можна пояснити загальним когнітивним світоглядом, якому притаманна спраглість до чіткості. Упереджені люди, писав Оллпорт у своїй знаковій праці «Природа упередження», «бояться сказати: “Я не знаю”». Вони прагнуть «швидких та зрозумілих відповідей», «чіпляються за старі рішення» і віддають перевагу «впорядкованості, особливо соціальній». Таким людям притаманні «однозначні, непорушні моделі мислення», вони «не терплять амбівалентності», коли щось планують, «обмежуються лише тим, що знайоме, безпечне, просте й визначене» і часто не вміють «розгледіти всіх аспектів конкретної проблеми».

Ґордон Оллпорт був учителем Джерома Брунера й Лео Постмана. Багато років тому Оллпорт провів дослідження, що нагадувало їхній експеримент з гральними картами, кольори яких були змінені. Оллпорт експериментував не з мастю карт, а перевіряв стереотипи. Він швидко показував учасникам експерименту зображення чорношкірого й білого чоловіків, що сперечалися; останній тримав у руках бритву. Коли згодом піддослідних попросили пригадати, у кого була бритва, половина опитаних ствердили, що бачили бритву в руці чорношкірого чоловіка. «Очікуваність, – згодом відзначав колега Оллпорта Роберт Бакгаут, – набирає досить непривабливих форм у випадку з установками й упередженнями»330.

Розуміння упередженості як фактора, що актуалізується в час високої потреби в завершеності, може сприяти осягненню проблеми в дещо іншому світлі. Ми всі залежимо від стереотипів і конструюємо їх. Наші квапливі висновки допомагають нам усе спрощувати. Культура визначає «стиль» нашого опанування складнощів та неоднозначності. Оскільки обійтися без стилю взагалі ми не можемо, то відповідно не можемо й уникнути залежності від наших установок. Ми здатні побороти одну версію необдуманих суджень – фанатизм, – але морально відійти від спрощеної категоризації інших людей ми не можемо. На мою думку, ми зазвичай не замислюємося над тим, що навіть наші позитивні поспішні судження – це стереотипи. Але ми оминаємо увагою чимало інформації: і тоді, коли віримо загальним стереотипам, і тоді, коли довіряємо квапливим оцінкам. Іншими словами, все набагато таємничіше, ніж ми гадаємо. Водночас, якщо ніхто з нас не може уникнути обмежених ментальних картин світу, то все ж ми маємо змогу взяти багато нового з інших культур і субкультур, а також пізнати нові шляхи розуміння речей. Ми можемо в якомусь розумінні почати тріангулювати правду. Ми могли б переглянути агресивні упередження (оскільки те, чого ми вчимося, перетворюється на звичку), але життя надто коротке, щоб навчитися всього. Величезні галузі знань – про ідеї, людей, місця – залишаються незвіданими. Ми можемо виявити великодушність і визнати ці прогалини. Ми можемо постійно боротися, шукати суперечності, які наш розум намагається ігнорувати.

Видатні митці й науковці беруть натхнення в суперечностях, натомість упереджена людина прагне їх викоренити. Саме тому випадок зі школою «Рука в руці», Трістаном, Андрієм та їхніми друзями такий незвичний. Елон не романтизує й не ідеалізує якусь зі сторін, вона просто розуміє обидві – так само, як і її діти. Вона свідома того, що бути відкритим до нового не означає не мати власної думки. Переважно це передбачає сприйняття обох думок. Це означає не відкидати традиційної суперечності про те, що жертви можуть стати катами і навпаки – звичайну реальність, якої не хочуть визнати догматики. Такі суперечності живлять мистецтво Елон. Особа з відкритим кругозором весь час культивує такі напруження.

* * *

Джордж Сандерз якось сказав, що «в мистецтві, як і взагалі в житті, ідея полягає в тому, щоб комфортно зживатися з суперечливими ідеями»331. Мудрість, каже він, може поєднувати в собі «дві суперечливі ідеї в їхньому крайньому вираженні». У праці «Сім типів неоднозначностей» Вільям Емпсон332 продемонстрував, що значна потужність поезії Шекспіра, Донна, Чосера, Теннісона, Єйтса й Мільтона криється в суперечливих, містичних і паралельних значеннях.

Почасти творчий успіх білінгва бере свій початок від осмислення довільних чи прихованих нюансів мови, а частково – від наявності щонайменше двох культурних світоглядів. Джон Ґарднер у книзі «Про моральну літературу» запропонував найкращий опис джерел творчості, який я коли-небудь читав. «Мистецтво починається в рані, в недосконалості – у рані, що від початку притаманна природі самого життя, – і є намаганням або навчитися жити з раною, або вилікувати її». У Ґарднерівській парадигмі дисонанс може бути спричинений різноманітними конфліктами. Проживання в двох місцях, перебування в двох культурах та соціальна алієнація (відчуження) є можливими джерелами творчості:

«Така алієнація ... часто відображається в іншій, більш буденній алієнації, соціальному зсуві, що відбувся, коли... Джозеф Конрад залишив Польщу чи коли Джойс переїхав у Париж, а Фолкнер – у Голлівуд, чи коли сучасний романіст покидає Гарлем, Бруклін, Техас, Огайо, Небраску задля навчання. Такий зсув звичний для життя митців і навіть може вважатися законом мистецького успіху (наприклад, блукання для кельтського барда, по суті, було законом). ... Якщо митцеві не пощастило, то соціальний зсув може спричинити невдоволеність і низькопробне мистецтво. Якщо ж йому таланить, то в нього з’являється здорова двоїстість бачення, здорова альтернатива – визначальна в творчості, що спричиняє дезорієнтацію та емоційну ненадійність, стурбованість й невротичну амбівалентність… Два найпоміркованіші поети, які писали англійською, Чосер і Шекспір, постійно переїжджали з місця на місце в пошуках кращого. Їхня велич почасти полягає в тому, що за допомогою поезії вони могли розв’язати суперечності між старим та новим»333.

Марк Твен наполягав, що «подорожі руйнують упередження, фанатизм й обмеженість»334. Це справді так, оскільки й емпатія, й творчість народжуються з одного джерела – розмаїття. Зрештою, співпереживання у своїй основі є творчим актом, за допомогою якого ми пов’язуємо чужий для нас життєвий досвід із нашим власним. Шлях до засвоєння інших культур пролягає через уяву. Ось чому дослідження показали, що висока потреба в завершеності перешкоджає творчості. Саме тому читання художньої літератури335, коли ви живете життям іншого, може знизити нашу потребу в чіткості та зробити нас більш співчутливими. Коли ви якийсь час живете серед різних соціальних груп, то зазнаєте цього самого ефекту. У Єрусалимі школа «Рука в руці», що намагається впровадити ці ідеї, має добру психологічну базу. Оскільки люди, які, природно, прагнуть однозначності, нервуються, коли потрапляють в середовище так званих чужих «інших», то позитивний досвід спілкування між різними групами336 допомагає їм знизити відчуття тривоги. Насправді для цих людей найбільш корисні міжгрупові контакти.

Під час нашої розмови Джером Брунер наголошував на цій самій думці. Він розповідав, як культивування неоднозначності може допомогти формуванню відкритого кругозору та сприйнятливості до думки іншого, а також про те, як суперечності живлять людську уяву. Тревіс Прулкс розвинув схожу ідею. Творчість, стверджував він, є п’ятою реакцією на суперечливість, неоднозначність337. Поруч з іншими чотирма «А» – асиміляцією, акомодацією, абстрагуванням та афірмацією – вчений запропонував ще одну реакцію на аномальність – «асемблювання». Коли ми щось компілюємо, то залучаємо невідоме до нашого досвіду і створюємо щось на його основі. Не випадково часи мистецьких злетів – в елліністичній Греції чи в Нью-Йорку 1970-х років – збігалися із соціальними підйомами. Мистецтво виконує функцію катарсису, оскільки скрупульозний опис невирішених конфліктів сам стає правдою. Творчість, як сказав Брунер, часто виникає там, «де виграє невизначеність».

У такому розумінні школа «Рука в руці» є своєрідним мистецьким тріумфом. У 2013 році, коли Міністерство освіти запросило батьків дітей, що навчалися за іншою білінгвальною програмою338, до зали суду, оскільки програму «не схвалили», освітній проект «Рука в руці» відкрив свою вже п’яту білінгвальну школу – дитсадок. В Ізраїлі немає цивільних шлюбів і практично заборонені шлюби між представниками різних релігій339, тож одружитися арабові з єврейкою чи навпаки на території цієї країни неможливо. Однак у навчальних класах, у школі на межі різних районів Єрусалима, діти разом малюють, разом грають у баскетбол, разом вивчають релігію і співають – арабською й на івриті.

28 Під час Холодної війни313 ЦРУ, щоб виявити радянських шпигунів, використовувало дещо змінений тест Струпа. У їхній версії слова були російськими. Ідея полягала в тому, щоб дізнатися, чи людина вільно володіла мовою. Якщо підозрюваний у шпигунстві не розмовляв російською, визначення кольору не сповільнювалося, оскільки не виникало суперечності зі значенням надрукованої лексеми. Якщо ж виконання завдання сповільнювалося, тоді людина знала російську. Тест був особливо ефективний для викриття шпигунів, адже людині надзвичайно важко пригнітити природне бажання прочитати слово. У такому випадку їй доведеться попрактикуватися.

Епілог

Ось вам приклад мисленнєвого експерименту. Спробуйте визначити, як ви змінилися за останні десять років за шкалою від 1 до 10. Тепер за тією ж шкалою спрогнозуйте, як ви змінитеся за наступні десять років. Порівняйте свої бали. Ви однаково оцінюєте зміни в минулому і в майбутньому?

Виявляється, більшість людей розуміє ці зміни по-різному, і ця непослідовність вражає. Нещодавно команда психологів на чолі з Джорді Квоїдбахом340 відібрала майже двадцять тисяч осіб віком від вісімнадцяти до шістдесяти восьми років, щоб глибше дослідити таку невідповідність. Учасників проекту спитали, як сильно змінилася їхня особистість, цінності й орієнтири за останні десять років і чи зміняться вони в наступні десять. Вісімнадцятирічні особи відповідали на запитання анкети так, наче вони на десять років старші. Двадцятивосьмирічні відповідали на ті самі запитання, наче їм було або вісімнадцять, або тридцять вісім. Так само дев’ятнадцятирічні, двадцятидев’ятирічні й інші респонденти. Відтинок часу в півстоліття дозволив Квоїдбаху порівняти прогноз людей щодо свого особистого прогресу з даними про реальні зміни в їхньому житті.

Люди прогнозували меншу зміну цінностей і преференцій, ніж це насправді сталося в їхньому житті, хоча прогнози літніх осіб були трохи ліпші. Результати особистісних змін були більш послідовні – й провокативні – в усіх вікових групах. Опитані зазначали, що десять років тому в них був геть інший характер, і все ж, як з’ясували психологи, більшість людей «очікувала на незначні зміни в майбутньому, незважаючи на те, що суттєво змінилися в минулому». Ми проводимо різку межу між нашим теперішнім, фіксованою ідентичністю, і нашим минулим, еволюцією нашої ідентичності. Ми чомусь завжди гадаємо, що вже сформувалися, і завжди помиляємося.

«Найцікавіше те, що незалежно від віку ми вважаємо, що ми вже перестали еволюціонувати, – пояснював Квоїдбах. – Наче теперішнє уособлює все, що ми досягли за довгі роки змін. І тепер дійшли до кінця»341.

Розвідка називалася «Кінець історії ілюзій».

Квоїдбах натякав на відому працю Френсіса Фукуями 1989 року342, що згодом була розвинута в книгу «Кінець історії й остання людина». Пишучи наприкінці «холодної війни», Фукуяма стверджував, що історії притаманний конкретний напрямок розвитку, тема й природний поступ, і ми зрештою стаємо свідками її кульмінації. Світ побачить «не лише кінець “холодної війни” чи закінчення певного історичного періоду повоєнної історії, – писав філософ, – а й кінець історії як такої, тобто кінцеву точку ідеологічної еволюції й абсолютне панування західної ліберальної філософії як найвищої форми людського правління». Це твердження принесло Фукуямі славу.

Концепт кінця історії широко розкритикували й розвіяли, і навіть сам автор перейшов через це343. Проте дослідження Квоїдбаха пояснило причину популярності тієї дискусії. Ми схильні розуміти минуле як оповідь, як певний сюжет, що розвивається в одному напрямку. Проблема в тому, що така позиція позбавляє минуле, теперішнє й майбутнє їхньої таємничості. Тобто вона трактує «нас» десять років тому як таких, що розвивалися, а «нас» сьогочасних – як тих, що вже розвинулися. Відтак ми втрачаємо бачення того, яким чудовим і страшним може стати і теперішнє, і майбутнє. Наше прагнення заперечувати непередбачуваність майбутнього зміщується в бік творення послідовного наратива минулого.

Помилковість та непорозуміння такого типу закорінені в несприйнятті невизначеності й у намаганні звести все до певного порядку, про що, зрештою, і є ця книга. Ми побачили, як складні ментальні конфлікти, які людина прагне якнайшвидше залагодити, можуть призвести до впертості та догматичності. Дік Роджерс і Джефф Джамар із Вейко не могли дати раду ваганням Девіда Кореша, оскільки не вміли діяти в неоднозначних ситуаціях. Вони почувалися впевненіше, коли трактували амбівалентність як брехливість. У час, коли ми стаємо свідками народження нового глобалізму, розвиток технологій змушує нас постійно ухвалювати рішення щодо тривожної невідомості. У медицині та в програмах боротьби з бідністю така тенденція може зашкодити. Так само і в бізнесі: наші намагання передбачити майбутнє у світлі неоднозначних шансів часто спричиняють вогонь у відповідь.

Розум робить багато для необхідного схвалення рішень та несвідомої категоризації світу: так ми розпізнаємо звичайний помідор у гастрономі та усуваємо конфлікт між губами, що ворушаться, і звуком. Наші робочі моделі сприйняття світу необхідні нам так само, як і повітря. Переважно ми не зауважуємо їх. Однак, як показав Тревіс Прулкс, навіть якщо ми ненавмисно натрапляємо на аномалії, то надзвичайно чутливо на них реагуємо. Щось на кшталт «бачу, але не розпізнаю» (як і у випадку з гральними картами) перешкоджає намаганню відновити когнітивний баланс між сенсом та нонсенсом. Наші сильні перцепційні сподівання не просто керують процесом спрощення неоднозначності. Коли вони порушені, ми прагнемо тут же віднайти сенс.

Проте щось значно більше – інша більш стала й потужна річ, ніж наше прагнення до визначеності – задіяне в історіях та прикладах, що ми описали. Коли ми маємо справу з пазлами, то йдеться про обмеженість наших інстинктивних відповідей. Коли ми сміємося, то частково отримуємо насолоду від химерної неадекватності тверджень і висновків нашого мозку, помилок, які ми робимо, коли вдосконалюємо чи розширюємо наші ідеї. Усі визначні постаті, про яких ми писали в цій книзі, знаходили шляхи, як уникнути непереборного прагнення розуму до усунення неоднозначності. Вони опираються простим, повчальним історіям, у яких світ зведено до звичайних категорій. Навіть психологічні дослідження свідчать, що прогрес – це не обов’язково рівний та лінійний поступ.

Герої цієї книги – протестувальники, і вони виступають проти руйнування таємниці світу. До них належить й Арі Круґлянські, який досліджував найгірші наслідки заперечення неоднозначності в німецькому Веймарі, і Тревіс Прулкс, який не прийняв вузьких рамок фрагментарної психології. Є ще також Ґері Ноеснер, посередник зі звільнення заручників, який зумів спокійно маневрувати між суперечностями, й Тріша Торрей – терпляча оборонниця, яка повстала проти медичної системи. Лінгвіст Мішель Томас і вчитель англійської Джим Ленґ – талановиті наставники, які допомогли своїм учням подолати грузькі території неоднозначності. Франческа Джіно й Ґері Пізано продемонстрували, що причини успіху в бізнесі не такі вже й прості, як нам видається, і до цього завжди будуть питання. Тоні МакКеффрі, винахідник із калейдоскопічним розумом, розробив систему, щоб допомогти нам звільнитися від лещат наших установок і стати більш креативними. Психолог Джером Брунер наголошував, що культура визначає наші способи опанування неоднозначності й творення сенсу з нонсенсу. Стрічки Данаї Елон, як і її життя, присвячені культивуванню співчуття, що народжується, коли ми опираємося редукціонізму.

Кожен із них показав, що ми здатні вийти за рамки нашого намагання зменшувати, спрощувати чи розвіювати будь-які сумніви. Вивчення двох мов чи проживання у двох культурних середовищах сприяє цьому.

Ідея про кінець історії – інший приклад того, як наш мозок намагається впорядкувати безладність світу. Тенденція до елімінації неоднозначності глибоко закорінена в нас, і тому зовсім не дивно, що ми раціоналізуємо історію, або ж розглядаємо минуле з огляду на його важливість для нашого сучасного життя. Ми схильні думати, що лише ми розвинуті, цілком зреалізовані та досконалі. Такий тип думання трактує історію так само, як чимало людей розглядає «країни, що розвиваються». Як ми можемо навчитися чогось у людей, які ще не досягли рівня нашого розвитку? Наші упередження перешкоджають розумінню, що жителі Непалу чи Нігеру – такі ж, як і деінде; ми забуваємо, що загалом ми такі ж, якими були наші родичі десять чи сто років тому.

* * *

Чотири тисячі осіб розпочали хід з Московської станції метро до Новодівичого кладовища344. Був липень 1904 року. Тиждень до того в Німеччині у віці сорока чотирьох років помер від туберкульозу Антон Чехов. О другій годині ночі він прокинувся в гарячці, і його дружина, Ольга Кніппер, відрядила знайомого росіянина, що зупинився в їхньому готелі, по лікаря. Згодом вона пригадувала «звуки кроків по гравію, що потроху стихали, у нестерпній тиші тієї задушливої липневої ночі». Вона поклала лід на груди свого чоловіка, на що він відповів: «Не клади лід на порожнє серце». Прибув лікар і, зробивши укол камфори, замовив пляшку шампанського.

Чехов усміхнувся до Ольги. «Давно я не пив шампанського». Він пив повільно, а потім ліг на лівий бік і помер. Велика чорна нетля замигтіла крильми перед електричною лампочкою. Корок вилетів із недопитої пляшки. Кілька днів по тому його тіло доправили в Москву. На брудному зеленому вагоні було написано: «Для перевезення устриць».

Максим Горький написав один із найтепліших та найніжніших спогадів. Він пригадував, як Чехов говорив про необхідність допомагати вчителям і як «безглуздо платити копійки людині, яка покликана виховувати народ». Чехов розповідав йому, що якби в нього були гроші, він «збудував би такий світлий будинок – дуже світлий, з величезними вікнами й високими стелями». У ньому була б «прекрасна бібліотека, різні музичні інструменти, бджільник, город і садок». Він би запрошував туди сільських учителів. «Можна було б читати лекції з агрономії, міфології, – мріяв далі Чехов, – учителі мають знати все, мій любий друже, все».

«Гадаю, що в присутності Антона Павловича, – писав Горький, – кожен мимоволі відчував у собі бажання бути простішим, правдивішим, більше бути самим собою». Часом налякані відвідувачі намагалися вразити Чехова, вдаючись до абстрактних філософських промов.

«Із подібних вражень від буття впродовж педагогічного сезону утворюється такий психічний конгломерат, – розмірковував хтось, – який повністю пригнічує будь-яку можливість об’єктивного ставлення до навколишнього світу. Звичайно, світ – це ніщо інше, як наше уявлення про нього...».

«Скажіть-но, – втручався Чехов, – хто це б’є учнів у вашому повіті?» І тут раптом, писав Горький, чоловік, «який щойно безжалісно вражав Чехова своїм запасом розумних слів ... почав говорити простими, важкими, наче каміння, словами».

Чехов захоплював своєю безпосередністю. За його словами, «у [його] жилах текла кров селянина»345. Ще до звільнення кріпаків його дідові Єгору вдалося викупити батька з кріпацтва. Він написав понад дюжину п’єс й сотні коротких оповідань. Як лікар він безкоштовно лікував селян, боровся зі спалахами холери й голодом, пожертвував тисячі книг і збудував кілька шкіл. У його листі до редактора Олексія Плещеєва розкривається єство митця:

«Я боюся тих, хто поміж рядків шукає тенденції і хто хоче бачити мене неодмінно лібералом або консерватором. Я не ліберал, не консерватор, а також не постепеновець, не монах, не індиферентист… Фарисейство, тупоумство й свавілля панують не лише в оселях купців і буцегарнях; я бачу їх в науці, літературі, серед молоді... Тому я однаково не відчуваю особливої симпатії ні до жандармів, ні до м’ясників, ні до вчених, ні до письменників, ні до молоді. Фірму і ярлик я вважаю забобонами. Моя святая святих – це людське тіло, здоров’я, розум, талант, натхнення, любов й абсолютна свобода, свобода від жорстокості й брехні, якими б дві останні не були»346.

Для Чехова моральність полягала не в тому, що ми знаємо, а в тому, як ми опановуємо те, чого не знаємо. Його твори ставлять перед читачем питання, перед лицем чого ми не розуміємо всієї величі нашої допитливості? Як нас обмежує страх? Як ми сортуємо людей? Саме така моральність потрібна нам у наш стрімкий час. Така моральність відрізняється від IQ та банального уявлення про впевненість і самоконтроль. Чехов показав, що незнання не залишає нас без компаса в незвіданих просторах. Визнання нашої невпевненості робить нас добрішими, більш творчими й жвавішими.

Він мав майже радикальні погляди на те, до якої межі ми можемо пізнати світ. «Настав час для письменників усвідомити, що ніщо у світі не має значення, – писав він. – Лише дурні й шарлатани гадають, що вони знають і розуміють усе… і якщо митець вирішить визнати, що він не розуміє нічого, – це насправді додасть ясності в царину думки і стане значним кроком уперед»347. Після зустрічі з Чеховим у 1885 році Толстой відзначив, що «він надзвичайно обдарований і, мабуть, має добре серце, але до цього часу в нього немає сталого погляду на речі»348. Навіть Толстой не міг розгадати натуру молодого письменника.

У багатьох оповіданнях Чехова розглянуто форми свободи й обмеження. Оповідання автора «Наречена»349 може стати прекрасним прикладом. Надія, головна героїня, гуляє в садку. Солодкий запах травневої ночі витає в повітрі. Їй двадцять три, і вона заручена, але почувається невпевнено і стривожено. Вона уявляє, що десь «далеко під небом, над деревами, далеко за містом, у полях і лісах розгорнулося тепер весняне життя, таємниче, прекрасне, багате й святе, недоступне розумінню кволої, грішної людини. І хотілося чомусь плакати»29.

Надія сідає вечеряти. Разом із нею її мати Ніна Іванівна, її наречений Андрій Андрійович, і його батько, отець Андрій. Її мати у світлі місяця «чомусь здавалася дуже молодою». Компанія починає обговорювати гіпнотизм:

– Отже, ви вірите в гіпнотизм? – спитав отець Андрій у Ніни Іванівни.

– Я не можу, звичайно, твердити, що я вірю, – відповіла Ніна Іванівна, надаючи своєму обличчю дуже серйозного, навіть суворого виразу, – але мушу признатися, що в природі є багато таємничого й незрозумілого.

– Цілком з вами погоджуюсь, хоч мушу додати від себе, що віра значно вкорочує нам сферу таємничого.

Подали велику, дуже жирну індичку. Отець Андрій та Ніна Іванівна продовжували розмовляти. У Ніни Іванівни блищали брильянти на пальцях, потім на очах заблищали сльози, вона захвилювалася.

– Хоч я й не смію сперечатися з вами, – сказала вона, – але, погодьтеся, в житті так багато нерозв’язних загадок!

– Жодної, смію вас запевнити.

Згодом Надіїн наречений привозить її в будинок, підготовлений до їхнього подружнього життя. На стіні висить картина: «оголена жінка, а поруч із нею пурпурова ваза з відламаним вушком». І раптом Надія розуміє, що не кохає свого майбутнього чоловіка. Він міцно обіймає її, і «його руки навколо її стану. Нагадують тверді залізні лещата».

Надія таємно покидає місто, що лякає і бентежить її. Вона починає власне нове життя. Згодом дівчина повертається провідати родину. Містечко видається їй старим, маленьким і старомодним. Це і є розв’язка. Чехов закінчує так: «Вона пішла до себе нагору укладатися, а на другий день вранці попрощалася із своїми і, жвава, весела, покинула місто, – як гадала, назавжди».

І сюжет, і розв’язка характерні для Чехова. Він закінчує на високій емоції, мрією про відкрите й світле майбутнє. Він не пропонує чіткої розв’язки, як інші письменники. Його оповідання свідомо уривчасті. Чітка кінцівка – це не чесно. Завдання митця не в тому, вважав він, щоб «розв’язувати питання про Бога, песимізм тощо»350, а просто відокремлювати важливі моменти від неважливих і ставити правильні запитання.

Вірджинія Вулф відзначала, що Чехов знав, що в житті «нелогічні розв’язки» трапляються «частіше, аніж будь-що інше»351. Він відчував, що зав’язка та розв’язка – це ті моменти, коли «ми, автори, найбільше брешемо»352. Мудрість Чехова полягала в ідеї про те, що ми не повинні розглядати нерозв’язану проблему як розв’язану. Він володів тим, що Кітс називав «негативним потенціалом». Його талант був тісно пов’язаний з його світоглядом, і це суттєво його обмежувало. У першому «серйозному» оповіданні Чехова, написаному приблизно в двадцять вісім років, осмислено теми, подібні до висвітлених у «Нареченій». За кілька днів до початку роботи над твором353 Чехов писав до свого давнього редактора, Миколи Лєйкіна, та перепрошував останнього за те, що не зумів написати оповідання, про яке його просили, а саме Різдвяну казку. Водночас Чехов просто не міг створити оповідь про Різдво. «Ви стверджуєте, що для вас немає значення, як завершиться твір, – писав Антон Павлович 27 грудня, – але я так не думаю».

1 січня 1888 року Чехов почав серйозно працювати над повістю «Степ». Дев’ятирічний хлопчик Єгор354, або Єгорушка, на старій бричці подорожує губернією з двома чоловіками, що продають вовну. З дозволу матері вони везуть Єгора записати до школи. У повісті прекрасно змальовані пейзажі й випадкові характери. Історія закінчується тим, що чоловіки залишають хлопчика з жінкою, яка обіцяє відвести його в школу. Коли чоловіки їдуть, сльози затьмарюють хлопчикові світ. Єгор сповнений передчуттями, що починається нове життя і що все цілковито зміниться.

Йому цікаво, яке воно, це нове невідоме майбуття.

29 Переклад українською Д. Бобира; тут і далі український переклад оповідання «Наречена» цитується за вид.: Чехов А. П. Вибрані твори. – К . : Дніпро, 1981.

Подяка

Ця книга з’явилася завдяки моєму агентові Еріку Люпферу. Від самого початку Ерік був дуже уважний, допомагав слушними порадами, яких я потребував, і завжди підставляв дружнє плече. Він опікувався цим проектом з великим професіоналізмом, увагою і почуттям гумору. Я також завдячую своєму геніальному й благородному редакторові Аманді Кук, чий концептуальний проникливий погляд й аналітична гострота розуму продовжують мене дивувати. Аманда не з професійного обов’язку, а від щирого серця допомагала моєму становленню як молодого й упертого письменника. Я дякую Еммі Беррі й Доменіці Аліото за низку правок і посутніх пропозицій. Патріція Бойд, мій випусковий редактор, була дуже вимогливою й надзвичайно розсудливою.

Фундація «Нова Америка», де мені пощастило проходити стажування, стала найкращим досвідом у моєму професійному житті. Ніяка інша наукова спільнота не робить так багато, щоб допомогти молодим науковцям зробити свій внесок у суспільний діалог. Я також вдячний Андресу Мартінесу за те, що він став моїм першим роботодавцем, і Торі Бош, моєму редакторові у «Слейт», за надану мені можливість закінчити рукопис. Рейчел Вайт, Фейт Сміт і багато інших осіб створювали особливу інтелектуальну атмосферу в «Новій Америці». Мій рік на позиції асистента Пітера Бейнарта був дуже плідним. Пітер ніколи не шкодував для мене часу й розумних редакторських порад, та водночас був вимогливим і стимулював до праці. Це справжнє натхнення – спостерігати за його роботою і навчатися в нього. Висловлюю вдячність Джемі Ціммерману, чий підприємницький дух і робота в ім’я міжнародного розвитку заслуговують на особливе захоплення. Рейд Крамер, Рейчел Блек та Джастін Кінг створювали в офісі приємну атмосферу.

Без допомоги науковців і практиків, роботи яких я згадував чи описував у цій книзі і які присвятили все своє життя дослідженню людської поведінки, моя праця швидко зійшла б нанівець. Особливо хочу згадати дослідження Тревіса Прулкса, Арі Круґлянські, Ґері Ноестера й Тоні МакКеффрі. Високі здобутки й цікаві ідеї цих чоловіків заслуговували на те, аби присвятити їм у цій книзі більше уваги. Я вдячний їм за час і коригування моїх хибних концепцій. Будь-які помилки чи недоліки цієї книги – це суто моя провина, а її сильні сторони – заслуга цих людей, їхніх праць та їхніх ідей.

Три інші особи, яких я не можу тут не згадати, – це Сендгіл Муллайнатан, Ґері Кінґ та Джон Секстон. Кожен із них відкрив для мене нові інтелектуальні світи й підтримував мене всі ці роки. Мої любі друзі Кейт, Емад, Дів’я, Санджай, Колман, Макс, Стефані, Лі та Емі сповнювали наші вікенди пригодницьким духом. Багато з них читали окремі частини моєї праці й допомагали увиразнити окремі моменти. Джефф Пітерз, Алекса Голмз, Еліс Ґаллер, Роберт Андерсон, Еван Карр та Герберт Чейз серйозно вдосконалили книгу. І їм моя вдячність.

Упродовж усього часу мене надзвичайно підтримувала моя родина. Мої батьки знають, як я ціную їхню допомогу під час роботи над книгою, їхні відгуки на перші розділи й безліч інших порад. Франческо, побачимося в Голлівуді. Лейпо, продовжуй малювати!

Примітки

Scott Eyman, John Wayne: The Life and Legend (New York: Simon & Schuster, 2014): 221.

У Коледжі Лондон-Сіті й Ізлінґтона (боро Лондона) Томас уперше продемонстрував широкій громадськості свої методи навчання. Найджел Леві в передачі The Language Master, The Knowledge, на BBC Two вперше представив цю нову методику 23 березня 1997 року. Зауважимо, що методи Томаса не набули поширення, почасти тому, що він навчав граматичних структур нетрадиційним шляхом. 2 липня 2014 року Леві люб’язно погодився поговорити зі мною про документальну стрічку й спадщину Томаса. Спочатку, щоб випробувати Томасову методику, Леві сам вивчив із ним дві мови. Згодом документаліст пригадував: «Я поїхав у Тель-Авів і зустрівся там із Томасом. Тоді він жив то в Тель-Авіві, то в Нью-Йорку. Кілька днів я вивчав із ним французьку. Згодом, щоб розпочати з нуля, бо я трохи знав французьку зі школи, я почав вивчати іспанську. Я три дні опановував з ним французьку в Нью-Йорку, а тоді через тиждень поїхав в Інститут Сервантеса (інститут іспанської мови в Лондоні), де я спілкувався з кількома викладачами. Вони стверджували, що, незважаючи на недостатність мого лексичного запасу, використання у спілкуванні складних мовних конструкцій із добиранням слів для висловлення думки вимагало набагато довшої підготовки, ніж один тиждень. Для цього знадобилися б роки». Також Леві, описуючи навчання з Томасом, наголошував, що учні опановують мову залежно від частоти її використання. «Навчання з Томасом було дуже інтенсивне. Воно тривало по дев’ять-десять годин. Ви сидите з ним віч-на-віч, і він пояснює вам мову. Він структурує мову логічно й доступно, але не на традиційні граматичні конструкції. Його головна ідея полягала в тому, щоб пояснити, як мова утворюється, а далі – як вона працює. Через три дні ви відчуваєте, наче у вас у голові тривимірна модель мови, і ви розумієте її архітектоніку: тобто як вона функціонує, зокрема й на граматичному рівні. Увага до лексичного запасу незначна. Ідеться радше про осмислення структури мови. Тож ваше уявлення справді тривимірне. Воно повне, більше нічого невідомого немає. Ви вивчили всі можливі способи, якими можна сказати про щось, і наприкінці дня ви відзначите, що нічого невідомого в мові для вас уже не лишилося. Це надзвичайне відчуття – після двох-трьох днів занять усвідомлювати, що ти маєш такі знання. Як довго вони залишатимуться, якщо ви не маєте практики, – це, звичайно, окреме питання. Саме тут усе залежить від активності індивідуума, адже люди по-різному використовують набуті знання. Але так чи інакше той досвід був неповторним». На час експерименту Томасові учні мали по шістнадцять-дев’ятнадцять років. Леві також пригадував, як Томас переривав уроки невеличкими завданнями, винагороджуючи студентів, що мотивувало їх і давало їм відчуття постійного поступу. Більше про цю ідею див. у праці: Dustin B. Thoman, Jessi L. Smith, and Paul J. Silvia, “The Resource Replenishment Function of Interest”, Social Psychological and Personality Science 2, no. 6 (2011): 592–599. Додаткову інформацію про психологічну мотивацію див. за посиланням [35] до розділу 7.

Джонатан Соліті (Jonathan Solity, The Learning Revolution (London: Hodder Education, 2008), 17) відзначав, що Томас розрізняв складність нової інформації для сприйняття і те, якою незвичною вона може видаватися: «Я відчував, що найбільш чужа річ для будь-кого – це вивчення іноземної мови. Не найважча, підкреслюю, а найбільш чужа – просто тому, що від початку ви не знаєте нічого». Книга Соліті – найкращий психологічний ресурс після методики Томаса.

Біографічну інформацію і коментар узято з праць: Philip Blackmore, “Last Word in Language Teaching”, Sunday Times (London), May 23, 1999; Anthea Lipsett, “My Message: ‘Anybody Can Learn’”, Guardian (Manchester), September 2, 2008; Jane Warren, “War Hero Who Taught the Stars New Languages in Just Three Days”, Express (London), January 20, 2005; Christopher Robbins, “Obituary: Michel Thomas”, Guardian (Manchester), January 19, 2005; Anti-Defamation League, “Paid Notice: Deaths. Thomas, Michel”, New York Times, January 11, 2005; John-Paul Flintoff, “Language Barrier: Michel, the Man Who’d Like to Teach the World to Talk”, Financial Times, March 27, 2004; Helen Davis, “As if by Magic”, Guardian (Manchester), May 9, 2000; Emily Moore, інтерв’ю з Emma Thompson, “My Inspiration”, Guardian (Manchester), October 26, 1999; Natasha Walter, “From Hell to Hollywood”, Independent (London), October 21, 1999; Howard Kaplan, “The Language Master”, Jerusalem Report, August 11, 1994; Michelle Osborn, “Learn to Speak the Language – in 10 days”, USA Today, October 23, 1989; Adam Bernstein, “Michel Thomas Dies”, Washington Post, January 11, 2005; Clem Richardson, “An Army of One Holocaust Survivor Helped Topple Nazi”, New York Daily News, July 19, 2004; Jon Thurber, “Michel Thomas, 90; Linguist Received Silver Star, Taught Foreign Languages”, Los Angeles Times, January 11, 2005; Christopher Robbins, The Test of Courage: Michel Thomas (London: Century, 1999). Додатково про статтю 2001 року, присвячену Томасові, у «Los Angeles Times» див. післямову до праці: Christopher Robbins, The Test of Courage: Michel Thomas (London: Century, 1999; rev. digital ed. London: Apostrophe Books, 2012). У 2003 році на юридичному факультеті Каліфорнійського університету в Берклі професор Роберт Коул за цим епізодом інсценував судовий процес (разом із факультетом журналістики цього ж університету). Див. також: Michael Rosen-Molina, “One More Attempt to Clear his Name”, Berkeleyan, April 15, 2003.

Іншу дивовижну паралель між Томасовими досягненнями як перемовника і його методами навчання зауважили кілька студентів із Коледжу Лондон-Сіті й Ізлінґтона: «Здавалося, він уміє читати думки людей», «Він може читати думки людей», «Коли він розмовляє з вами і ставить запитання, то виникає підозра, що він знає, про що ви думаєте». Такі коментарі дуже нагадують те, що говорив колишній начальник Томаса зі служби американської контррозвідки Лео Маркс, який був керівником спецоперацій упродовж 1942–1946 років і який також знімався в документальній стрічці BBC: «Збрехати Мішелю Томасу майже неможливо. Він міг не знати самої правди. Але він точно знав, коли його обманюють».

Говард Каплан у статті «The Language Master», Jerusalem Report, August 11, 1994, зазначає, що три інші колишні офіцери СС також були присутні. Роббінз у праці «The Test of Courage», звідки ця сцена запозичена, крім Шелкманна, спочатку згадав про чотирьох солдатів СС, але згодом назвав лише трьох: Джеральда Лауфера, Зіґфріда Вебера і Йоганна Вебера.

Erving Goffman, Strategic Interaction (Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 1969): 21–25.

Різні наукові школи неоднаково визначають неоднозначність та невизначеність. Один соціальний психолог, у якого я якось брав інтерв’ю, розповів мені, що він нещодавно відвідав секційне засідання конференції про невизначеність (сподіваючись, що це пов’язано з його цариною), і виявилося, що доповідачі-економісти використовували терміни зовсім інакше. У теорії ухвалення рішень невизначеність часто дефініціюють як «невизначеність щодо можливостей». У літературі про несприйняття неоднозначності відбито цю відмінність. Своє визначення неоднозначності я запозичив із праці Стенлі Буднера: Stanley Budner, “Intolerance of Ambiguity as a Personality Variable”, Journal of Personality 30, no. 1 (1962): 29–50. Моя дефініція невизначеності як стану свідомості, що спричинений неоднозначністю, збігається із визначенням Арі Круґлянські. У розділі 6 я розрізняю неоднозначність та ризик як два джерела невизначеності. Більше інформації про різне використання цих термінів див. у: Sebastien Grenier, Anne-Marie Barrette, and Robert Ladouceur, “Intolerance of Uncertainty and Intolerance of Ambiguity: Similarities and Differences”, Personality and Individual Differences 39, no. 3 (2005): 593–600; Michael Smithson, “Psychology’s Ambivalent View of Uncertainty”, Uncertainty and Risk: Multidisciplinary Perspectives, ed. Gabriele Bammer and Michael Smithson (London: Routledge, 2009); Colin Camerer and Martin Weber, “Recent Developments in Modeling Preferences: Uncertainty and Ambiguity”, Journal of Risk and Uncertainty 5 (1992): 325–370. Про іншу дискусію, що розкриває, як можна подолати відчуття невизначеності, див.: Jerome Kagan, “Categories of Novelty and States of Uncertainty”, Review of General Psychology 13, no. 4 (2009): 290–301. Я вважаю, що в множині «невизначеності» та «неоднозначності» можуть вживатися як синоніми.

Найкраща праця на сьогодні про невизначеність, що висвітлює аспекти, не розглянуті в цій книзі, належить Тімоті Вілсону та Деніелю Ґілберту; див., напр.: Erin R. Whitchurch, Timothy D. Wilson, and Daniel T. Gilbert, “ ‘He Loves Me, He Loves Me Not...’: Uncertainty Can Increase Romantic Attraction”, Psychological Science 22, no. 2 (2011): 172–175; Timothy D. Wilson et al., “The Pleasures of Uncertainty: Prolonging Positive Moods in Ways People Do Not Anticipate”, Journal of Personality and Social Psychology 88, no. 1 (2005): 5–21; Yoav Bar-Anan, Timothy D. Wilson, and Daniel T. Gilbert, “The Feeling of Uncertainty Intensifies Affective Reactions”, Emotion 9, no. 1 (2009): 123–127; Jaime L. Kurtz, Timothy D. Wilson, and Daniel T. Gilbert, “Quantity Versus Uncertainty: When Winning One Prize Is Better Than Winning Two”, Journal of Experimental Social Psychology 43 (2007): 979–985.

Johann Eckermann and Fre´de´ric Soret, Conversations with Goethe, vol. 1, trans. John Oxenford (London: Smith, Elder & Co., 1850): 366.

Психолог Роберт Солсо запропонував прекрасний опис того, як мистецтво задіює неоднозначність: «Багато мистецьких творів спрямовані на те, щоб активізувати думку реципієнта і спонукати його самого до розв’язання неясності. Чимало форм класичного мистецтва відображали критику соціальних проблем митцем, водночас багато сучасних митців у своїх творах візуально презентують твердження про мистецтво, релігію, психоаналіз, а також соціальні умови. Усе це ... вимагає активної участі в конструюванні “реальності”» (Robert L. Solso, The Psychology of Art and the Evolution of the Conscious Brain (Cambridge, MA: MIT Press, 2003): 237).

Hartmut Rosa, “Social Acceleration: Ethical and Political Consequences of a Desynchronized High-Speed Society”, Constellations 10, no. 1 (2003): 14. Також див.: Hartmut Rosa, Social Acceleration: A New Theory of Modernity (New York: Columbia University Press, 2013); Judy Wajcman, Pressed for Time: The Acceleration of Life in Digital Capitalism (Chicago: University of Chicago Press, 2014).

Matthew Wall, “Big Data: Are You Ready for Blast-Off?”, BBC News, March 3, 2014.

Thomas B. Edsall, “Is the American Middle Class Losing Out to China and India?”, New York Times, April 1, 2014.

Derek Thompson, “What Jobs Will the Robots Take?”, Atlantic, January 23, 2014.

Noreena Hertz, Eyes Wide Open: How to Make Smart Decisions in a Confusing World (New York: HarperCollins, 2013): 9–10.

Lawrence Katz, “Get a Liberal Arts B.A., Not a Business B.A., for the Coming Artisan Economy”, PBS NewsHour, Making Sen$e, July 15, 2014; Lawrence Katz, інтерв’ю з автором, 29 серпня 2014 р.

Gena Borrajo, інтерв’ю з Miguel A´ngel Escotet, EDUGA 59 (winter 2012). Докладніше про емоційні змінні див.: Miguel Angel Escotet, “Cognitive and Affective Variables That Should Rule Education”, Miguel A´ngel Escotet Scholarly Blog, July 28, 2013, www.miguelescotet.com/2013/cognitive-and-affective-variables-that-should-rule-education/. Ескотет підтвердив, що хоч це інтерв’ю стосувалося європейських країн, щодо США він дотримується тієї ж думки: «Більшість освітніх проблем у США зумовлені тим, що перевага віддається розвиткові когнітивних навичок … коштом зменшення чи викорінення афективних / емоційних навичок» (Miguel A´ngel Escotet, email to author, August 2, 2014).

Donna M. Webster and Arie Kruglanski, “Individual Differences in Need for Cognitive Closure”, Journal of Personality and Social Psychology 67, no. 6 (1994): 1049–1062.

Круґлянські описав історію цього концепту та попередніх термінів у праці: Arie W. Kruglanski, The Psychology of Closed Mindedness (New York: Psychology Press, 2004). Три критичні огляди цієї праці: Arne Roets et al., “The Motivated Gatekeeper of Our Minds: New Directions in Need for Closure Theory and Research”, Advances in Experimental Social Psychology – у друці; Arie W. Kruglanski and Shira Fishman, “The Need for Cognitive Closure”, in Handbook of Individual Differences in Social Behavior, ed. Mark R. Leary and Rick H. Hoyle (New York: Guilford, 2009): 343–353; Arie W. Kruglanski et al., “Three Decades of Lay Epistemics: The Why, How, and Who of Knowledge Formation”, European Review of Social Psychology 20, no. 1 (2009): 146–191. Визначення можна знайти в книзі: Arie W. Kruglanski, Donna M. Webster, and Adena Klem, “Motivated Resistance and Openness to Persuasion in the Presence or Absence of Prior Information”, Journal of Personality and Social Psychology 65, no. 5 (1993): 861.

Див.: Else Frenkel-Brunswik, “A Study of Prejudice in Children”, Human Relations 1 (1948); Else Frenkel-Brunswik, “Intolerance of Ambiguity as an Emotional and Perceptual Personality Variable”, Journal of Personality 18, no. 1 (1949): 108–143. Там само (с. 128) описано експеримент собаки-кота. Малюнки собаки та кота див. у: Sheldon J. Krochin and Harold Basowitz, “The Judgment of Ambiguous Stimuli as an Index of Cognitive Functioning in Aging”, Journal of Personality 25, no. 1 (1956): 84. Я також посилаюся на працю: Donald L. Levine, The Flight from Ambiguity: Essays in Social and Cultural Theory (Chicago: University of Chicago Press, 1985), 12. Див. також: Theodor W. Adorno et al., The Authoritarian Personality (New York: Harper & Brothers, 1959). Концепт толерування неоднозначності досить поширений і відмінний від концепту потреби в завершеності. Більше див.: Adrian Furnham and Joseph Mars, “Tolerance of Ambiguity: A Review of the Recent Literature”, Psychology 4, no. 9 (2013): 717–728. Потреба в завершеності охоплює уникнення неоднозначності через її концептуалізацію, але, як показано в розділах 3 та 4, виходить за ці межі. Ширший концепт Круґлянські особливо корисний з огляду на акцентування на ситуативних факторах. Чимало з відомих понять, зокрема догматизм, авторитаризм, нетолерування невідповідності, потреба у структурі, відчуття послідовності, нетерпимість до невизначеності, уникнення невизначеності й відкритість до набуття досвіду описані в праці А. Круґлянські «Psychology of Closed Mindedness». Зауважу, що вживання мною синонімів і велика кількість цих термінів спричинили деякі мовні накладання. Див. також: Jerome Kagan, “Motives and Development”, Journal of Personality and Social Psychology 22, no. 1 (1972): 51–66; Kees van den Bos, “Making Sense of Life: The Existential Self Trying to Deal with Personal Uncertainty”, Psychological Inquiry 20, no. 4 (2009): 197–217; Richard M. Sorrentino and Christopher J.R. Roney, The Uncertain Mind: Individual Differences in Facing the Unknown (Philadelphia: Psychology Press, 2000); Danielle A. Einstein, “Extension of the Transdiagnostic Model to Focus on Intolerance of Uncertainty: A Review of the Literature and Implications for Treatment”, Clinical Psychology: Science and Practice 21, no. 3 (2014): 280–300; Amos Tversky and Daniel Kahneman, “Advances in Prospect Theory: Cumulative Representation of Uncertainty”, Journal of Risk and Uncertainty 5 (1992): 297–323.

Круґлянські не шкодував часу на розмови зі мною, давав розлогі інтерв’ю і радо відповідав на незручні запитання електронною поштою. Цю цитату взято з нашого першого інтерв’ю в серпні 2012 року. Три інші ситуації, що можуть посилювати потребу в завершеності, – необхідність реагувати, а не просто спостерігати за збентежливою подією, алкогольне сп’яніння та незацікавленість когнітивним завданням, до якого залучені суб’єкти.

Ця нещодавна знахідка прекрасно вписується в теорію Круґлянські, зокрема тому, що висока потреба в завершеності зростає поза групою. Sinem Acar-Burkay, Bob M. Fennis, and Luk Warlop, “Trusting Others: The Polarizing Effect of Need for Closure”, Journal of Personality and Social Psychology 107, no. 4 (2014): 719–735.

[Ерік Фромм (Erich Fromm, Escape from Freedom (New York: Farrar & Rinehart, 1941)), розглядав втечу від «неоднозначності свободи» в контексті нацизму й авторитаризму. Джордж Джонсон дійшов до цього ж висновку, коли осмислював теорію відносності Ейнштейна: «Не дивно, що нацистам не подобалася відносність. Вони жили у світі абсолюту. Була лише одна панівна раса, з однією правдивою релігією та мовою, музикою й літературою, що оспівували її велич. Була лише одна Німецька імперія, розділена умовними кордонами на нації-держави. Із абсолютом Батьківщина змогла б посісти належне місце в просторі та часі». George Johnson, “Quantum Leaps”, огляд праці Einstein’s Jewish Science, by Steven Gimbel, New York Times, August 3, 2012. Див. також: Zygmunt Bauman, Modernity and Ambivalence (Cambridge, UK: Polity Press, 1991).

Simon Garfield, “Absolute Hype: Absolut Vodka Is the Flavour of the Month”, Mail on Sunday (London), July 25, 1999.

Інформацію про «Absolut» узято з праць: Richard W. Lewis, Absolut Book: The Absolut Vodka Advertising Story (Rutland, VT: Journey Editions, 1996); Richard W. Lewis, Absolut Sequel: The Absolut Advertising Story Continues (North Clarendon, VT: Periplus, 2005); Mark Tungate, Adland: A Global History of Advertising (Philadelphia: Koran Page, 2007); James B. Twitchell, 20 Ads That Shook the World: The Century’s Most Groundbreaking Advertising and How It Changed Us All (New York: Three Rivers Press, 2000). Про альтернативну історію походження пляшки див.: Carl Hamilton, Absolut: Biography of a Bottle (New York: Texere, 1994), 62. Також використано: Stuart Elliott, “Absolut Marketing: Vodka Sales Toast Ads’ Success”, USA Today, November 22, 1989; Kathleen Day, “Collecting, or Being Collected?”, Washington Post, August 2, 1997; Andrea Adelson, “Unusual Ads Help a Foreign Vodka to the Top”, New York Times, November 28, 1988.

Richard Lewis, інтерв’ю з автором, 6 лютого 2013 р.

Jerome S. Bruner and Leo Postman, “On the Perception of Incongruity: A Paradigm”, Journal of Personality 18, no. 2 (1949): 206–223. Зауважу, що суб’єкти продемонстрували схожі компромісні реакції, коли описували кольори змінених чорних гральних карт: «Сіруватий з червонуватим відтінком»; «Чорний з червонуватим на сірому фоні»; посилання на сестру Т.С. Еліота й мистецьку крамницю взято із: Bradd Shore, “Keeping the Conversation Going: An Interview with Jerome Bruner”, Ethos 25, no. 1 (1997): 7–62.

Брунер і Постман не розвивають цієї тези, натомість Арі В. Круґлянські й Шіра Фішман аналізують її у дослідженні “The Need for Cognitive Closure” (in Handbook of Individual Differences in Social Behavior, ed. Mark R. Leary and Rick H. Hoyle (New York: Guilford, 2009): 343–353), зазначаючи, що потреба в завершеності «може посилюватися в ситуаціях, які вимагають негайного рішення, наприклад, коли обмаль часу … або ж у ситуаціях, коли потрібно одразу висловити свою думку, на відміну від випадків, коли відсутній тиск і ви можете не висловлювати конкретної думки».

Тревіс Прулкс багато писав про упередження чи «сподівані зв’язки». Тут я також спираюся на працю: Jamie Arndt et al., “Value: A Terror Management Perspective on the Human Question for Multilevel Meaning”, in The Psychology of Meaning, ed. Keith D. Markman, Travis Proulx, and Matthew J. Lindberg (Washington, DC: American Psychological Association, 2013). Приклад про світлофор узято з цієї ж статті. Див. також: Maria Miceli and Cristiano Castelfranchi, Expectancy and Emotion (Oxford: Oxford University Press, 2015).

Я скористався доступнішим джерелом; див.: Lawrence D. Rosenblum, See What I’m Saying: The Extraordinary Powers of Our Five Senses (New York: W. W. Norton, 2010). Оригінал статті: Harry McGurk and John MacDonald, “Hearing Lips and Seeing Voices”, Nature 264 (1976): 746–748. Дослідники сперечаються щодо пояснення ефекту МакҐурка. Див.: Sabine Windmann, “Effects of Sentence Context and Expectation on the McGurk Illusion”, Journal of Memory and Language 50, no. 2 (2004): 212–230. Інтерв’ю з МакДональдом відбулося 30 жовтня 2012 року. Він пригадував ситуацію, коли вперше виявив цей ефект: «Я подумав, о Боже, невже я зробив помилку? Невже я написав для них неправильні комбінації?». І лише згодом, коли він і МакҐурк повернулися спинами до відеоекрана, то почали розуміти, яке відкриття вони насправді зробили.

Keith Rayner et al., “Raeding Wrods With Jubmled Lettres”, Psychological Science 17, no. 3 (2006): 192–193; Hadas Velan and Ram Frost, “Cambridge University Versus Hebrew University: The Impact of Letter Transposition on Reading English and Hebrew”, Psychonomic Bulletin & Review 14, no. 5 (2007): 913–918; Kiel Christianson, Rebecca L. Johnson, and Keith Rayner, “Letter Transpositions Within and Across Morphemes”, Journal of Experimental Psychology 31, no. 6 (2005): 1327–1339; Jonathan Grainger and Carol Whitney, “Does the Huamn Mind Raed Wrods as a Wlohe?”, TRENDS in Cognitive Sciences 8, no. 2 (2004): 58–59.

Джордан Петерсон у праці “Three Forms of Meaning and the Management of Complexity” (in The Psychology of Meaning, ed. Keith D. Markman, Travis Proulx, and Matthew J. Lindberg (Washington, DC: American Psychological Association, 2013)), зазначав, що «нас оточує море складнощів... Ця глибока проблема – нескінченний пошук простору для перцепційної репрезентації – затьмарює інші щоденні психологічні турботи».

Повністю цитата звучить так: «Віра, принаймні в моєму випадку, – це двигун, що забезпечує роботу сприйняття». О’Коннор була глибоко релігійна, тож я дозволю собі цитувати її вибірково. Flannery O’Connor, A Good Man Is Hard to Find, ed. Frederick Asals (New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 1993): 57.

William James, The Principles of Psychology (New York: Henry Holt and Company, 1890): 488.

Історія Mad Libs описана в: Leonard Stern, “As Mad Libs Turn 50, Play an Exclusive Game”, Today, April 16, 2008. Див. також: Margalit Fox, “Leonard B. Stern, Creator of Mad Libs, Dies at 88”, New York Times, June 9, 2011.

Інструкція до Mad Libs розрекламована як «надзвичайно проста».

Roger Price and Leonard Stern, “How to Serve Wine”, in Mad Libs: #1 Original Mad Libs (New York: Price Stern Sloan, 2001).

Дані взято з кількох джерел: David Mitchell, “David Mitchell on Historical Fiction”, Telegraph (London), May 8, 2010; Vit Wagner, “Tolkien Proves He’s Still the King”, Toronto Star, April 16, 2007; Lisa Suennen, “Mad Libs, VC Edition”, Fortune, June 13, 2011.

Експеримент Ґорана Нергардта з вагою та невдалий випадок на залізничній станції описані в кн.: Rod A. Martin, The Psychology of Humor: An Integrative Approach (London: Elsevier Academic Press, 2007). «Успішна» версія експерименту оприлюднена в дослідженні: Go··ran Nerhardt, “Humor and Inclination to Laugh: Emotional Reactions to Stimuli of Different Divergence from a Range of Expectancy”, Scandinavian Journal of Psychology 11, no. 1 (1970): 185–195. Нергардт деталізує своє пояснення невдалого експерименту в праці «Incongruity and Funniness: Toward a New Descriptive Model», in Humor and Laughter: Theory, Research, and Applications, ed. Antony J. Chapman and Hugh C. Foot (New Brunswick, NJ: Transaction Publishers, 2007): 57. Два інші дослідники, які замислилися над питанням, чому учасники експерименту Нергардта сміялися в експериментальній лабораторії, опублікували свою здогадку в: Robert S. Wyer Jr. and James E. Collins II, “A Theory of Humor Elicitation”, Psychological Review 99, no. 4 (1992): 667. Wyer and Collins also provide a nice review of relevant predecessors like Berlyne and Koestler. Докладніше про теоретичні питання, висвітлені в цьому розділі, див.: Jerry M. Suls, “A Two-Stage Model for the Appreciation of Jokes and Cartoons: An Information-Processing Analysis”, in The Psychology of Humor, ed. Jeffrey Goldstein and Paul McGhee (New York: Academic Press, 1972). Салз акцентує увагу на двох кроках: невідповідність та її усунення. Я більше наголосив на здивуванні, тобто на ситуації, коли сподівання не справджуються. Див. також: Thomas R. Shultz and Robert Pilon, “Development of the Ability to Detect Linguistic Ambiguity”, Child Development 44, no. 4 (1973): 728–733; Thomas R. Schultz, “The Role of Incongruity and Resolution in Children’s Appreciation of Humor”, Journal of Experimental Child Psychology 13 (1972): 456–477; Thomas R. Schulz, “Development and Appreciation of Riddles”, Child Development 45, no. 1 (1974): 100–105; Graeme Ritchie, “Incongruity and Its Resolution”, in The Linguistic Analysis of Jokes (Florence, KY: Routledge, 2003).

Michael Godkewitsch, “Correlates of Humor: Verbal and Nonverbal Aesthetic Reactions as Functions of Semantic Distance Within Adjective-Noun Pairs”, in Studies in the New Experimental Aesthetics, ed. Daniel E. Berlyne (Washington, DC: Hemisphere, 1974), 279–304.

Rod Martin, інтерв’ю з автором, 7 лютого 2013 р.

Чи це справжні вислови? Деякі з них, мабуть, так. Вони є на таких онлайн-ресурсах, як: Johanna Sundberg, “English Confusion”, веб-сторінка Вашингтонського університету, 3 березня 2015 року, режим доступу: www.faculty.washington.edu/jmiyamot/zmisc/eng_cnfu.htm. Інші ресурси подібні. Зазначу, що дивні (але реальні) англійські вирази і знаки в інших країнах часто набувають досить конфузних значень. Див., напр.: “Strange Signs from Abroad”, New York Times, May 11, 2010.

Thomas R. Shultz and Frances Horibe, “Development of the Appreciation of Verbal Jokes”, Developmental Psychology 10, no. 1 (1974): 13–20.

Дякую Пітеру МакҐрову за те, що допоміг мені поспостерігати за цим. Howard R. Pollio and Rodney Mers, “Predictability and the Appreciation of Comedy”, Bulletin of the Psychonomic Society 4, no. 4A (1984): 229–232. Докладніше про теорію гумору МакҐрова див.: Peter A. McGraw and Caleb Warren, “Benign Violations: Making Immoral Behavior Funny”, Psychological Science 21, no. 8 (2010): 1141–1149.

Род Мартін наголошував на цьому, коли ми розмовляли з ним 7 лютого 2013 року. «Більшість жартів у нашому щоденному житті, – казав він мені, – не конче закінчується вигуком: “О, я зрозумів!”. У мене є книжка гуморесок відомих авторів. Коли я їх читаю, то розумію, що не всі вони неодмінно розкривають недоречності. Це щось більше, ніж просто опис смішних випадків чи звичайне перебільшення. У них немає розв’язки. Вони просто граються з ідеями. Я сказав би, що більшість дослідників гумору, здається, погоджуються з тим, що гумор передбачає різкий перехід, наче одночасно актуалізуються дві протилежні позиції. Звичайно, дехто не погоджується з тим, що взагалі можлива будь-яка єдина теорія гумору».

Associated Press, “Cosby to Do ‘Kids Say the Darndest Things’ Series”, Ottawa Citizen, October 23, 1997; Ron Miller, “A Link to Kids, Past and Present: On CBS They’re Still Saying the Darndest Things to Linkletter, Now 85”, San Jose Mercury News, March 5, 1998; Tom Bierbaum, “ ‘Kids’ Gets Darndest Ratings”, Daily Variety, January 13, 1998; Bonnie Malleck, “Networks Rethink Freak Friday”, Hamilton (Ontario) Spectator, June 2, 2000; Jonathan Storm, “On CBS, It’s Out with the New, in with the Old – and Vice Versa”, Philadelphia Inquirer, May 18, 2000. Шукайте інтерв’ю «Kemett Hayes Cosby» на «YouTube». Докладніше див.: Bill Cosby, Kids Say the Darndest Things (New York: Bantam Books, 1998).

Інформацію про дослідження Піаже взято із: Seymour Papert, “Child Psychologist Jean Piaget”, Time, May 29, 1999; Jean Piaget and Ba··rbel Inhelder, The Psychology of the Child, trans. Helen Weaver, introduction by Jerome Kagan (New York: Basic Books, 1969); Jean Piaget, The Equilibration of Cognitive Structures, trans. Terrance Brown and Kishore Julian Thampy (Chicago: University of Chicago Press, 1985); Jean Piaget, The Origins of Intelligence in Children, trans. Margaret Cook (New York: International Universities Press, 1952). Інтерв’ю Піаже з дітьми про рух і життя подано в розділах “The Concept of ‘Life’ ” й “Origins of Child Animism, Moral Necessity and Physical Determinism”, у вид. Jean Piaget, The Child’s Conception of the World, trans. Joan and Andrew Tomlinson (London: Routledge & Kegan Paul, 1929). Тенденція звернення до упереджень також підтримується підтвердженою досвідом структурою настанов.

Piaget, Child’s Conception of the World, 215. Докладніше пояснення див.: Rhett Allain, “Why Does the Moon Follow Me?”, Wired Science Blogs: Dot Physics, September 27, 2010.

Arie W. Kruglanski and Garriy Shteynberg, “Cognitive Consistency as a Means to an End: How Subjective Logic Affords Knowledge”, in Cognitive Consistency: A Fundamental Principle in Social Cognition, ed. Bertram Gawronski and Fritz Strack (New York: Guilford Press, 2012): 245–264; дослідники зауважують, що «наша історія розпочинається з когнітивної послідовності теорій, що, як це не дивно, зосереджувалися на когнітивній непослідовності».

Докладніше про Корейські авіалінії 007 див.: Philip Taubman, “Theories and Conspiracy Theories” [огляд праць Alexander Dallin, Black Box KAL 007 and the Superpowers та Oliver Clubb, KAL Flight 007: The Hidden Story], New York Times, April 21, 1985; Michael Gordon, “Ex-Soviet Pilot Still Insists KAL 007 was Spying”, New York Times, December 9, 1996. Про радянський бойкот Олімпійських ігор див.: John F. Burns, “Moscow Will Keep Its Team from Los Angeles Olympics”, New York Times, May 9, 1984.

Льюїс позначає перехід від реалістичної пляшки до пляшки, репрезентованої в рекламі «Абсолют. Зірка». Richard W. Lewis, Absolut Book: The Absolut Vodka Advertising Story (Rutland, VT: Journey Editions, 1996): 31. Про рекламу «Абсолют. Раритет» див. там само: 23.

Мати Ван Ґоґа, мисткиня-аматорка, давала йому перші уроки: Charles Davidson, Bone Dead, and Rising: Vincent Van Gogh and the Self Before God (Eugene, OR: Cascade Books, 2011): 64.

Броварня розташована в муніципалітеті Тілбурґ у Беркель-Еншот, передмістя Тілбурґа.

Lutz Bornmann, Loet Leydesdorff, and Gu··nter Krampen, “Which Are the ‘Best’ Cities for Psychology Research Worldwide?”, Europe’s Journal of Psychology 8, no. 4 (2012): 535–546.

Уперше мою увагу на дослідження Прулкса звернула Елісон Флад, за що я їй вдячний: Alison Flood, “Reading Kafka ‘Enhances Cognitive Mechanisms’, Claims Study”, Guardian (Manchester), September 17, 2009; Benedict Carey, “How Nonsense Sharpens the Intellect”, New York Times, October 5, 2009.

Джерелами інформації про Прулкса слугували різноманітні інтерв’ю, зокрема й ті, що були взяті під час мого перебування в Тілбурґу 11-14 жовтня 2012 року. Серед основних праць, на які я спираюся в цій частині: Travis Proulx, Steven J. Heine, and Kathleen D. Vohs, “When Is the Unfamiliar the Uncanny?”, Personality and Social Psychology Bulletin 36, no. 6 (2010): 817–829; Travis Proulx and Michael Inzlicht, “The Five ‘A’s of Meaning Maintenance: Finding Meaning in the Theories of Sense-Making”, Psychological Inquiry 23, no. 4 (2012): 317–335; Travis Proulx and Michael Inzlicht, “Moderated Disanxiousuncertilibrium: Specifying the Moderating and Neuroaffective Determinants of Violation-Compensation Effects”, Psychological Inquiry 23, no. 4 (2012): 386–396. Див. у цьому ж спеціальному випуску «Psychological Inquiry» обговорення, схвалення й критику статті Прулкса й Інзліхта “Five ‘A’s”, яка й стала основною публікацією цього номера. Стаття “Moderated Disanxiousuncertilibrium” була їхньою відповіддю. Крім того, в цьому розділі я скористався пізнішою розробкою теорії Прулкса, описаною в праці: Eva Jonas et al., “Threat and Defense: From Anxiety to Approach”, in Advances in Experimental Social Psychology, vol. 49, ed. James M. Olson and Mark P. Zanna (Burlington, VT: Academic Press, 2014). Про інші проблеми, розроблювані Прулксом, див.: Travis Proulx, “Threat-Compensation in Social Psychology: Is There a Core Motivation?”, Social Cognition 30, no. 6 (2012): 643–651. Інші праці, що стали об’єктом моєї уваги: Travis Proulx and Steven J. Heine, “Death and Black Diamonds: Meaning, Mortality, and the Meaning Maintenance Model”, Psychological Inquiry 17, no. 4 (2006): 309–318; Travis Proulx, Michael Inzlicht, and Eddie Harmon-Jones, “Understanding All Inconsistency Compensation as a Palliative Response to Violated Expectations”, Trends in Cognitive Science 16, no. 5 (2012): 285–291; Travis Proulx and Steven J. Heine, “The Frog in Kierkegaard’s Beer: Finding Meaning in the Threat-Compensation Literature”, Social and Personality Psychology Compass 4, no. 10 (2010): 889–905; Steven J. Heine, Travis Proulx, and Kathleen Vohs, “The Meaning Maintenance Model”, Personality and Social Psychology Review 10, no. 2 (2006): 88–110; Daniel Randles, Travis Proulx, and Steven J. Heine, “Turn-Frogs and Careful-Sweaters: Non-Conscious Perception of Incongruous Word Pairings Provokes Fluid Compensation”, Journal of Experimental Social Psychology 47 (2011): 246–249; Travis Proulx and Steven J. Heine, “Connections from Kafka: Exposure to Meaning Threats Improves Implicit Learning of an Artificial Grammar”, Psychological Science 20, no. 9 (2009): 1125–1131; Travis Proulx and Steven J. Heine, “The Case of the Transmogrifying Experimenter: Affirmation of a Moral Schema Following Implicit Change Detection”, Psychological Science 19, no. 12 (2008): 1294–1300. Також див. додаткові джерела: Ian McGregor et al., “Compensatory Conviction in the Face of Personal Uncertainty: Going to Extremes and Being Oneself”, Journal of Personality and Social Psychology 80, no. 3 (2001): 472–488; Ian McGregor and Denise C. Marigold, “Defensive Zeal and the Uncertain Self: What Makes You So Sure?”, Journal of Personality and Social Psychology 85, no. 1 (2003): 838–852; Ian McGregor, “Offensive Defensiveness: Toward an Integrative Neuroscience of Compensatory Zeal After Mortality Salience, Personal Uncertainty, and Other Poignant Self-Threats”, Psychological Inquiry 17, no. 4 (2006): 299–308; Ian McGregor et al., “Anxious Uncertainty and Reactive Approach Motivation”, Personality Processes and Individual Differences 99, no. 1 (2010); Eddie Harmon-Jones, David M. Amodio, and Cindy Harmon-Jones, “Action-Based Model of Dissonance: A Review, Integration, and Expansion of Conceptions of Cognitive Conflict”, Advances in Experimental Social Psychology 41 (2009): 119–166.

Henry Sussman, “The Text That Was Never a Story: Symmetry and Disaster in ‘A Country Doctor’ ”, in Approaches to Teaching Kafka’s Short Fiction, ed. Richard T. Gray (New York: Modern Language Association of America, 1995).

Тревіс Прулкс в електронному листі до автора 8 липня 2014 року пояснив, що найпоказовіший приклад покращення точності після досвіду непослідовності можна знайти в праці: Randles, Proulx, and Heine, “Turn-Frogs and Careful-Sweaters”, де зростання точності було підраховане різними способами. Зауважте, що 33% визначили більше рядів з літерами, ніж контрольна група. Контрольна група ідентифікувала 16,5 рядів із літерами як граматику «А», тоді як група, що була ознайомлена з неоднозначною історією, визначила 21,9; тож 33% ми одержимо, якщо розділимо 5,45 на 16,5. Узявши до уваги загальну кількість (60 рядів літер), контрольна група виявила 27,5%, а сюрреальна кафкіанська група – 36,6%, різниця становить 9,1%. Див. також примітку [22] у цьому розділі.

Travis Proulx and Brenda Major, “A Raw Deal: Heightened Liberalism Following Exposure to Anomalous Playing Cards”, Journal of Social Issues 69, no. 3 (2013): 455–472. У цьому експерименті суб’єктам запропонували фальшиві гральні карти, щоб вони зіграли в блекджек із дослідником. Див. також: Willem W. A. Sleegers, Travis Proulx, and Ilja van Beest, “Extremism Reduces Conflict Arousal and Increases Values Affirmation in Response to Meaning Violations”, Biological Psychology (у друці).

Добре відоме джерело – Leon Festinger, Henry W. Riecken, and Stanley Schachter, When Prophecy Fails: A Social and Psychological Study of a Modern Group That Predicted the Destruction of the World (Minneapolis: University of Minnesota Press, 1956). Я доповнив цю інформацію різноманітними повідомленнями на кшталт: “He Quits Job to Wait End of World Dec. 21”, Chicago Daily Tribune, December 16, 1954; Associated Press, “Doctor Leaves College Job, Predicts Cataclysm”, Los Angeles Times, December 17, 1954; “Doctor Warns of Disasters in World Tuesday”, Chicago Daily Tribune, December 17, 1954; Reuters, “Denies Predicting End of the World”, Irish Times (Dublin), December 18, 1954; “Space Seer’s ‘Tidal Wave’ Due Today”, Washington Post, December 21, 1954; Associated Press, “Doom Prophet Calls of Cataclysm – for Today”, Newsday, December 21, 1954; Associated Press, “Earth ‘Disaster’ Stayed, Woman Prophet Says”, Hartford Courant, December 22, 1954; Associated Press, “Quakes Back Predictions, Woman Says”, Los Angeles Times, December 22, 1954; “World Spared for Time, Say Doom Prophets”, Chicago Daily Tribune, December 22, 1954; Associated Press, “Sister Asks Commitment for Cataclysm Forecaster”, Hartford Courant, December 23, 1954; “Petitions Court to Declare Dr. Laughead Mentally Ill”, Chicago Daily Tribune, December 23, 1954; “Sect Expects to Depart This Earth Tonight”, Chicago Daily Tribune, December 24, 1954; Associated Press, “Seer Awaiting ‘Space Ship’ Misses Boat”, Washington Post, December 25, 1954; “Dr. Laughead Expects Some News Today”, Chicago Daily Tribune, December 21, 1954; United Press, “Prophecies Seen Borne Out”, New York Times, December 22, 1954; Associated Press, “Prophet of Doom Sticks to ‘Cataclysm’ Forecast”, Hartford Courant, December 21, 1954; “End of the World Prophet Found in Error, Not Insane”, Chicago Daily Tribune, January 1, 1955. Більше про психологію прогнозів кінця світу див.: Vaughan Bell, “Apocalypse 2011: What Happens to a Doomsday Cult When the World Doesn’t End?”, Slate, May 20, 2011; Jon R. Stone, ed., Expecting Armageddon: Essential Readings in Failed Prophecy (New York: Routledge, 2000).

Окрім підсумку в Riecken and Schachter, When Prophecy Fails, 25, див.: Leon Festinger, A Theory of Cognitive Dissonance (Stanford, CA: Stanford University Press, 1957). Про докази наявності когнітивного дисонансу в мавп див.: John Tierney, “Go Ahead, Rationalize. Monkeys Do It, Too”, New York Times, November 6, 2007; Louisa C. Egan, Paul Bloom, and Laurie R. Santos, “Choice-Induced Preferences in the Absence of Choice: Evidence from a Blind Two Choice Paradigm with Young Children and Capuchin Monkeys”, Journal of Experimental Social Psychology 46 (2010): 204–207; Louisa C. Egan, Laurie R. Santos, and Paul Bloom, “The Origins of Cognitive Dissonance”, Psychological Science 18, no. 11 (2007): 978–983.

Jeff Stone, “Consistency as a Basis for Behavioral Interventions: Using Hypocrisy and Cognitive Dissonance to Motivate Behavior Change”, in Cognitive Consistency: A Fundamental Principle in Social Cognition, ed. Bertram Gawronski and Fritz Strack (New York: Guilford Press, 2012).

Mark P. Zanna and Joel Cooper, “Dissonance and the Pill: An Attribution Approach to Studying the Arousal Properties of Dissonance”, Journal of Personality and Social Psychology 29, no. 5 (1974): 703–709; Joel Cooper, Cognitive Dissonance: Fifty Years of a Classic Theory (London: Sage, 2007), 47–49. (У книзі «Cognitive Dissonance» Купер, здається, переплутав тему студентського твору, який їм запропонували написати). В одній із заміток Купер зазначав: «1983 року я мав можливість запитати в Леона Фестінґера, що він думає про мотиваційні ознаки дисонансу. Чи вірить він, що насправді існують стимули і що люди почуваються дискомфортно, чи це була просто метафора для того, щоб описати механізм системи? Він пояснив, що це питання не поставало в 1950-х роках. Науковці створили моделі «чорного ящика» – моделі того, як повинна працювати система, якщо вона пояснює дані. Якщо ці дані пояснено, дослідник може пишатися тим, що він розкрив вміст “чорного ящика”».

Крім праці Купера «Cognitive Dissonance», див.: Gawronski and Strack, Cognitive Consistency; Eddie Harmon-Jones and Judson Mills, eds., Cognitive Dissonance: Progress on a Pivotal Theory in Social Psychology (Washington, DC: American Psychological Association, 1999). Я також посилаюся на: Bertram Gawronski, “Meaning, Violation of Meaning, and Meaninglessness in Meaning Maintenance”, Psychological Inquiry 23, no. 4 (2012): 346–349; Bertram Gawronski, “Back to the Future of Dissonance Theory: Cognitive Consistency as a Core Motive”, Social Cognition 30, no. 6 (2012): 652–668. Купер у праці «Cognitive Dissonance» наголосив, що «дисонанс … виникає в процесі сприйняття небажаних наслідків». Див. також: Anthony G. Greenwald and David L. Ronis, “Twenty Years of Cognitive Dissonance: Case Study of the Evolution of a Theory”, Psychological Review 85, no. 1 (1978): 53–57. Як наголошує Ґавронські в праці «Back to the Future», теорію Фестінґера почали критикувати ще до дослідження Занни та Купера «Dissonance and the Pill».

Докладно цю проблему, як і більшість інформації з цього розділу, описано в праці 2014 р., згаданої наприкінці цього уривка. Я вдячний усім її авторам: Eva Jonas, Ian McGregor, Johannes Klackl, Dmitrij Agroskin, Immo Fritsche, Colin Holbrook, Kyle Nash, Travis Proulx, and Markus Quirin, “Threat and Defense: From Anxiety to Approach”, Advances in Experimental Social Psychology 49 (2014): 219–286. Дослідження Jeffrey A. Gray and Neil McNaughton, The Neuropsychology of Anxiety: An Enquiry into the Functions of the Septo-Hippocampal System, 2nd ed. (Oxford: Oxford University Press, 2000) сприяє сформульованому в попередньому дослідженні розумінню того, як ми пояснюємо світ.

Про нещодавню цікаву й актуальну дискусію щодо цього див. у праці: Anthony G. Greenwald, “There Is Nothing So Theoretical as a Good Method”, Perspectives on Psychological Science 7, no. 2 (2012). Також див.: Stephen C. Yanchar and Brent D. Slife, “Pursuing Unity in a Fragmented Psychology: Problems and Prospects”, Review of General Psychology 1, no. 3 (1997): 235–255.

Інформацію про «війну кісток» узято з: Keith Thomson, The Legacy of the Mastodon (New Haven, CT: Yale University Press, 2008); Mark Jaffe, The Gilded Dinosaur: The Fossil War Between E.D. Cope and O.C. Marsh and the Rise of American Science (New York: Crown Books, 2000); David Rains Wallace, The Bonehunters’ Revenge: Dinosaurs, Greed, and the Greatest Scientific Feud of the Gilded Age (New York: Houghton Mifflin Harcourt, 1999); Bill Bryson, A Short History of Nearly Everything (New York: Broadway Books, 2004); Paul D. Brinkman, The Second Jurassic Dinosaur Rush: Museums and Paleontology in America at the Turn of the Twentieth Century (Chicago: University of Chicago Press, 2010): 9.

Eddie Harmon-Jones and Cindy Harmon-Jones, “Feeling Better or Doing Better? On the Functions of Inconsistency Reduction (and Other Matters)”, Psychological Inquiry 23, no. 4 (2012): 350–353.

Proulx and Inzlicht, “Five ‘A’s of Meaning Maintenance”.

Proulx, Inzlicht, and Harmon-Jones, “Understanding All Inconsistency Compensation”. Я запозичив дуже доречний тут приклад про білу ворону з цієї статті.

Про цікаве застосування поняття «система тривоги людини» див.: Van den Bos et al., “Justice and the Human Alarm System: The Impact of Exclamation Points and Flashing Lights on the Justice Judgment Process”, Journal of Experimental Social Psychology 44 (2008): 201–219. Про те, що ця система активізується і в позитивних, і в негативних ситуаціях див.: Tobia Egner, “Surprise! A Unifying Model of Dorsal Anterior Cingulate Function?”, Nature Neuroscience 14, no. 10 (2010): 1219–1220; Flavio T. P. Oliveira, John J. McDonald, and David Goodman, “Performance Monitoring in the Anterior Cingulate Is Not All Error Related: Expectancy Deviation and the Representation of Action-Outcome Associations”, Journal of Cognitive Neuroscience 19, no. 12 (2007): 1994–2004; William H. Alexander and Joshua W. Brown, “Medial Prefrontal Cortex as an Action-Outcome Predictor”, Nature Neuroscience 14, no. 10 (2011): 1338–1346. Також див.: Marret K. Noordewier and Seger M. Breugelmans, “On the Valence of Surprise”, Cognition and Emotion 27, no. 7 (2013): 1325–1334. «Якби можна було затримати першу мить, коли трапилося щось несподіване, – зазначив Ноордевіер в інтерв’ю, – ви змогли б побачити цю первинну негативну реакцію».

Sarah S. M. Townsend et al., “Can the Absence of Prejudice Be More Threatening Than Its Presence? It Depends on One’s Worldview”, Journal of Personality and Social Psychology 99, no. 6 (2010): 933–947; Wendy Berry Mendes et al., “Threatened by the Unexpected: Physiological Responses During Social Interactions with Expectancy-Violating Partners”, Journal of Personality and Social Psychology 92, no. 4 (2007): 698–716; – zlem Ayduk et al., “Consistency Over Flattery: Self-Verification Processes Revealed in Implicit and Behavioral Responses to Feedback”, Social Psychological and Personality Science 4, no. 5 (2013): 538–554; William B. Swann, “Allure of Negative Feedback: Self-Verification Strivings Among Depressed Persons”, Journal of Abnormal Psychology 101, no. 2 (1992): 293–306; William B. Swann Jr., “To Be Adored or to Be Known? The Interplay of Self-Enhancement and Self-Verification”, in Foundations of Social Behavior, vol. 2, ed. R. M. Sorrentino and E. T. Higgins (New York: Guilford, 1990), 408–448; Elliot Aronson and J. Merrill Carlsmith, “Performance Expectancy as a Determinant of Actual Performance,” Journal of Abnormal and Social Psychology 65, no. 3 (1962): 178–182; Jason E. Plaks and Kristin Stecher, “Unexpected Improvement, Decline, and Stasis: A Prediction Confidence Perspective on Achievement Success and Failure”, Journal of Personality and Social Psychology 93, no. 4 (2007): 667–684. Про інші дивовижні ситуації, коли ми віддаємо перевагу постійності, див.: E. Tory Higgins, Beyond Pleasure and Pain: How Motivation Works (Oxford: Oxford University Press, 2011).

Це полювання за шаблонами може бути проблематичним і призвести до того, що ми бачитимемо шаблони там, де їх насправді немає: напр., у випадкових зображеннях чи коливаннях на фондовій біржі. Найвідомішим дослідженням зростання інтенсивності сприйняття ілюзорних схем є: Jennifer A. Whitson and Adam D. Galinsky, “Lacking Control Increases Illusory Pattern Perception”, Science 322 (2008): 115–117. Також див.: Jennifer A. Whitson, Adam D. Galinsky, and Aaron Kay, “The Emotional Roots of Conspiratorial Perceptions, System Justification, and Belief in the Paranormal”, Journal of Experimental Social Psychology 56 (2015): 89–95. Я поділяю позицію, викладену в книзі Jonas et al., “Threat and Defense: From Anxiety to Approach”, де опрацьовано питання потреби в завершеності: «Потреба у структурі може бути задоволена шляхом орієнтування на відому структуру, але також може бути зреалізована через напружений пошук нової структури, реальної чи … уявної». Маю зазначити, що авторитетне дослідження Адама Ґалінські про соціальну владу безпосередньо стосується багатьох ідей, викладених у цій книзі.

Див. також: Willem Sleegers and Travis Proulx, “The Comfort of Approach: Self-Soothing Effects of Behavioral Approach in Response to Meaning Violations”, Frontiers in Psychology, January 9, 2015.

Małgorzata Kossowska, електронний лист до автора, 16 квітня 2015 р. Див.: Aneta Czernatowicz-Kukuczka, Katarzyna Jas´ko, and Małgorzata Kossowska, “Need for Closure and Dealing with Uncertainty in Decision Making Context: The Role of the Behavioral Inhibition System and Working Memory Capacity”, Personality and Individual Differences 70 (2014): 126–130; Roets and Alain van Hiel, “Why Some Hate to Dilly-Dally and Others Do Not: The Arousal-Invoking Capacity of Decision-Making for Low- and High-Scoring Need for Closure Individuals”, Social Cognition 26, no. 3 (2008): 333–346.

Steven Heine, інтерв’ю з автором, 15 лютого 2013 р. Це, зокрема, пояснює, чому психологи використовують підсвідомо представлені аномалії. Вони не бажають, щоб стимули були правильно засвоєні.

Jonas et al., “Threat and Defense: From Anxiety to Approach”; у дослідженні запропоновано додаткові способи опанування поведінкового гальмування системи тривог, напр., під час купівлі речей. Я, відповідно до праці Прулкса й Інзліхта «The Five ‘A’s of Meaning Maintenance», зосереджуюся лише на афірмації та абстрагуванні. Щодо ментального стану людей, які постійно звертають увагу на дивні речі чи аномалії, див.: Gordon Marino, “The Danish Doctor of Dread”, New York Times, March 17, 2012.

David R. Weise et al., “Terror Management and Attitudes Toward Immigrants: Differential Effects of Mortality Salience for Low and High Right-Wing Authoritarians”, European Psychologist, 17, no. 1 (2012): 63–72.

Bastiaan T. Rutjens, Joop van der Pligt, and Frenk van Harreveld, “Deus or Darwin: Randomness and Belief in Theories About the Origin of Life”, Journal of Experimental Social Psychology 46 (2010): 1078–1080. Більше доказів про те, що наукові теорії можуть виконувати таку ж стабілізаційну функцію, як і релігія, див.: Rutjens et al., “Steps, Stages, and Structure: Finding Compensatory Order in Scientific Theories”, Journal of Experimental Psychology, General 142, no. 2 (2013): 313–318. Також див.: C. K. Aaron, David A. Moscovitch, and Kristin Laurin, “Randomness Attributions of Arousal, and Belief in God”, Psychological Science 21, no. 2 (2010): 216–218.

Jonas et al., “Threat and Defense: From Anxiety to Approach”.

Критики теорії Прулкса посилаються на працю Steven Shepherd et al., “Evidence for the Specificity of Control Motivations in Worldview Defense: Distinguishing Compensatory Control from Uncertainty Management and Terror Management Processes”, Journal of Experimental Social Psychology 47 (2011): 949–958. Натомість Прулкс стверджує: він та його колеги погоджуються із тим, що люди воліють підтвердити зміст, подібний до того, що був під загрозою; однієї розвідки, звісно, недостатньо, тому науковцям, щоб розкрити, коли і як зміст пом’якшує афірмативні ефекти, слід здійснювати саме такі дослідження.

Див. також: Daniel Randles et al., “Is Dissonance Reduction a Special Case of Fluid Compensation?”, Journal of Personality and Social Psychology (подано до друку в січні 2015 р.).

James A. Coan, Hillary S. Schaefer, and Richard J. Davidson, “Lending a Hand: Social Regulation of the Neural Response to Threat”, Psychological Science 17, no. 12 (2006): 1032–1039. Тут доречно згадати дослідження, що показують, як ацетамінофен усуває компенсаторні ефекти. Див.: Nathan C. DeWall, David S. Chester, and Dylan White, “Can Acetaminophen Reduce the Pain of Decision-Making?”, Journal of Experimental Social Psychology 56 (2015): 117–120.

Інформацію про землетрус узято з різних джерел, зокрема: Simon Winchester, A Crack in the Edge of the World: America and the Great California Earthquake of 1906 (New York: Harper Perennial, 2005); Malcolm E. Barker, ed., Three Fearful Days: San Francisco Memoirs of the 1906 Earthquake & Fire (San Francisco: Londonborn Publications, 1998); E. J. Helley, “Flatland Deposits: Their Geology and Engineering Properties and Their Importance to Comprehensive Planning”, Geological Survey Professional Paper 943 (Washington, DC: US Department of the Interior, 1979): 55–56. Історіями закоханих після землетрусу в Сан-Франциско я завдячую Рону Файліону і Памелі Сторм, які зібрали уривки повідомлень і розмістили їх на своєму ресурсі «Одруження після землетрусу в Сан-Франциско 1906 р.». (див.: “San Francisco 1906 Earthquake Marriage Project: In the News ...”, режим доступу: www.sfgenealogy.com/1906/06inthenews.htm; 3 березня 2015). На основі їхнього дослідження в 2006 р. мерія Сан-Франциско організувала виставку. Я також вдячний Рону Файліону за те, що він допоміг мені відстежити три правдиві історії, які мені складно було підтвердити. Особливо я посилався на “Oakland Man Would Keep Pretty Girls at Home: Calls at Harbor Hospital in Search of the Supposed Matrimonial Bureau”, San Francisco Call, May 7, 1906; “Marriage License Office Busy Despite the Fire”, San Francisco Call, May 1, 1906; “Young Couple in the Ruins”, Oakland Tribune, May 19, 1906; “Earthquakes as Matrimonial Agents”, Oakland Tribune, May 5, 1906; “Two Refugees Married: Romance of the San Francisco Disaster Ends in Wedding at San Diego”, Los Angeles Times, December 7, 1906; “Earthquake Ripened Love: Calamity Makes New Record for Marriages”, Los Angeles Times, May 20, 1906; “Willing to Become Martyr in Cause of Matrimony”, San Francisco Bulletin, May 7, 1906; “More Applications for Refugee Wives”, Oakland Enquirer, May 7, 1906; “Quake Bride Recalls Honeymoon in Ruins”, San Francisco Examiner, April 15, 1906; “Girls Coming From Camps: Homeless Refugees Saved from Hardships”, Los Angeles Times, May 9, 1906; “Marriage License Office Has Its Banner Month: Number of Permits Granted Exceed That of Any Similar Period in History of City”, San Francisco Call, May 19, 1906; “Knows Not the Name of His Lady Love”, Oakland Tribune, May 11, 1905; “Love Smites Fleeing Pair”, Oakland Tribune, May 2, 1906. Про іншу царину, де ми шукаємо сенс після травматичної події, див.: Maria Konnikova, “Why We Need Answers”, New Yorker, April 30, 2013. Також цікаве й актуальне дослідження: Jamuna Prasad, “A Comparative Study of Rumours and Reports in Earthquakes”, British Journal of Psychology 41, no. 3–4 (1950): 128–144.

Sandro Galea, Arijit Nandi, and David Vlahov, “The Epidemiology of Post-Traumatic Stress Disorder After Disaster”, American Journal of Epidemiology 27, no. 1 (2005): 78–91.

Ronnie Janoff-Bulman, Shattered Assumptions: Towards a New Psychology of Trauma (New York: Free Press, 1992). Докладніше див.: Crystal L. Park, “Making Sense of the Meaning Literature: An Integrative Review of Meaning Making and Its Effects on Adjustment to Stressful Life Events”, Psychological Bulletin 136, no. 2 (2010): 257–301; Kees van den Bos and Marjolein Maas, “Adhering to Consistency Principles in an Unjust World: Implications for Sense Making, Victim Blaming, and Justice Judgments”, in Cognitive Consistency: A Fundamental Principle in Social Cognition, ed. Bertram Gawronski and Fritz Strack (New York: Guilford Press, 2012).

Edward Orehek et al., “Need for Closure and the Social Response to Terrorism”, Basic and Applied Social Psychology 32 (2010): 279–290.

Eva Jonas et al., “Threat and Defense: From Anxiety to Approach”, in Advances in Experimental Social Psychology, vol. 49, ed. James M. Olson and Mark P. Zanna (Burlington, VT: Academic Press, 2014).

Frank White, The Overview Effect: Space Exploration and Human Evolution, 2nd edition (Reston, VA: American Institute of Aeronautics and Astronautics, 1988). Також див.: James Gorman, “Righteous Stuff: How Astronauts Find God”, Omni 6, no. 8 (May 1984).

Piercarlo Valdesolo and Jesse Graham, “Awe, Uncertainty, and Agency Detection”, Psychological Science 25, no. 1 (2014): 170–178. Я вдячний Джеффрі Клуґеру за увагу до мого дослідження: Jeffrey Kluger, “Why There Are No Atheists at the Grand Canyon”, Time, November 27, 2013. Докладнішу інформацію про взаємозалежність між страхом і потребою в завершеності див.: Michelle N. Shiota, Dacher Keltner, and Amanda Mossman, “The Nature of Awe: Elicitors, Appraisals, and Effects on Self-Concept”, Cognition and Emotion 21, no. 5 (2007): 944–963. Більше про страх див.: Dacher Keltner and Jonathan Haidt, “Approaching Awe, a Moral, Spiritual, and Aesthetic Emotion”, Cognition and Emotion 17, no. 2 (2003): 297–314; Melanie Rudd, Kathleen D. Vohs, and Jennifer Aker, “Awe Expands People’s Perception of Time, Alters Decision Making, and Enhances Well-Being”, Psychological Science 23, no. 10 (2012): 1130–1136.

US Department of Commerce, “Natural Disaster Survey Report: Hurricane Hugo, September 10–22, 1989” (Silver Spring, MD: National Oceanic and Atmospheric Administration, May 1990); Peter Applebome, “Hugo’s 3-Year Wake: Lessons of a Hurricane”, New York Times, September 18, 1992.

Catherine L. Cohan and Steve W. Cole, “Life Course Transitions and Natural Disaster: Marriage, Birth, and Divorce Following Hurricane Hugo”, Journal of Family Psychology 16, no. 1 (2002): 14–25; Catherine L. Cohan, “Family Transitions Following Natural and Terrorist Disaster: Hurricane Hugo and the September 11 Terrorist Attack”, in Hand-book of Stressful Transitions Across the Lifespan, ed. Thomas W. Miller (New York: Springer, 2010), 149–164. Що відбувалося з розлученнями в Сан-Франциско після землетрусу 1906 р.? Як мені відомо, ніхто не вивчав цього питання спеціально. Рон Файліон, автор проекту «Одруження в Сан-Франциско», повідомив мені в електронному листі, що він та його колега Памела Сторм не вивчали записів про розлучення. Таку інформацію знайти було складніше. Він також зазначав: «Дехто міг використати стихійне лихо для того, щоб просто зникнути. Я впевнений, що судові процеси різко переривали, а деякі просто відкладалися. Чи подружжя знову відновлювали свої стосунки, простежити важко».

Nicole LaPorte, “The Katrina Divorces”, Daily Beast, August 22, 2010; Reuters, “Divorce Ceremonies Pick Up in Japan After Disaster”, July 4, 2011. Мішель Фіцпатрік (Michael Fitzpatrick, “Japan: How a Quake Changed a Culture”, Global Post (Boston), October 9, 2011) зазначає: «Кількість шлюбів також зростає. Шлюбні агентства на кшталт «Одружися зі мною» заявляли, що з кінця квітня запити зросли на 30%. Інші місцеві шлюбні агентства говорили про збільшення кількості їхніх членів… Одне з них повідомило газеті “The Asahi Newspaper”, що кількість членів у його філії у Фукусімі зросла на 50 %».

Catherine Cohan, інтерв’ю з автором, 28 березня 2012 р. Коган гостро і влучно наголосила, що, які гіпотези ми не висували б про індивідуальні мотиви після стихійного лиха, висновок буде завжди один: «Це загальна картина. Що відбувається на індивідуальному рівні – це лишень здогади».

В окремих випадках здатність досягати завершеності в індивідуумів, що мають більшу потребу в чіткості, вимагатиме більше часу, ніж потрібно для тих, у кого цей поріг нижчий. Докладно див.: Roets et al., “The Motivated Gatekeepers of Our Minds”.

Arie W. Kruglanski, Donna M. Webster, and Adena Klem, “Motivated Resistance and Openness to Persuasion in the Presence or Absence of Prior Information”, Journal of Personality and Social Psychology 65, no. 5 (1993): 861. Також див.: Arie W. Kruglanski and Donna M. Webster, “Motivated Closing of the Mind: ‘Seizing’ and ‘Freezing’ ”, Psychological Review 103, no 2 (1992): 263–283. Про дослідження взаємозв’язку між потребою в завершеності, стимульованою шумом, тиском часу і зниженим когнітивним сприйняттям див.: Arne Roets et al., “Determinants of Task Performance and Invested Effort: A Need for Closure by Relative Cognitive Capacity Interaction Analysis”, Personality and Social Psychology Bulletin 34, no. 6 (2008): 779-792.

Основні праці з цієї проблеми: Thomas E. Ford and Arie W. Kruglanski, “Effects of Epistemic Motivations on the Use of Accessible Constructs in Social Judgment”, Personality and Social Psychology Bulletin 21, no. 9 (1995): 950–962; Tallie Freund, Arie W. Kruglanski, and Avivit Shpitzajzen, “The Freezing and Unfreezing of Impressional Primacy: Effects of the Need for Structure and the Fear of Invalidity”, Personality and Social Psychology Bulletin 11, no. 4 (1985): 479–487; Donna M. Webster, Linda Richter, and Arie W. Kruglanski, “On Leaping to Conclusions When Feeling Tired: Mental Fatigue Effects on Impressional Primacy”, Journal of Experimental Social Psychology 32 (1996): 181–195; Alan W. Heaton and Arie W. Kruglanski, “Person Perception by Introverts and Extraverts Under Time Pressure: Effects of Need for Closure”, Personality and Social Psychology Bulletin 17 (1991): 161–165. Приклад Джейн узято із розвідки: Webster and Kruglanski, “Individual Differences in Need for Cognitive Closure”, Journal of Personality and Social Psychology 67, no. 6 (1994): 1057.

Arie W. Kruglanski and Tallie Freund, “The Freezing and Unfreezing of Lay-Inferences: Effects on Impressional Primacy, Ethnic Stereotyping, and Numerical Anchoring”, Journal of Experimental Social Psychology 19, no. 5 (1983): 454.

Як наголошує Круґлянські, ви можете отримати ці «крайові» ефекти після інтерв’ю, бо інтерв’юер чіткіше пам’ятає останню частину. Докладніше див.: Linda Richter and Arie W. Kruglanski, “Seizing on the Latest: Motivationally Driven Recency Effects in Impression Formation”, Journal of Experimental Social Psychology 34 (1998): 313–329.

Kruglanski and Freund, “Freezing and Unfreezing of Lay-Inferences”. Також див.: Arie W. Kruglanski, The Psychology of Closed Mindedness (New York: Psychology Press, 2004): 84.

David DeSteno, The Truth About Trust: How It Determines Success in Life, Love, Learning, and More (New York: Hudson Street Press, 2014).

Sinem Acar-Burkay, Bob M. Fennis, and Luk Warlop, “Trusting Others: The Polarizing Effect of Need for Closure”, Journal of Personality and Social Psychology 107, no. 4 (2014): 719-735.

Richard M. Sorrentino et al., “Uncertainty Orientation and Trust in Close Relationships: Individual Differences in Cognitive Styles”, Personality Processes and Individual Differences 68, no. 2 (1995): 314–327.

Це лише мої припущення. Докази поляризації в США див. у: Jeffrey M. Jones, “Obama’s Fifth Year Job Approval Ratings Among Most Polarized”, Gallup Politics, January 23, 2014; Jeffrey M. Jones, “Obama’s Fourth Year in Office Ties as Most Polarized Ever”, Gallup Politics, January 24, 2013; Carroll Doherty, “7 Things to Know About Polarization in America”, Pew Research Center, June 12, 2014; “Political Polarization in the American Public: How Increasing Ideological Uniformity and Partisan Antipathy Affect Politics, Compromise and Everyday Life”, Pew Research Center, June 12, 2014. Також див.: Dylan Matthews, “It’s Official: The 112th Congress Was the Most Polarizing Ever”, Washington Post, January 17, 2013.

Аріелі розглядав оманливе сприйняття шаблонів. Greg Miller, “This Is Getting Out of Control”, Science, October 2, 2008.

Arie W. Kruglanski and Donna M. Webster, “Group Members’ Reactions to Opinion Deviates and Conformists at Varying Degrees of Proximity to Decision Deadline and Environmental Noise”, Journal of Personality and Social Psychology 61, no. 2 (1991): 212–225.

Antonio Pierro et al., “Autocracy Bias in Informal Groups under Need for Closure”, Personality and Social Psychology Bulletin 29, no. 3 (2003): 405–417. Також див.: James Y. Shah et al., “Membership Has Its (Epistemic) Rewards: Need for Closure Effects on In-Group Bias”, Journal of Personality and Social Psychology 75, no. 2 (1998): 383–393; Donna M. Webster and Arie W. Kruglanski, “Cognitive and Social Consequences of the Need for Cognitive Closure”, European Review of Social Psychology 8, no. 1 (1997): 133–173. Докладніше про соціальні наслідки потреби в завершеності див.: Kruglanski, The Psychology of Closed Mindedness.

Joe Klein, “Why the ‘War President’ Is Under Fire”, Time, February 15, 2004.

Arie W. Kruglanski and Edward Orehek, “The Need for Certainty as a Psychological Nexus for Individuals and Society”, in Extremism and the Psychology of Uncertainty, ed. Michael A. Hogg and Danielle L. Blaylock (Hoboken, NJ: Wile-Blackwell, 2012); Robb Willer, “The Effects of Government-Issued Terror Warnings on President Approval Ratings”, Current Research in Social Psychology 10, no. 1 (2004): 1–12. Цікава також праця Chris Mooney, “The Science of Why We Don’t Believe Science”, Mother Jones, April 18, 2011. Більше про довіру до уряду як утечу від невизначеності в контексті тероризму див.: Steven Shepherd and Aaron C. Kay, “When Government Confidence Undermines Public Involvement in Modern Disasters”, Social Cognition 32, no. 3 (2014): 206–216. Віра в науковий прогрес може мати подібний ефект: Marijn H.C. Meijers and Bastiaan T. Rutjens, “Affirming Belief in Scientific Progress Reduces Environmentally Friendly Behavior”, European Journal of Social Psychology, 44, no. 5 (2014): 487–495.

Kruglanski and Orehek, “The Need for Certainty”. Докладніше про реакції на тероризм і його походження див.: Michael A. Hogg and Danielle L. Blaylock, eds., Extremism and the Psychology of Uncertainty (Hoboken, NJ: Wiley-Blackwell, 2012); Arie W. Kruglanski et al., “The Psychology of Radicalization and Deradicalization: How Significance Quest Impacts Violent Extremism”, Advances in Political Psychology 35, supplement S1 (2014): 69–93. Див. також: Dmitrij Agroskin and Eva Jonas, “Out of Control: How and Why Does Perceived Lack of Control Lead to Ethnocentrism?”, Review of Psychology 17, no. 2 (2010): 79–90; Patrick J. Leman and Marco Cinnirella, “Beliefs in Conspiracy Theories and the Need for Cognitive Closure”, Frontiers in Psychology 4, article 378 (2013).

Dane Stangler, “The Economic Future Just Happened”, Ewing Marion Kauffman Foundation, Kansas City, MO, June 9, 2009.

Michael E. Raynor, The Strategy Paradox: Why Committing to Success Leads to Failure (And What to Do About It) (New York: Random House, 2007); Paul J. H. Schoemaker, Profiting from Uncertainty: Strategies for Succeeding No Matter What the Future Brings (New York: Free Press, 2002); Frank H. Knight, Risk, Uncertainty and Profits (New York: Houghton Mifflin Company, 1921): 311.

John Dewey, The Quest for Certainty: A Study of the Relation of Knowledge and Action (New York: Minton, Balch & Company, 1929).

Заходи, покликані знизити потребу суб’єктів у завершеності, описані в дослідженнях, цитованих вище в розділі про лідерство. Серед досліджень про медичні рішення див.: Lauren G. Block and Patti Williams, “Undoing The Effects of Seizing and Freezing: Decreasing Defensive Processing of Personally Relevant Messages”, Journal of Applied Social Psychology 32, no. 4 (2002): 803–830. Uri Bar-Joseph and Arie W. Kruglanski, “Intelligence Failure and Need for Cognitive Closure: On the Psychology of the Yom Kippur Surprise”, Political Psychology 24, no. 1 (2003): 75–99; Uri Bar-Joseph, The Watchman Fell Asleep: The Surprise of Yom Kippur and Its Sources (Albany, NY: State University of New York Press, 2005).

Arie W. Kruglanski et al., “ ‘On the Move’ or ‘Staying Put’: Locomotion, Need for Closure, and Reactions to Organizational Change”, Journal of Applied Social Psychology 37, no. 6 (2007): 1305–1340.

Freund, Kruglanski, and Shpitzajzen, “The Freezing and Unfreezing of Impressional Primacy”.

Про міжнаціональні показники потреби в завершеності й подібні концепти див.: Geert Hofstede, Culture’s Consequence: Comparing Values, Behaviors, Institutes, and Organizations Across Nations, 2nd ed. (Thousand Oaks, CA: Sage, 2001). Також див.: Kruglanski, The Psychology of Closed Mindedness.

Див.: John, Sullivan, “Developing Bonus Systems for Rewarding Corporate Recruiters”, ERE.com, April 23, 2007, www.ere.net/2007/04/23/developing-bonus-systems-for-rewarding-corporate-recruiters.

Круґлянські зазначає, що «потреба в завершеності підтримує рішучість і завзятість, стереотипність мислення й упередженість, а також вузький світогляд... Її оцінка залежить від цінності, яку ви розглядаєте».

“S.F. Mayor Planning Big Anti-Quake Party”, Los Angeles Times, April 4, 1969; “Thousands Scorn Quake Prophets”, Chicago Tribune, April 19, 1969; David S. Broder, “A Survival Celebration in San Francisco”, Washington Post, April 19, 1969; Martin F. Nolan, “San Francisco: Just Happy to Be Alive”, Boston Globe, April 19, 1969; Martin F. Nolan, “Life Goes On As Usual in San Francisco”, Boston Globe, April 20, 1969; “No Cause To Quake”, Guardian (Manchester), April 19, 1969; Daryl Lembke, “63 Years Later They Laugh It Off in San Francisco”, Los Angeles Times, April 19, 1969. Див.: Ron Filion and Pamela Storm, “Giuseppe Alioto (22 Dec 1886–13 Oct 1961) and Domenica Mae Lazio (3 Jan 1893–28 Apr 1971)”, San Francisco 1906 Earthquake Marriage Project, режим доступу: www.sfgenealogy.com/1906/06alioto.htm, 3 березня 2015. Файлону цю історію розповіла донька Джузеппе й Доменіки Аліото в 2005 р. Вони одружилися 16 квітня 1914 р.

За докладну інформацію про Вейко, Рубі-Ридж, інцидент, що стався з Маріо Віллабоною, а також трагедію Джоела Суза я вдячний Ґері Ноестеру, зокрема його праці: Gary Noesner, Stalling for Time: My Life as an FBI Hostage Negotiator (New York: Random House, 2010). Також я спирався на: Ronald Kessler, The Bureau: The Secret History of the FBI (New York: St. Martin’s Press, 2002); Dick J. Reavis, The Ashes of Waco: An Investigation (Syracuse, NY: Syracuse University Press, 1998); Daniel Klaidman and Michael Isikoff, “A Fire That Won’t Die”, Newsweek, September 20, 1999. Додатково про досвід Ноестера й відповідні відомості про нього див. у: Judith Miller, “A Nation Challenged: Hostages; F.B.I. Veteran of Hostage Negotiations Helped in Reshaping U.S. Policy”, New York Times, February 19, 2002; Associated Press, “Documents Show F.B.I. Rift at Texas Siege”, New York Times, December 31, 1999; Sue Anne Pressley, “Experts Debate Effects of CS Gas: Children May Have Suffocated, Chemistry Professor Tells Waco Panel”, Washington Post, July 27, 1995; Laurie Kellman, “ATF Agent Calls Waco Superiors Liars: They Knew Surprise Was Lost, He Says”, Washington Times, July 25, 1999; United Press International, “Colombia, 31, Gets Life in Amtrak Siege Case”, New York Times, February 28, 1984; Phil McCombs, “The Siege, the Gunman and the FBI Negotiator”, Washington Post, October 16, 1982; “Questions Remain on Amtrak Siege”, New York Times, October 12, 1982; Associated Press, “Train Gunman Yields Child, Then Gives Up, with 2 Dead”, New York Times, October 12, 1982; Sierra Bellows, “The Voice of Reason”, University of Virginia Magazine (winter 2010); Frances Romero, “A Former FBI Negotiator on Waco and 30 Years of Standoffs”, Time, October 8, 2010; Nicholas Schmidle, “Talking to Bastards”, огляд праці Stalling for Time, by Gary Noesner, New Republic, September 21, 2010; David A. Vise, “Some Actions at Waco Were Not Authorized, Reno Testifies”, Washington Post, April 6, 2000; “Death in Waco”, ABC News: The Day It Happened, DVD released May 24, 2007.

Тепер ця організація називається «Бюро алкоголю, тютюну, вогнепальної зброї та вибухових речовин».

Donna M. Webster and Arie Kruglanski, “Individual Differences in Need for Cognitive Closure”, Journal of Personality and Social Psychology 67, no. 6 (1994): 1049–1062. Зауважте, що, як зазначав сам Круґлянські (див.: Arie W. Kruglanski, The Psychology of Closed Mindedness [New York: Psychology Press, 2004]: 11), шкалу вперше було оприлюднено в 1993 році: Arie W. Kruglanski, Donna M. Webster, and Adena Klem, “Motivated Resistance and Openness to Persuasion in the Presence or Absence of Prior Information”, Journal of Personality and Social Psychology 65, no. 5 (1993).

Arne Roets and Alain Van Hiel, “Item Selection and Validation of a Brief, 15-Item Version of the Need for Closure Scale”, Personality and Individual Differences 50 (2011): 90–94.

Miles Hewstone, Wolfgang Stroebe, and Klaus Jonas, eds., An Introduction to Social Psychology, 5th ed. (Chichester, UK: John Wiley & Sons, 2012): 213.

Bobby K. Cheon, інтерв’ю з автором, 19 червня 2014 р.; Bobby K. Cheon et al., “Contribution of Serotonin Transporter Polymorphism (5-HTTLPR) to Automatic Racial Bias”, Personality and Individual Differences 79 (June 2015): 35-38; Bobby K. Cheon et al., “Genetic Contributions to Need for Closure, Implicit Racial Bias, and Social Ideologies: The roles of HTTLPR and COMT Val158Met”, Технологічний університет у Наньяні, подано до друку. Останню працю зреферовано в Roets et al., “The Motivated Gatekeeper of Our Minds”. Чеон також виявив, що люди із двома MET-алелями (порівняно із тими, які мали два Val-алелі) з COMT-поліморфізмом продемонстрували більшу потребу в завершеності; цей же ефект був характерний для людей з одним коротким алелем 5-HTTLPR. Див. також: Bobby K. Cheon et al., “Gene x Environment Interaction on Intergroup Bias: the Role of 5-HTTLPR and Perceived Outgroup Threat”, Social Cognitive and Affective Neuroscience, 9, no. 9 (2014): 1268–1275.

Malgorzata Kossowska et al., “Electrocortical Indices of Attention Correlate with the Need for Closure”, NeuroReport 26, no. 5 (2015): 285–290. Див. також: Malgorzata Kossowska et al., “Individual Differences in Epistemic Motivation and Brain Conflict”, Neuroscience Letters 570 (2014): 38–41; Vanda Viola et al., “Routes of Motivation: Stable Psychological Dispositions Are Associated with Dynamic Changes in Cortico-Cortical Functional Connectivity”, PLoS ONE 9, no. 6 (2014): e98010.

Uri Bar-Joseph and Arie W. Kruglanski, “Intelligence Failure and Need for Cognitive Closure: On the Psychology of the Yom Kippur Surprise”, Political Psychology 24, no. 1 (2003): 75–99; Uri Bar-Joseph, The Watchman Fell Asleep: The Surprise of Yom Kippur and Its Sources (Albany, NY: State University of New York Press, 2005).

Узагальнення з цієї проблематики див. у: Kruglanski, Psychology of Closed Mindedness, 100–102. Див. також: Gu··lcimen Yurtsever, “Tolerance of Ambiguity, Information, and Negotiation”, Psychological Reports 89 (2001): 57–64; Dipankar Ghosh, “Tolerance for Ambiguity, Risk Preference, and Negotiator Effectiveness”, Decision Sciences 25, no. 2 (1994): 263–280. Зверніть увагу, що в окремих випадках посилення неоднозначності може заспокоювати людей. Див.: Cynthia S. Fobian and Jay J. J. Christensen-Szalanski, “Ambiguity and Liability Negotiations: The Effects of the Negotiators’ Role and the Sensitivity Zone”, Organizational Behavior and Human Decision Processes 54, no. 2 (1993): 277–298.

Gary Noesner, інтерв’ю з автором, 1 жовтня 2012 р.

Див.: Vincent B. Van Hasselt et al., “Development and Validation of a Role-Play Test for Assessing Crisis (Hostage) Negotiation Skills”, Criminal Justice and Behavior 32, no. 3 (2005): 345–361; G. Dwayne Fuselier and Gary W. Noesner, “Confronting the Terrorist Hostage Taker”, FBI Law Enforcement Bulletin 59, no. 7 (1990): 6–11; Gary W. Noesner, “Negotiation Concepts for Commanders”, FBI Law Enforcement Bulletin 68, no. 1 (1999): 6–14; Gary W. Noesner and Mike Webster, “Crisis Intervention: Using Active Listening Skills in Negotiations”, FBI Law Enforcement Bulletin 66, no. 8 (1997): 13–19.

Арі Круґлянські пояснював взаємозв’язок низької потреби в завершеності і невизначеності: низька потреба в завершеності також відображає низьку потребу в упорядкованості й передбачуваності та водночас засвідчує толерантність до неоднозначності й відкритість до інформації. Рішучість – це лише один з аспектів потреби в завершеності.

Kessler, The Bureau; George Lardner Jr. and Richard Leiby, “Standoff at Ruby Ridge: Botched ‘Anti-Terrorist’ Operation Began with Series of Overreactions”, Washington Post, September 3, 1995.

Див.: Federal Bureau of Investigation, “Waco FBI Transcript Tapes 004-006”, FBI Freedom of Information Act Library, режим доступу: http://vault.fbi.gov; 3 березня 2015 р. Про обмін заручниками у випадку з Вівером див. там само, 69. Про звільнення дітей у випадку з Корешем див. там само, 150.

F. Scott Fitzgerald, “The Crack-Up”, Esquire, February 1936.

Див: Federal Bureau of Investigation, “Waco FBI Transcript Tapes 004-006”, 145. Більше про те, чому непередбачувану поведінку можна зрозуміти хибно, див.: Jason E. Plaks, Carol S. Dweck, and Heidi Grant, “Violations of Implicit Theories and the Sense of Prediction and Control: Implications for Motivated Person Perception”, Journal of Personality and Social Psychology 88, no. 2 (2005): 245–262.

Див.: Ian Leslie, “Ambivalence Is Awesome: Or Is It Awful? Sometimes It’s Best to Have Conflicted Feelings”, Slate, June 13, 2013. Творчість ми обговорюватимемо в наступних розділах цієї книги. Докладніше про це див.: Frenk van Harreveld et al., “Ambivalence and Decisional Conflict as a Cause of Psychological Discomfort: Feeling Tense Before Jumping Off the Fence”, Journal of Experimental Social Psychology 45 (2009): 167–173; Frenk van Harreveld, Joop van der Plight, and Yael N. de Liver, “The Agony of Ambivalence and Ways to Resolve It: Introducing the MAID Model”, Personality and Social Psychology Review 13, no. 1 (2009): 45–61; Frenk van Harreveld et al., “The Dynamics of Ambivalence: Evaluative Conflict in Attitudes and Decision Making”, in Cognitive Consistency: A Fundamental Principle in Social Cognition, ed. Bertram Gawronski and Fritz Strack (New York: Guilford Press, 2012).

John Keats, Complete Poems and Selected Letters of John Keats (New York: Modern Library, 2009).

John C. Danforth, “Report to the Deputy Attorney General Concerning the 1993 Confrontation at the Mt. Carmel Complex, Waco, Texas”, Pursuant to Order No. 2256-99 of the Attorney General, November 8, 2000; Glenn F. Bunting and David Willman, “Reno, FBI Agent Differ in Views of Waco Talks”, Los Angeles Times, July 28, 1995.

James Brooke, “Behind the Siege in Montana, Bitter Trail of Broken Bonds”, New York Times, March 31, 1996; Carey Goldberg, “Last of Freemen Surrender to F.B.I. at Montana Site”, New York Times, June 14 1996; “Freemen, FBI Standoff Drags On: Lessons of Waco Put into Practice”, CNN, March 28, 1996; Tom Kenworthy and Serge F. Kovaleski, “ ‘Freemen’ Finally Taxed the Patience of Federal Government”, Washington Post, March 31, 1996.

Christopher J. Armitage and Mark Conner, “Attitudinal Ambivalence and Political Opinion: Review and Avenue for Further Research”, in Ambivalence, Politics, and Public Policy, ed. Stephen C. Craig and Michael D. Martinez (New York: Palgrave Macmillan, 2005): 145–166.

Donna M. Webster and Arie Kruglanski, “Individual Differences in Need for Cognitive Closure”. Також див.: Kruglanski, The Psychology of Closed Mindedness, 66.

Цитується за: Richard M. Sorrentino and Christopher J. R. Roney, The Uncertain Mind: Individual Differences in Facing the Unknown (Philadelphia: Psychology Press, 2000): 16–17.

Peter L. Bergen, Man Hunt: The Ten-Year Search for Bin Laden from 9/11 to Abbottabad (New York: Crown Publishers, 2012): 191–194.

Kessler, The Bureau, 332. Додатково про ці записи див: Associated Press, “ ‘Start the Fire?’ a Davidian Asks on 1993 Tapes”, Los Angeles Times, July 11, 2000; “Jury Clears US Over Waco Deaths”, BBC News, July 15, 2000; Andrew Maykuth, Steve Goldstein, and Terrence Samuel, “Exactly Two Years Before the Blast, Koresh Site Burned Branch Davidians, Who Marked the Anniversary with a Protest, Deny Involvement in the Bombing”, Philadelphia Inquirer, April 20, 1995; Mark Potok, “Waco Tape: ‘Got Coleman Fuel?’ ”, USA Today, February 15, 1994; CNN, “Waco Trial: Closing Arguments Today in Multi-Million Dollar Wrongful Death Case of More Than 80 Branch Davidians”, [розшифровки записів], CNN, [оприлюднено] July 14, 2000; John C. Danforth, “Report to the Deputy Attorney General Concerning the 1993 Confrontation at the Mt. Carmel Complex, Waco, Texas”. Дехто, зокрема Дік Рівіс, скептично ставляться до того, що давидяни відкрили вогонь, і сумніваються в тому, що аудіозапис затранскрибовано правильно.

Trisha Torrey, інтерв’ю з автором, 13 листопада 2014 р. Я не перший пишу про випадок Т. Торрей; див., напр.: Elizabeth S. Cohen, The Empowered Patient: How to Get the Right Diagnosis, Buy the Cheapest Drugs, Beat Your Insurance Company, and Get the Best Medical Care Every Time (New York: Ballantine Books, 2010). Торрей понад шість років писала на сайті About.com про необхідність надання пацієнтам ширших прав і можливостей. Див. також: Trisha Torrey, You Bet Your Life! The 10 Mistakes Every Patient Makes (Baldwinsville, NY: Diagknowsis Media, 2010); Trisha Torrey, The Health Advocate’s Marketing Handbook (Baldwinsville, NY: Diagknowsis Media, 2010).

Time Wire Reports, “Husband Wins Lawsuit in Chemotherapy Death”, Los Angeles Times, June 11, 2005.

Mark L. Graber, Robert M. Wachter, and Christine K. Cassel, “Bringing Diagnosis into the Quality and Safety Equations”, JAMA 308, no. 12 (2012): 1211–1212; Eta S. Berner and Mark L. Graber, “Overconfidence as a Cause of Diagnostic Error in Medicine”, American Journal of Medicine 121, no. 5A (2008): S2–S23.

Lucian L. Leape, Donald M. Berwick, and David Bates, “Counting Deaths from Medical Errors [Letter Reply]”, JAMA 288, no. 19 (2002): 2405.

Gina Kolata, “Vast Study Casts Doubts on Value of Mammograms”, New York Times, February 11, 2014; Anthony B. Miller et al., “Twenty Five Year Follow-Up for Breast Cancer Incidence and Mortality of the Canadian National Breast Screening Study”, BMJ, February 11, 2014. Також див.: Denise Grady, “Breast Biopsies Leave Room For Doubt, Study Finds”, New York Times, March 17, 2015.

Stephen S. Raab et al., “Clinical Impact and Frequency of Anatomic Pathology Errors in Cancer Diagnoses”, Cancer 104, no. 10 (2005): 2205–2213; Cohen, The Empowered Patient.

E. James Potchen, “Measuring Observer Performance in Chest Radiology: Some Experiences”, Journal of the American College of Radiology 3, no. 6 (2006): 423–432; Jerome Groopman, How Doctors Think (New York: Houghton Mifflin, 2007).

Lee Goldman et al., “The Value of the Autopsy in Three Medical Eras”, New England Journal of Medicine 305 (1983): 1000–1005; Atul Gawande, Complications: A Surgeon’s Notes on an Imperfect Science (New York: Metropolitan Books, 2002): 197.

Wilhelm Kirch and Christine Schafii, “Misdiagnosis at a University Hospital in 4 Medical Eras”, Medicine 75, no. 1 (1996): 29–40.

Shannon Brownlee, Why Too Much Medicine Is Making Us Sicker and Poorer (New York: Bloomsbury USA, 2007): 151; David Flum et al., “Misdiagnosis of Appendicitis and the Use of Diagnostic Imaging”, Journal of American College of Surgeons 201, no. 6 (2005): 933–939.

Atul Gawande, The Checklist Manifesto: How to Get Things Right (New York: Picador, 2009).

David Naylor, “Grey Zones of Clinical Practice: Some Limits to Evidence-Based Medicine”, Lancet 345 (1995): 840–842.

Gawande, Complications, 228.

Vera P. Luther and Sonia J. Crandall, “Ambiguity and Uncertainty: Neglected Elements of Medical Education Curricula”, Academic Medicine 86, no. 7 (2011): 799–800.

Donald Scho··n, “Knowing-in-Action: The New Scholarship Requires a New Epistemology”, Change 27, no. 6 (1995): 26–34.

H. Gilbert Welch, Lisa M. Schwartz, and Steven Woloshin, Overdiagnosed: Making People Sick in the Pursuit of Health (Boston: Beacon Press, 2011).

Linda T. Kohn, Janet M. Corrigan, and Molla S. Donaldson, eds., To Err Is Human: Building a Safer Health System (Washington, DC: National Academy Press, 2000).

Cohen, The Empowered Patient; Jan Hoffman, “Awash in Information, Patients Face a Lonely, Uncertain Road”, New York Times, August 14, 2005; Gawande, Complications. Також див.: Robert M. Anderson and Martha M. Funnell, “Patient Empowerment: Myths and Misconceptions”, Patient Education and Counseling 79, no. 3 (2010): 277–282; Peter J. Schulz and Kent Nakamoto, “Health Literacy and Patient Empowerment in Health Communication: The Importance of Separating Conjoined Twins”, Patient Education and Counseling 90 (2013): 4–11.

Hoffman, “Awash in Information”.

Шкалу, що показує відразу пацієнта до неоднозначності, наведено в праці Paul K. J. Han et al., “Aversion to Ambiguity Regarding Medical Tests and Treatments: Measurement, Prevalence, and Relationship to Sociodemographic Factors”, Journal of Health Communication: International Perspectives 14, no. 6 (2009): 556–572. У дослідженні також наведено твердження, щодо яких учасники змушені були висловити свою згоду чи незгоду. Наприклад, «Суперечливі думки експертів знизять мою довіру до експертів», «Суперечливі думки експертів про медичні аналізи засмутять мене» і «Я уникав би ухвалення рішення, які стосуються здавання медичних аналізів чи лікування, якщо експерти мають суперечливі думки». Щодо позиції лікарів див.: Jason Hancock et al., “Medical Student and Junior Doctors’ Tolerance of Ambiguity: Development of a New Scale”, Advances in Health Sciences Education, May 20, 2014. Додатково про те, як взаємопов’язане ставлення пацієнтів і лікарів до невизначеності, див.: David B. Portnoy et al., “Physicians’ Attitudes About Communicating and Managing Scientific Uncertainty Differ by Perceived Ambiguity Aversion of Their Patients”, Health Expectations 16, no. 4 (2013): 362–372. Додатково про пропозиції щодо включення заходів із толерантності до невизначеності в медичну освіту див.: Gail Geller, “Tolerance for Ambiguity: An Ethics-Based Criterion for Medical Student Selection”, Academic Medicine 88, no. 5 (2013): 581–584. Також див.: Luther and Crandall, “Ambiguity and Uncertainty”; John Lally and Peter Cantillon, “Uncertainty and Ambiguity and Their Association with Psychological Distress in Medical Students”, Academic Psychiatry 38, no. 3 (2014): 339–344; Greta B. Raglan et al., “Need to Know: The Need for Cognitive Closure Impacts the Clinical Practice of Obstetrician / Gynecologists”, BMC Medical Informatics and Decision Making, December 24, 2014.

David B. Seaburn et al., “Physician Responses to Ambiguous Patient Symptoms”, Journal of General Internal Medicine 20, no. 6 (2005): 525–530. Також див.: Loїc Berger, Han Bleichrodt, and Louis Eeckhoudt, “Treatment Decisions Under Ambiguity”, Journal of Health Economics 32 (2013): 559–569.

Lisa Sanders, Every Patient Tells a Story: Medical Mysteries and the Art of Diagnosis (New York: Broadway Books, 2009), 230.

Gina Kolata, “Sports Medicine Said to Overuse M.R.I.’s”, New York Times, October 28, 2011; John Helyar, “Dr. James Andrews Still Works on the Cutting Edge”, ESPN.com, September 17, 2007; Sam Farmer, “Dr. Andrews Says Brady Getting Better”, Los Angeles Times, October 24, 2008.

Rebecca Smith-Bindman et al., “Use of Diagnostic Imaging Studies and Associated Radiation Exposure for Patients Enrolled in Large Integrated Health Care Systems”, JAMA 307, no. 22 (2012): 2400–2409. Додаткову інформацію взято з: John Horgan, “How Can We Curb the Medical-Testing Epidemic?”, Scientific American, November 7, 2011; Denise Dador, “Doctor Says Medical Profession ‘Over-Tests’ Patients”, ABC News, July 18, 2012; Jesse M. Pines and Zachary F. Meisel, “Why Doctors Order Too Many Tests (It’s Not Just to Avoid Lawsuits)”, Time, February 25, 2011; “Diagnostic Tests: Another Frontier for Less Is More”, editorial, Archives of Internal Medicine 171, no. 7 (2011): 619; Deborah Grady, “Why Physicians Order Tests”, JAMA Internal Medicine 173, no. 17 (2013): 1383; Deborah Grady, “The ‘Top 5’ Health Care Activities for Which Less Is More”, Archives of Internal Medicine 171, no. 5 (2011): 1390; “Less Is More: How Less Health Care Can Result in Better Health”, editorial, Archives of Internal Medicine 170, no. 9 (2010): 749–750.

Brownlee, Too Much Medicine, 149.

Sunita Sah, Pierre Elias, and Dan Ariely, “Investigation Momentum: The Relentless Pursuit to Resolve Uncertainty”, JAMA Internal Medicine 173, no. 10 (2013): 932–933. Я вдячний Девідові ДіСальво, що він звернув мою увагу на цю проблему: David DiSalvo, “How Uncertainty Overpowers Evidence in Matters of Health: Study Shows That Many Invasive Procedures Are Fueled by Uncertainty, Not Facts”, Psychology Today, May 12, 2013.

Meredith A. Niess, “Preoperative Chest X-rays: A Teachable Moment”, JAMA Internal Medicine 174, no. 1 (2014): 12. Також див.: Matthew C. Becker, John M. Galla, and Steven E. Nissen, “Left Main Trunk Coronary Artery Dissection as a Consequence of Inaccurate Coronary Computer Tomographic Angiography”, Archives of Internal Medicine 171, no. 7 (2011): 698–701.

Jerome Greenberg and Jonas B. Green, “Over-testing: Why More Is Not Better”, American Journal of Medicine 127, no. 5 (2014): 362–363; Ray Moynihan, Jenny Doust, and David Henry, “Preventing Overtesting: How to Stop Harming the Healthy”, BMJ 344 (2012): 1–6; Tanner J. Caverly et al., “Too Much Medicine Happens Too Often: The Teachable Moment and a Call for Manuscripts from Clinical Trials”, JAMA Internal Medicine 174, no. 1 (2014): 8–9.

Donald M. Berwick and Andrew D. Hackbarth, “Eliminating Waste in US Health Care”, JAMA 307, no. 14 (2012): 1514. Їхня оцінка стосується 2011 р.

PerryUndem Research / Communication, “Unnecessary Tests and Procedures in the Health Care System: The Problem, the Causes, and the Solutions”, результати загальнонаціонального опитування лікарів, проведеного для ABIM Foundation 1 травня 2014 р.

На той час він мав назву Archives of Internal Medicine: Rita F. Redberg, “Less Is More”, Archives of Internal Medicine 170, no. 7 (2010): 584.

Rita Redberg, Mitchell Katz, and Deborah Grady, “Diagnostic Tests: Another Frontier for Less Is More, or Why Talking to Your Patient Is a Safe and Effective Method of Reassurance”, Archives of Internal Medicine 171, no. 7 (2011): 619. Див. також: Deborah Grady and Rita Redberg, “Less Is More: How Less Health Care Can Result in Better Health”, Archives of Internal Medicine 170, no. 9 (2010): 749–750; Good Stewardship Working Group, “The ‘Top 5’ Lists in Primary Care: Meeting the Responsibility of Professionalism”, Archives of Internal Medicine 171, no. 15 (2011): 1385–1390; Shubha V. Srinivas, “Application of ‘Less Is More’ to Low Back Pain”, Archives of Internal Medicine 172, no. 13 (2013): 1016–1020.

Lauran Neergaard, “Overtreated: More Medical Care Isn’t Always Better”, Boston Globe, June 7, 2010.

Richard A. Friedman, “A Call for Caution on Antipsychotic Drugs”, New York Times, September 24, 2012.

Bruce Japsen, “Doctors Call Out 90 More Unnecessary Medical Tests, Procedures”, Forbes, February 21, 2013; Chris Crawford, “Two Years Down the Road, Choosing Wisely Still Picking Up Steam”, American Academy of Family Physicians, May 14, 2014.

Jessica McDiarmid, “Canadian Doctors to Tackle Unnecessary Medical Tests”, The Star, August 22, 2013.

Lauren Block et al., “In the Wake of the 2003 and 2011 Duty Hours Regulations, How Do Internal Medicine Interns Spend Their Time?”, Journal of General Internal Medicine 28, no. 8 (2013): 1042–1047; J.R. Hampton, “Relative Contributions of History-Taking, Physical Examination, and Laboratory Investigation to Diagnosis and Management of Medical Outpatients”, The British Medical Journal 2, no. 5969 (1975): 486–489. На ці розвідки посилається Леана Вен у Leana Wen, “Don’t Just Do Something, Stand There!”, The Huffington Post, August 22, 2013; Leana Wen, “When More Medicine Isn’t Better”, The Huffington Post, August 11, 2013.

Я вдячний за дослідження: Annie Murphy Paul, “Technology Is Not a ‘Magic Cure-All’ for Education”, Brilliant Blog, May 4, 2012, www.anniemurphypaul.com/ 2012/05/technology-is-not-a-magic-cure-all-for-education; Julia´n P. Cristia et al., “Technology and Child Development: Evidence from the One Laptop per Child Program”, Working Paper IDB-WP 304, Inter-American Development Bank, Washington, DC, February 2012. Про Масові відкриті онлайн-курси (MOOC) див.: Tamar Lewin, “After Setbacks, Online Courses are Rethought”, New York Times, December 10, 2013. Про онлайн-курси див.: “The Trouble With Online College”, editorial, New York Times, February 18, 2013. Я помилявся, коли покладав забагато надій на технологічні рішення. Див.: Jamie Zimmerman and Jamie Holmes, “The M-Banking Revolution: Why Cell Phones Will Do More for the Developing World Than Laptops Ever Could”, Foreign Policy, August 27, 2010. Як ітиметься нижче в цій книзі, використання мобільних телефонів для переказування грошей стало дуже популярним, проте їх використання для зберігання грошей сумнівне. Нещодавно я спитав Іґнасіо Маса (інтерв’ю з автором, 15 липня 2013 р.), незалежного експерта й старшого наукового співробітника Школи Флетчера в Університеті Тафтса. Мас пояснив, що припущення, що накопичувальні рахунки мобільних телефонів повністю задовольнили наявну потребу, є помилковим. Насправді незаможні люди мають безліч способів зберігання грошей. Вони досить ефективні, і їх майже неможливо замінити на цифрові. Мас зазначає: «Один із головних недоліків електронної системи фінансів полягає в тому, що все дуже точно. Натомість уявіть собі фермера, що має корову, яку використовує як спосіб зберігання грошей. Ви не можете позбутися її моментально, бо потрібен час, щоб її продати. Крім того, корову не можна продати частинами. Встановлено певну ціну. Водночас існує й очевидний соціальний бар’єр. Кожен у селі знає: якщо ви продали корову, то ви у фінансовій скруті, яку ви хочете приховати. У цьому – усі нюанси; вони не є експліцитними, але всі їх розуміють. А як би ви спроектували таку ситуацію на електронні рахунки? Усе здаватиметься цілковито необґрунтованим. Ви скажете людям: “Ви можете зняти гроші з цього рахунка, попередивши за сорок вісім годин, і ви можете зняти лише п’ятсот доларів; також ми збираємося розповісти вашим сусідам, що ви зняли готівку”». Загалом мобільний банкінг не заповнює певних прогалин. Він намагається замінити традиційні форми накопичення, які мають свої нюанси, і є ефективними та неповторними.

Малкольм Ґледвелл писав про це кілька років тому: «знімки часто обіцяють допомогти нам зрозуміти, але натомість ще більше заплутують». Malcolm Gladwell, “The Picture Problem: Mammography, Air Power, and the Limits of Looking”, New Yorker, December 13, 2004.

Незважаючи на те, що це інша царина, я використовую в цій книзі аналогію до «ментального механізму».

Дані про нейрофізіологічні докази, використані в суді, взято з електронного листа Ніти Фарагані до автора від 11 липня 2014 р. Джеймс Феллон і я спілкувалися 2011 р. В електронному листі від 11 липня 2014 р. він зауважував, що хоч посилання на нейрознімки «і не отримали належного використання», проте це повністю відповідає його поглядам. Я також спирався на праці: Jeffrey Rosen, “The Brain on the Stand”, New York Times Magazine, March 11, 2007; Eric Bailey, “Defense Probing Brain to Explain Yosemite Killings”, Los Angeles Times, June 15, 2000; Amanda C. Pustilnik, “Violence on the Brain: A Critique of Neuroscience in Criminal Law”, Harvard Law School Faculty Scholarship Series 14 (2008); Richard E. Redding, “The Brain-Disordered Defendant: Neuroscience and Legal Insanity in the Twenty-First Century”, American University Law Review 56, no. 1 (2006): 51–127.

В інших випадках, як зазначають в «Обираємо вдумливо», важливо уникати надуживання антибіотиками. Див.: Choosing Wisely, “Antibiotics: When You Need Them and When You Don’t”, опубліковано спільно з Consumer Reports Health, February 2014.

Історію про «Women’s Wear Daily» і міді взято з: “Midi vs. Mini: The Battle of the Hemline”, Newsweek, March 16, 1970; “The Great Hemline Hassle: Onward and Downward with Hemlines”, Life, March 13, 1970; Julie Byrne, “Clothes Purr at Full Throttle”, Los Angeles Times, August 16, 1970; “Fashion: Up, Up & Away”, Time, December 1, 1967; Claire McCormack, “The Miniskirt: Top 10 British Invasion”, Time, January 18, 2011; “Fashion: Anyone She Wants to Be”, Time, June 23, 1967; “Business: Fashion Show in the Office”, Time, August 2, 1968; “Fashion: Next, the Maxiskirt?”, Time, May 12, 1967; “Modern Living: The French Line”, Time, February 9, 1970; Meryl Gordon, “Fashion’s Most Angry Fella”, Vanity Fair, September 2012; “Modern Living: The Long Way Out”, Time, October 26, 1970; “Fashion: Hold That Mini Line!”, Time, August 8, 1969; “Modern Living: Claude and the Long Look”, Time, March 9, 1970; “Modern Living: Compulsory Midi”, Time, June 29, 1970; Anastasia Toufexis, “Living: A Rousing No to Mini-pulation”, Time, April 25, 1988; “Press: Stalking the Elusive Hemline”, Time, March 31, 1980; “Modern Living: The Midi’s Compensations”, Time, June 8, 1970; “The Press: Out on a Limb with the Midi”, Time, September 14, 1970; “Nation: Women on the March”, Time, September 7, 1970; “Modern Living: All in the Jeans”, Time, January 11, 1971; “People: May 17, 1968”, Time, May 17, 1968; “Nation: Midis Verboten”, Time, September 28, 1970; Edward Gold et al., Fashion, Retailing and a Bygone Era: Inside Women’s Wear Daily (Washington, DC: Beard Books, 2005); Eugenia Sheppard, “Midi May Be Flight from Reality”, Hartford Courant, May 25, 1970; Isadore Barmash, “Long-Skirt Fiasco Lingers On”, New York Times, May 13, 1973; Marylin Bender, “This Year Even the Shoe Designers Are Confused”, New York Times, February 23, 1970; Nan Ickeringill, “Oh the Times They Are A-Changing: Daring Now Means Mid-Calf”, New York Times, February 23, 1968; Marylou Luther, “A Letdown for Miniskirts? How the Midi Poll Sees It”, Los Angeles Times, February 9, 1970; Eugenia Sheppard, “Gloria Goes All Out for the Midi”, Hartford Courant, December 23, 1969; Isadore Barmash, “Designers’ Sales Go Up as Hem Lines Fall”, New York Times, June 1, 1970; Alison Adburgham, “Femme Chic and Tough Chick”, Guardian (Manchester), August 4, 1970; United Press International, “Funeral for the Midi”, Washington Post, October 28, 1970; Marian Christy, “Skirts the Issue in Lengthy Debate”, Boston Globe, April 12, 1970; Nancy L. Ross, “The Midi Fad”, Washington Post, March 19, 1970; Eleanor Page, “The Great Hemline Hassle”, Chicago Tribune, July 2, 1970; Gertrude Wilson, “Midi Can’t Make It”, New York Amsterdam, September 5, 1970; Marylou Luther, “Pantsuit Voted Tops for Fall”, Los Angeles Times, September 13, 1970; “Midi Length Is Dead, Oxford Industries’ Chief Tells Holders”, Wall Street Journal, October 1, 1970; “Putting It All Together”, Newsday, September 29, 1970; David McLean, “Heard on the Street”, Wall Street Journal, December 7, 1970; Marian Christy, “Designers Insist the Midi is Here to Stay”, Boston Globe, November 8, 1970; Marian Christy, “Farewell to Frivolity: The Midi Is Here”, Boston Globe, May 5, 1970; Ellen Zack, “Prices Are Up, Selection Down As Inflation Hits Clothing Stores”, Boston Globe, September 1, 1974; Marilyn Goldstein, “Won’t Anybody Buy a Midi?”, Newsday, October 12, 1970; Margaret Crimmins, “Buyers...: Seven Inches of Leg and a Foot”, Washington Post, September 27, 1970; Art Buchwald, “Report from the Front”, Boston Globe, September 15, 1970; “Modern Living: Line of Most Resistance”, Time, March 23, 1970. Зауважте, що верхній одяг також мав довжину міді.

Daniel Ellsberg, “Risk, Ambiguity, and the Savage Axioms”, Quarterly Journal of Economics 75, no. 4 (1961): 643–669. На доказ того, що довіра охоплює неоднозначність, а не лише ризики, див.: Anne Corcos, François Pannequin, and Sacha Bourgeois-Gironde, “Is Trust an Ambiguous Rather Than a Risky Decision?”, Economics Bulletin 32, no. 3 (2012): 2255–2266.

Benjamin Y. Hayden, Sarah R. Heilbronner, and Michael L. Platt, “Ambiguity Aversion in Rhesus Macaques”, Frontiers in Neuroscience 4, no. 166 (2010).

Alexandra G. Rosati and Brian Hare, “Chimpanzees and Bonobos Distinguish Between Risk and Ambiguity”, Biology Letters 7, no. 1 (2011): 15–18.

Ifat Levy et al., “Neural Representation of Subjective Value Under Risk and Ambiguity”, Journal of Neurophysiology 103, no. 2 (2010): 1036–1047; проводячи дослідження, Леві й деякі інші дослідники припустили, що підлітки можуть бути менш толерантні до ризиків, ніж дорослі. Як виявилося під час дослідження, підліткова толерантність до двозначності зумовлює цікавість підлітків до невідомого. Див.: Agnieszka Tymula et al., “Adolescents’ Risk-Taking Behavior Is Driven by Tolerance to Ambiguity”, Proceedings of the National Academy of Sciences 109, no. 42 (2012): 17135–17140.

Ming Hsu et al., “Neural Systems Responding to Degrees of Uncertainty in Human Decision-Making”, Science 310, no. 5754 (2005): 1680–1683; Ifat Levy, “Ambiguous Decisions in the Human Brain”, in Comparative Decision Making, ed. Thomas R. Zentall and Philip H. Crowley (Oxford: Oxford University Press, 2013); Ming Hsu and Lusha Zhu, “Ambiguous Decisions in the Human Brain”, in Comparative Decision Making.

Michael E. Raynor, The Strategy Paradox: Why Committing to Success Leads to Failure (and What to Do About It) (New York: Random House, 2007).

Raynor, ibid.; Paul J. H. Schoemaker, Profiting from Uncertainty: Strategies for Succeeding No Matter What the Future Brings (New York: Free Press, 2002).

James Surowiecki, “Cisco-Holics Anonymous”, New Yorker, May 21, 2001; “Cisco: Behind the Hype”, Bloomberg Businessweek, January 20, 2002. Інші подробиці про фінансові наслідки проблем із запасами товару див.: Blair Speedy, “Retailers Puncture Post-Poll Optimism”, Australian (Sydney), October 25, 2013; Jim Dwyer, “A Clothing Clearance Where More Than Just the Prices Have Been Slashed”, New York Times, January 5, 2010; Sue Mitchell, “TWE Slumps as Wine Dumped”, Australian Financial Review, July 16, 2013; Justin Grant, “New Elmo Doll’s Not So Special—Analyst”, Reuters Blog, December 18, 2007; Alex Veiga, “Mattel Posts 6 Pct. Rise in 3Q Profit”, Fox News, October 6, 2006; Trefis Team, “Abercrombie & Fitch’s Tough Run with Inventory Management”, Trefis.com, June 25, 2013. Додатково про стратегію «Abercrombie & Fitch» порівняно зі швидкою модою див.: Reuters, “Teens Aren’t Shopping at Abercrombie, American Eagle and Aeropostale Anymore”, New York Daily News, August 23, 2013; Reuters, “Abercrombie & Fitch Sales Decline for Seventh Straight Quarter”, Huffington Post, November 21, 2013; Ben Levisohn, “Can Anything Save Abercrombie & Fitch?”, Barron’s, November 6, 2013. Компанія, що пропонувала знищення іграшок, називається «Security Engineered Machinery».

Hau L. Lee, V. Padmanabhan, and Seungjin Whang, “The Bullwhip Effect in Supply Chains”, MIT Sloan Management Review, April 15, 1997; Injazz J. Chen, YeonYeob Lee, and Anthony Paulraj, “Does a Purchasing Manager’s Need for Cognitive Closure (NFCC) Affect Decision-Making Uncertainty and Supply Chain Performance?”, International Journal of Production Research, April 22, 2014.

Lee, Padmanabhan, and Whang, “Bullwhip Effect in Supply Chains”.

Aida L. Velasco, “The View from Taft: Brand Piracy”, BusinessWorld, April 14, 2011.

Robert L. Bray and Haim Mendelson, “Information Transmission and the Bullwhip Effect: An Empirical Investigation”, Management Science 58, no. 5 (2012): 860–875. Robert Bray, інтерв’ю з автором, 18 березня 2015 р. Брей наголошує, що «ефект батога» спричинений багатьма факторами. Пом’якшення потрясінь може бути зумовлене тим, що Лі, Падманабхан і Вонґ називають грою у фіксовану кількість і дефіцитність, коли покупці очікують на дефіцит у постачанні. Коригування прогнозування попиту також є однією з основних причин.

Mike Freeman, Piggly Wiggly: The Rise & Fall of a Memphis Maverick (London: History Press, 2011); “Business & Finance: Piggly Wiggly Man”, Time, February 25, 1929.

Інформацію про компанію «Toyota» взято з: Taiichi Ohno, Toyota Production System: Beyond Large-Scale Production (Portland, OR: Productivity Press, 1988), 23; Taiichi Ohno with Setsuo Mito, Just-In-Time for Today and Tomorrow, trans. Joseph P. Schmelzeis Jr. (Cambridge, MA: Productivity Press, 1988); David Magee, How Toyota Became #1: Leadership Lessons from the World’s Greatest Car Company (New York: Portfolio, 2007); Adam S. Maiga and Fred A. Jacobs, “JIT Performance Effects: A Research Note”, Advances in Accounting (incorporating Advances in International Accounting) 25 (2009): 183–189; James P. Womack, Daniel T. Jones, and Daniel Roos, The Machine That Changed the World (New York: Free Press, 2007).

Taiichi Ohno, Taiichi Ohno’s Workplace Management: Special 100th Birthday Edition (New York: McGraw-Hill, 2013).

Як зазначено у праці Lee, Padmanabhan, and Whang, “Bullwhip Effect in Supply Chains”, накопичення товару може знизити невпевненість. Звичайно, переконливе прогнозування майбутнього попиту – високого чи низького – виконує ту саму функцію.

Якщо ви ще не прочитали цієї книги, варто її придбати: Sendhil Mullainathan and Eldar Shafir, Scarcity: Why Having Too Little Means So Much (New York: Times Books, 2013).

Laure Cabantous, “Ambiguity Aversion in the Field of Insurance: Insurers’ Attitude to Imprecise and Conflicting Probability and Conflicting Probability Estimates”, Theory and Decision 62 (2997): 219–240. Інші приклади ухвалення рішень, коли відбувається ухиляння від неоднозначності, див. у працях: Levy, “Ambiguous Decisions in the Human Brain”; Colin Camerer and Martin Weber, “Recent Developments in Modeling Preferences: Uncertainty and Ambiguity”, Journal of Risk and Uncertainty 5 (1992): 325–370.

Enrique Badіa, Zara and Her Sisters: The Story of the World’s Largest Clothing Retailer (New York: Palgrave Macmillan, 2008): 83; Pankaj Ghemawat and Jose´ Luis Neuno, “ZARA: Fast Fashion”, Case 9-703-497, Harvard Business School, Boston, December 2006.

Інформація про Ортеґу, «Inditex», «Zara» і швидку моду взято з різних джерел, переважно із: Covadonga O’Shea, The Man from Zara: The Story of the Genius Behind the Inditex Group (London: LIT Publishing, 2008); Badіa, Zara and Her Sisters; John R. Wells and Galen Danskin, “Inditex: 2012”, Case 9-713-539, Harvard Business School, Boston, March 2014; Tobias Buck, “Fashion: A Better Business Model”, Financial Times, June 18, 2014; Suzy Hansen, “How Zara Grew into the World’s Largest Retailer”, New York Times, November 8, 2012; Vivienne Walt, “Meet Amancio Ortega: The Third-Richest Man in the World”, Fortune, January 8, 2012; Donald Sull and Stefano Turconi, “Fast Fashion Lessons”, Business Strategy Review 19, no. 2 (2008): 4–11. Додаткову інформацію див. у: Mark Tungate, Fashion Brands: Branding Style from Armani to Zara (Philadelphia: Kogan Page, 2008), 49–53; Nebahat Tokatli, “Global Sourcing: Insights from the Global Clothing Industry—the Case of Zara, a Fast Fashion Retailer”, Journal of Economic Geography 8, no. 1 (2007): 21–38; Carita Vitzthum, “Just-in-Time Fashion: Spanish Retailer Zara Makes Low-Cost Lines in Weeks by Running Its Own Show”, Wall Street Journal, May 18, 2001; Alexandra Jacobs, “Where Have I Seen You Before? At Zara, in Midtown, It’s All a Tribute”, New York Times, March 27, 2012; Cecilie Rohwedded and Keith Johnson, “Zara Stores’ Fast Fashion to Get Even Faster: Inditex Tries to Shave Minutes in Logistics as Rivals Catch Up”, Wall Street Journal Europe, February 20, 2008; Marilyn Alva, “Foreign Apparel Chains Invade U.S. with Fast Fashion”, Investor’s Business Daily, January 21, 2011; Nelson M. Fraiman et al., “Zara”, Jerome Chazen Case Series no. 080204, Columbia Business School, New York, 2008; Seth Stevenson, “Polka Dots Are In? Polka Dots It Is!”, Slate, June 21, 2012; Andrew McAfee, Vincent Dessain, and Anders Sjo··man, “Zara: IT for Fast Fashion”, Case 9-604-081, Harvard Business School, Boston, September 2007; James Surowiecki, “The Most Devastating Retailer in the World”, New Yorker, September 18, 2000; “Fashion Forward: Zara, Spain’s Most Successful Brand, Is Trying to Go Global”, Economist, May 24, 2012; Kasra Ferdows, Michael A. Lewis, and Jose A. D. Machuca, “Rapid-Fire Fulfillment”, in Harvard Business Review on Managing Supply Chains (Boston: Harvard Business Review Press, 2011); Stephanie O. Crofton and Luis G. Dopico, “Zara-Inditex and the Growth of Fast Fashion”, Essays in Economic & Business History 25 (2007): 41–53; Carmen Lopez and Ying Fan, “Internationalization of the Spanish Fashion Brand Zara”, Journal of Fashion Marketing and Management 13, no. 2 (2009): 279–296; Graham Keeley, “Zara Overtakes Gap to Become World’s Largest Clothing Retailer”, Guardian (Manchester), August 11, 2008; Julie Cruz and Vinicy Chan, “Esprit Gets Instant Value with Zara Fast-Fashion Leader”, Bloomberg, August 8, 2012.

Волт у “Meet Amancio Ortega” стверджує, що Ортезі було тринадцять, коли він покинув школу. Інші наполягають, що чотирнадцять. Бадіа (Badіa, Zara and Her Sisters), зазначає, «йому було лише одинадцять». Сам Ортеґа говорить, що йому було дванадцять: O’Shea, The Man from Zara, 35.

Ця трансформація відбувалася щонайменше впродовж останніх десяти років. Див.: “The New Face of Fifth: Populist Movement Hits Luxe Street of Retailers”, Women’s Wear Daily, August 19, 2004; Julie Satow, “Discount Stores Crop Up in Manhattan’s Elite Neighborhoods”, New York Times, October 13, 2010. Більше інформації див. у: Elizabeth L. Cline, Over-Dressed: The Shockingly High Cost of Cheap Fashion (New York: Portfolio / Penguin, 2012); Amy Merrick, “Are Clothing Companies Moving Fast Enough to Fix Factory Problems?”, New Yorker, September 13, 2014. Про «Hollister» див.: Joann Lublin and Sara Germano, “Abercrombie Plans to Remake Hollister Stores”, Wall Street Journal, March 6, 2014.

Див.: George Stalk Jr. and Thomas M. Hout, Competing Against Time: How Time-Based Competition Is Reshaping Global Markets (New York: Simon & Schuster, 1990).

Знову ж таки, це стосується іншого концепту, а не потреби в завершеності. Див.: Mats Westerberg, Jagdip Singh, and Einar Ha··ckner, “Does the CEO Matter? An Empirical Study of Small Swedish Firms Operating in Turbulent Environments”, Scandinavian Journal of Management 13, no. 3 (1997): 251–270; Hai Yap Teoh and See Liang Foo, “Moderating Effects of Tolerance for Ambiguity and Risk-Taking Propensity on the Role Conflict-Perceived Performance Relationship: Evidence from Singaporean Entrepreneurs”, Journal of Business Venturing 12 (1997): 67–81; Adrian Furnham and Joseph Marks, “Tolerance of Ambiguity: A Review of the Recent Literature”; Jeff Sandefer, “The One Key Trait for Successful Entrepreneurs: A Tolerance for Ambiguity”, Forbes, May 17, 2012.

Liz Jones, “Midi Skirts Aren’t Just for Supermodels with Legs Like Flamingoes and They’ll be Autumn’s Biggest Trend”, Daily Mail Online, May 19, 2013; Rebecca Edge, “ASOS Midi Dress with Full Skirt and Belt—A Must Have!”, Female First, December 21, 2013; Bianca London, “Rise of the Midi! Sales of Victoria Beckham and Nicole Scherzinger’s Favourite Dress Style Shoot Up as Hemlines Come Down”, Mail Online, December 2, 2013.

За інформацію в цьому розділі я вдячний Франчесці Джіно й Ґері Пізано: Francesca Gino and Gary Pisano, “Why Leaders Don’t Learn from Success”, Harvard Business Review, April 2011. Див. також: Francesca Gino and Gary Pisano, “Ducati Corse: The Making of a Grand Prix Motorcycle”, Case 9-605-090, Harvard Business School, Boston, June 2005. Додаткову інформацію про MotoGP і 2004-й сезон «Ducati», подану тут і далі в цьому розділі, див.: Alastair Moffitt, “Rossi Set for New Adventure”, Birmingham Evening Mail, April 12, 2004; Australian Associated Press, “Ducati’s Bayliss Keen to Step on the Gas”, Hobart Mercury, April 15, 2004; Rick Broadbent, “Hodgson Is Revving Up for Heat of New Battle”, Times (London), April 16, 2004; Reuters, “Rossi to Yam It Up”, Herald Sun (Melbourne, Australia), April 17, 2004; Gary James, “Motorcycle: Rossi Stuns Rivals by Going Fastest on Yamaha Debut”, Independent (London), April 17, 2004; “No Luck for Hodgson in South Africa”, Isle of Man Examiner, April 18, 2004; Rick Broadbent, “Another Bike, Another Victory for Tearful Magician Rossi”, Times (London), April 19, 2004; Bob Jennings, “Rossi the Greatest Yet, Says Gardner”, Sydney Morning Herald, April 20, 2004; James Stanford, “Ducati Struggles”, Herald Sun (Melbourne, Australia), April 30, 2004; AAP, “Bayliss Revved to Make up for Lost Time”, Hobart Mercury, May 13, 2004; Steve Hardcastle, “Rossi Roars to Victory at Home”, Independent (London), June 7, 2004; Bob Jennings, “Rossi Overwhelmed by Six-Lap Dash”, Sydney Morning Herald, June 8, 2004; Dave Fern, “Just What the Doc Ordered”, Daily Star (London), June 14, 2004; Rick Broadbent, “Rossi Victory Is Just What the Doctor Ordered”, Times (London), June 14, 2004; James Stanford, “X-Rays Clear Sore Troy”, Herald Sun (Melbourne, Australia), June 15, 2004; Robert Grant, “Bruised Bayliss Tests New Weapon”, Advertiser, June 16, 2004; James Stanford, “Aussie Vows to Troy Harder”, Herald Sun (Melbourne, Australia), July 20, 2004; Mike Nicks, “Rossi Hopes New Engine Will Keep Him Ahead of Pack”, Independent (London), July 22, 2004; Gary James, “Rossi Defines the Modern Era in Chess at 300ft Per Second”, Independent (London), July 24, 2004; James Stanford, “No Joy in the Battle for Troy”, Herald Sun (Melbourne, Australia), August 27, 2004; Robert Grant, “Ducati Move Could Force Bayliss Out”, Daily Telegraph (Sydney, Australia), September 4, 2004; Robert Grant, “Bayliss Fed Up as Poor Run Continues”, Daily Telegraph (Sydney, Australia), September 6, 2004; Dan Oakes and Michael Lynch, “Italian Ace Revs Up as Fourth World Title Awaits”, Sun Herald (Melbourne, Australia), October 17, 2004; Dan Oakes and Michael Lynch, “How a Maestro Beat the Odds”, Sunday Age (Melbourne, Australia), October 17, 2004; Robert Grant, “Rossi Rated Unbeatable by Bayliss”, Sun Herald (Melbourne, Australia), October 17, 2004; Bob Jennings, “Two-Wheeled Warriors Now Fighting for Rides”, Sydney Morning Herald, October 19, 2004; “Bayliss Dumped by Ducati”, Canberra Times, October 12, 2004; Rick Broadbent, “Hodgson Looking Forward to End of Grim Season”, Times (London), October 16, 2004. Загальні відомості також узято з: Tom Rostance, “MotoGP vs F1: Two Wheels Good, Four Wheels Better?”, BBC Sport, April 4, 2012; Matt Carroll, “Back-Seat Rider: MotoGP Riders Hurtle Round the Asphalt at Speeds of Up to 200 mph”, Independent (London), July 6, 2003; Faster, directed by Mark Neale (2003; Los Angeles: Docurama, 2004), DVD; Faster and Faster, directed by Mark Neale (2004; New York: Spark Productions, 2013), iTunes.

В усіх трьох категоріях: гонщик, команда і виробник. Див. конкретні цифри на сайті www.motogp.com.

Warwick Green, “Power and the Passion”, Sunday Age (Melbourne, Australia), October 14, 2007.

Robert Grant, “Rossi: If I Can’t Beat Him...”, Herald Sun (Melbourne, Australia), November 14, 2007.

The Age of 27: The MotoGP Career of Casey Stoner, directed by Sergi Sendra Vives (2012; Madrid: Dorna Sports, 2013), iTunes.

Gino and Pisano, “Why Leaders Don’t Learn from Success”; Gino and Pisano, “Ducati Corse: The Making of a Grand Prix Motorcycle”. Додаткову інформацію про 2003-й сезон «Ducati» до згадуваної тут і далі в цьому розділі можна знайти в: MATP (Mirror Australian Telegraph Publications), “Rampant Rossi Is Doohan Fine”, Daily Telegraph (Sydney, Australia), June 14, 2003; Guy Hand, “Bayliss in Battle to Regain Lost Confidence”, Courier Mail (Brisbane), June 13, 2003; Reuters, “Rossi Holds Off Rivals as Aussies Bomb Out”, Hobart Mercury, June 10, 2003; Rick Broadbent, “Rossi Digs Deep to Repel Rivals”, Times (London), June 9, 2003; Tim Roberts, “Capirossi Breaks Own Record”, Independent (London), June 7, 2003; Rick Broadbent, “Rossi Has Goal of Being Fastest in Italy”, Times (London), June 7, 2003; MATP, “Bayliss ‘Hometown Hero’, in Italy”, Daily Telegraph (Sydney, Australia), June 5, 2003; AAP, “Play Time for Hot Bayliss”, Hobart Mercury, May 22, 2003; Del Jones, “Motorcycles: Regal Rossi Reigns in Spain”, Sports Argus, May 17, 2003; MATP, “Troy’s Ducati Gets Closer”, Daily Telegraph (Sydney, Australia), May 13, 2003; Robert Grant, “Bayliss Snatches No. 2 Spot on Grid for Spanish GP”, Advertiser, May 12, 2003; AAP, “Stunning Bayliss on Track to Glory”, Hobart Mercury, May 8, 2003; MATP, “Mystery Ride for ‘Rookie’ Bayliss”, Daily Telegraph (Sydney, Australia), April 26, 2003; Simnikiwe Xabanisa, “Dynamic New Ducatis on a High for Africa’s MotoGP”, Sunday Times (London), April 20, 2003; “Rossi Takes Win in Japan Opener”, Morning Star (London), April 7, 2003; MATP, “Bayliss Takes Aim at History”, Daily Telegraph (Sydney, Australia), April 5, 2003; Hamish Cooper, “Ducati’s Hot Challenge”, Hobart Mercury, April 5, 2003; Alastair Himmer, “Melandri Breaks Leg in Crash”, Independent (London), April 5, 2003; Rick Broadbent, “Bitter Biaggi Adds Fuel to Feud with Rossi”, Times (London), April 5, 2003; Rick Broadbent, “Capirossi Eager to Prove His Point”, Times (London), April 4, 2003; Michael Lynch, “McCoy, Bayliss Lead Local Charge for MotoGP Season”, The Age, April 3, 2003; Peter McKay, “Pray for a Close Grand Prix but Don’t Put Money on It”, Sun Herald (Melbourne, Australia), March 23, 2003; Bob Jennings, “Confident Bayliss Ready to Rumble”, Sydney Morning Herald, August 19, 2003; AAP, “Bayliss on Pace to Break GP Drought”, Newcastle Herald, August 16, 2003; Gary James, “Rossi Responds to Keep Ducati Duo at Bay”, Independent (London), July 12, 2003; Gary James, “Capirossi Dream Team Ready to Challenge the Champion”, Independent (London), July 12, 2003; “Too Fast Fears for Valentino”, Lincolnshire Echo, July 12, 2003; David Booth, “MotoGP Puts the ‘Must See’ Back in Speed TV”, National Post (Toronto), June 27, 2003; “Capirossi Breaks Japan’s GP Hold”, Morning Star (London), June 16, 2003; MATP, “Troy Blasts Them Away”, Daily Telegraph (Sydney, Australia), October 18, 2003; Robert Grant, “Bayliss Raring to Go After Crash”, Courier Mail (Brisbane), October 25, 2003.

Шістнадцять разів – у 2003 і 2004 рр., вісімнадцять разів – у 2014 р.

Gary Pisano, інтерв’ю з автором, 31 жовтня 2014 р. Зауважу, що Пізано використовує термін «неоднозначність» на позначення «невизначеності щодо можливостей».

Amy C. Edmondson, “Strategies for Learning from Failure”, Harvard Business Review, April 2011.

“How to Prevent a New Product from Becoming a Museum Piece”, New Legal Review, June 12, 2014. Обговорення статистики, яку подала Інец Блекберн, див., напр.: John Stanton, “Market View, New Product Success Rate Higher Than Most Believe”, March 27, 2014, www.foodprocessing.com/articles/2014/new-product-success-rate-higher-than-most-believe. Висловлюю подяку за працю: John Geoghegan, “Embracing Failure”, Huffington Post, October 2, 2013.

Rita Gunther McGrath, “Failing by Design”, Harvard Business Review, April 2011.

“Fail Often, Fail Well”, Economist, April 14, 2011.

Tony Wagner, Creating Innovators: The Making of Young People Who Will Change the World (New York: Scribner, 2012).

Thomas Friedman and Michael Mandelbaum, That Used to Be Us: How America Fell Behind in the World It Invented and How We Can Come Back (New York: Farrar, Straus and Giroux, 2011).

Див., напр.: Bill Pennington, “At the Range, Drive Less and Practice More”, New York Times Golf Blog, April 26, 2010.

Bob Christina, телефонне інтерв’ю з автором, 20 вересня 2012 р.; особиста зустріч з автором 4 березня 2013 р. Додаткову інформацію див.: Debra J. Rose, ed., A Multilevel Approach to the Study of Motor Control and Learning (Boston: Allyn and Bacon, 1997): 161–165; Bob Christina, Eric Alpenfels, and Nabori Santiago, “Transfer of Driving Performance as a Function of Two Practice Methods”, in Science and Golf V: Proceedings of the World Scientific Congress of Golf, ed. Debbie Crews and Rafer Lutz (Mesa, AZ: Energy in Motion, 2008): 293–300; Robert W. Christina and Robert A. Bjork, “Optimizing Long-Term Retention and Transfer”, in In the Mind’s Eye: Enhancing Human Performance, ed. Daniel Druckman and Robert A. Bjork (Washington, DC: National Academy Press, 1991): 23–56; Robert W. Christina and Eric Alpenfels, “Why Does Traditional Training Fail to Optimize Playing Performance?”, in Science and Golf IV: Proceedings of the World Scientific Congress of Golf, ed. Eric Thain (New York: Routledge, 2002): 231–245; Robert W. Christina and John B. Shea, “More on Assessing the Retention of Motor Learning Based on Restricted Information”, Research Quarterly for Exercise and Sport 64, no. 2 (1993): 217–222.

Докладніше про перехідне навчання див.: Sharan B. Merriam and Brendan Leahy, “Learning Transfer: A Review of the Research in Adult Education and Training”, PAACE Journal of Lifelong Learning 14 (2005): 1–24.

Ken Robinson, “Changing Paradigms: How We Implement Sustainable Change in Education”, speech, RSA Edge, London, June 16, 2008.

Sugata Mitra, “Build a School in the Cloud”, speech, TED2013, Long Beach, CA, February 26, 2013.

Craig Lambert, “Twilight of the Lecture”, Harvard Magazine, March–April 2011.

Young Hye Cho et al., “Analysis of Questioning Technique During Classes in Medical Education”, BMC Medical Education 12, no. 39 (2012): 1–7; Robert J. Stahl, “Using ‘Think-Time’ and ‘Wait-Time’ Skillfully in the Classroom”, ERIC Publications (Washington, DC: Office of Educational Research and Improvement, 1994); Kenneth Tobin, “The Role of Wait Time in Higher Cognitive Level Learning”, Review of Educational Research 57, no. 1 (1987): 69–95.

Donald Clark, “Don’t Lecture Me”, keynote speech, Association for Learning Technology Conference: “Into Something Rich and Strange: Making Sense of the Sea Change”, Nottingham, England, September 7, 2010; Guy Claxton, What’s the Point of School? Rediscovering the Heart of Education (London: Oneworld, 2008); James T. Dillon, The Practice of Questioning (London: Routledge, 1990).

Donald A. Bligh, What’s the Use of Lectures? (London: University Teaching Methods Unit, 1971).

Lambert, “Twilight of the Lecture”. Лекції, вочевидь, залишаться, але змінять свою традиційну форму. Див.: Norm Friesen, “The Lecture as a Transmedial Pedagogical Form: A Historical Analysis”, Educational Researcher 40, no. 3 (2011): 95–102.

Dominik Lukes´, “Putting Lectures in Their Place with Cautious Optimism”, Tech Czech, January 22, 2012.

Clark, “Don’t Lecture Me”.

Claire Cook, інтерв’ю з автором, 13 липня 2013 р. Сьогодні Кук працює в приватному секторі. Див. її окремі дослідження про неоднозначність і навчання: Claire Cook, Noah D. Goodman, and Laura E. Schulz, “Where Science Starts: Spontaneous Experiments in Preschoolers’ Exploratory Play”, Cognition 120, no. 3 (2011): 341–349.

James M. Lang, інтерв’ю з автором, 28 лютого 2013 р. Я також спираюся на працю James M. Lang, “The Benefits of Making It Harder to Learn”, Chronicle of Higher Education, June 3, 2012.

Див. також: Jack McShea, “The Inverted Classroom”, HG2S Training Blog, November 14, 2009; Maureen J. Lage, Glenn J. Platt, and Michael Treglia, “Inverting the Classroom: A Gateway to Creating an Inclusive Learning Environment”, Journal of Economic Education 31, no. 1 (2000): 30–43; Jack McShea, “At a Loss for Words: The Future of the Lecture Might Be in Less Talk”, HG2S Training Blog, July 15, 2011; Jack McShea, “Shut Up and Teach — or — Why Science Says the Lecture Is a Bad Idea”, HG2S Training Blog, January 25, 2012; Holly Epstein Ojalvo and Shannon Doyne, “Five Ways to Flip Your Classroom with the ‘New York Times’ ”, New York Times, December 8, 2011.

Manu Kapur and Katerine Bielaczyc, “Designing for Productive Failure”, Journal of the Learning Sciences 21 (2012): 45–83; Manu Kapur and Nikol Rummel, “Productive Failure in Learning From Generation and Invention Activities”, Instructional Science 40, no. 4 (2012): 645–650. Thanks go to Annie Murphy Paul, “Why Floundering Is Good”, Time, April 25, 2012.

Edward Burger, “Teaching to Fail”, Inside Higher Ed, August 21, 2012; Stephen Spencer Davis, “Star Math Teacher Applies the Power of Failure, Squared”, Globe and Mail (Toronto), August 31, 2012.

Anne Sobel, “How Failure in the Classroom Is More Instructive Than Success”, Chronicle of Higher Education, May 5, 2014. Собель також звертає увагу на дослідження Анджели Дакворт про «витримку», що тлумачиться подібно до сили волі. Я також дійшов висновку, що підкреслення ролі витримки, як і сили волі, помилкове. Див. критику позиції Альфі Кона в: Valerie Strauss, “Ten Concerns About the ‘Let’s Teach Them Grit’ Fad”, Washington Post, April 8, 2014. Як наголошує Кон, цей фреймінг примушує дітей навчатися «чинити опір тому, що вони хотіли б робити зараз, і натомість виконувати те, що їм кажуть». Наполегливість, безперечно, важлива, однак я не переконаний, що наполегливість зумовлена вмінням відкладати задоволення. Навпаки, люди, які досягли багато чого в житті, зробили це, тому що були віддані своїй пристрасті до роботи, і тому, що захоплювалися і поважали інших, які досягли успіху в минулому. Вони любили свою роботу. У дослідженнях, де підкреслено роль сили волі, цю проблему потрактовано інакше, а саме: підкреслено, що для досягнення успіху, окрім самоконтролю, людина повинна мати мету. Див.: с Druckerman, “Learning How to Exert Self-Control”, New York Times, September 12, 2014. Знову ж таки, цей фреймінг справді применшує важливість однієї з форм задоволення (що визначає мету і досягає її) як основної причини, чому люди опираються спокусам. Також див.: Carol Sansone and Dustin B. Thoman, “Interest as the Missing Motivator in Self-Regulation”, European Psychologist 10, no. 3 (2005): 175–186.

Eric Mazur, лист до автора від 25 березня 2013 р. Дякую Ерікові Мазуру за приділений мені час. Цитується за навчальною програмою Мазура із весняного курсу 2011 р. «Фізика 11б». Див. працю Eric Mazur, “Farewell, Lecture?”, Science 323 (2009): 50–51.

Piotr Winkielman, інтерв’ю з автором, 1 листопада 2012 р.; Marieke de Vries et al., “Happiness Cools the Warm Glow of Familiarity: Psychophysiological Evidence That Mood Modulates the Familiarity-Affect Link”, Psychological Science 21, no. 3 (2010): 321–328.

Докладніше про зв’язок збентеження й цікавості див.: Paul J. Silvia, “Confusion and Interest: The Role of Knowledge Emotions in Aesthetic Experience”, Psychology of Aesthetics, Creativity, and the Arts 4, no. 2 (2010): 75–80; Todd B. Kashdan and Paul J. Silvia, “Curiosity and Interest: The Benefits of Thriving on Novelty and Challenge”, in Oxford Handbook of Positive Psychology, ed. Shane J. Lopez and C. R. Snyder (New York: Oxford University Press, 2011); Paul J. Silvia, Exploring the Psychology of Interest (New York: Oxford University Press, 2006); Paul J. Silvia, “Interest: The Curious Emotion”, Current Directions in Psychological Science 17, no. 1 (2008): 57–60. Пол Сільвія в інтерв’ю з автором від 2 липня 2013 р. описував зацікавленість і збентеження як «надзвичайно, надзвичайно близькі речі». Згодом він пояснив свою думку: «Я вважаю, що вони подібні, оскільки їх спричиняє щось нове. Якщо людина відчуває, що не може осмислити складної чи незрозумілої речі, це її бентежить. Перед лицем невідомого людина може перебувати між збентеженням та цікавістю – у тому розумінні, як добре вона може усвідомити чи зрозуміти зміни речей; речі, які бентежать людину, можуть стати цікавими, якщо раптове осяяння дозволить людині “прийняти це”».

Sidney K. D’Mello, інтерв’ю з автором, 2 листопада 2012 р. Див. також: Sidney K. D’Mello and Arthur C. Graesser, “Confusion”, in International Handbook of Emotions in Education, ed. Reinhard Pekrun and Lisa Linnenbrink-Garcia (New York: Routledge, 2014), 289–310; Sidney K. D’Mello et al., “Confusion Can Be Beneficial for Learning”, Learning and Instruction 29 (2014): 153–170. За те, що вона привернула мою увагу до праці Д’Мелло, я вдячний Енні Мерфі Пол: Annie Murphy Paul, “What Do Emotions Have to Do with Learning?”, MindShift, July 6, 2012. Більше про емоції в навчанні див.: Paul A. Schutz and Reinhard Pekrun, “Introduction to Emotion in Education”, in Emotion in Education, ed. Paul A. Schutz and Reinhard Pekrun (Waltham, MA: Academic Press, 2007): 3–4.

Christopher G. Myers, Bradley R. Staats, and Francesca Gino, “ ‘My Bad!’ How Internal Attribution and Ambiguity of Responsibility Affect Learning from Failure”, Working Paper 14-104, Harvard Business School, Boston, April 18, 2014.

Christopher Myers, електронний лист до автора від 23 вересня 2014 р.

Майєрз, Стаатс і Джіно характеризують цю схильність помилятися після успішного виконання іншого завдання як «маргінально важливий негативний ефект». У дослідженні розмір вибірки був невеликий і p < .10, однак я навів ці результати, оскільки вони відображають те, що Сім Сіткін, Джіно і Пізано виявили під час іншого дослідження.

Gary Pisano, інтерв’ю з автором, 31 жовтня 2014 р.

Christopher Myers, інтерв’ю з автором, 23 вересня 2014 р.

Lawrence A. Pervin and Oliver P. John, eds., Handbook of Personality: Theory and Research, 2nd ed. (New York: Guilford Press, 1999): 607.

Sim B. Sitkin, “Learning Through Failure: The Strategy of Small Losses”, in Organizational Learning, ed. Michael D. Cohen and Lee S. Sproull (Thousand Oaks, CA: Sage, 1995): 549.

The Pixar Story, directed by Leslie Iwerks (2007; Burbank, CA: Walt Disney Pictures, 2008), iTunes.

Ed Catmull, “How Pixar Fosters Collective Creativity”, Harvard Business Review, September 2008; Gino and Pisano, “Why Leaders Don’t Learn from Success”.

Ed Catmull, with Amy Wallace, Creativity, Inc.: Overcoming the Unseen Forces That Stand in the Way of True Inspiration (New York: Random House, 2014): 170–174.

«The Pixar Story», режисер – Leslie Iwerks.

Imre Lakatos and Alan Musgrave, eds., Criticism and the Growth of Knowledge (London: Cambridge University Press, 1970).

Tamsin Edwards, “There Is Some Uncertainty in Climate Science — and That’s a Good Thing”, Vice News, September 24, 2014.

“How Not to Respond to the X-Files”, Nature 394, no. 6696 (1998): 815.

John Stuart Mill, On Liberty, ed. David Spitz (New York: W. W. Norton, 1975): 21–22.

Я писав про це раніше. Дещо збігається з моєю працею “Why Texting Is the Most Important Information Service in the World”, Atlantic, August 2, 2011. Див. також: Jamie Zimmerman and Jamie Holmes, “The M-Banking Revolution: Why Cell Phones Will Do More for the Developing World Than Laptops Ever Could”, Foreign Policy, August 27, 2010. Див. першоджерело історії про Філіппіни: Paul van der Boor, Pedro Oliveira, and Francisco M. Veloso, “Users as Innovators in Developing Countries: The Global Sources of Innovation and Diffusion in Mobile Banking Services”, Research Policy 43, no. 9 (2014): 1594-1607. Більше про «M-PESA» див.: “Is It a Phone, Is It a Bank?”, Economist, March 30, 2013.

Simon Batchelor, “Changing the Financial Landscape of Africa: An Unusual Story of Evidence-Informed Innovation, International Policy Influence and Private Sector Engagement”, IDS Bulletin 43, no. 5 (2012): 84–90.

Chad Bray and Reuben Kyama, “Tap to Pay (Not So Much in the U.S.)”, New York Times (Dealbook), April 1, 2014.

“Why Does Kenya Lead the World in Mobile Money?”, Economist, May 27, 2013.

Див., напр.: Sokari Ekine, ed., SMS Uprising: Mobile Activism in Africa (Cape Town: Pambazuka Press, 2010). Не в усіх сервісах «мобільних грошей» використовуються SMS-технології.

Tomi Ahonen, “What’s Happenin’ in Mobile Marketing?”, Communities Dominate Brands (блог однойменної книги), with Alan Moore, May 6, 2011.

Karl Whitfield, “17 Incredible Facts About Mobile Messaging That You Should Know”, Portio Research (блог), August 9, 2013; Trevor Knoblich, “5 Reasons SMS Is Here to Stay”, Idea Lab (блог), PBS, January 14, 2013.

Emmanuel C. Lallana “SMS, Business, and Government in the Philippines”, 2006; Tony Dwi Susanto and Robert Goodwin, “Factors Influencing Citizen Adoption of SMS-Based E-Government Services”, Electronic Journal of e-Government 8, no. 1 (2010): 55–71. Про програми в інших країнах див.: Tony Dwi Susanto and Robert Goodwin, “User Acceptance of SMS-Based E-Government Services: Differences Between Adopters and Non-Adopters”, Government Information Quarterly 30 (2013): 486–497. Про попередження про повені див.: Saysoth Keoduangsine, Robert Goodwin, and Paul Gardner-Stephen, “A Study of an SMS-Based Flood Warning System for Flood Risk Areas in Laos”, International Journal of Future Computer and Communication 3, no. 3 (2014): 182–186. Про автомати поповнення мобільних рахунків див.: Ekine, SMS Uprising. Програма, за якою страхують врожай у Кенії, називається «Kilimo Salama».

van der Boor, Oliveira, and Veloso, “Users as Innovators in Developing Countries”.

Anthony J. McCaffrey, Innovation Relies on the Obscure: A Key to Overcoming the Classic Problem of Functional Fixedness”, Psychological Science 23, no. 3 (2012): 215–218. Працю МакКеффрі буде розглянуто в цьому розділі нижче.

Докладніше про Белла, Ґрея і телеграф див.: David A. Hounshell, “Elisha Gray and the Telephone: On the Disadvantages of Being an Expert”, Technology and Culture 16, no. 2 (1975): 133–161; W. Bernard Carlson, “Entrepreneurship in the Early Development of the Telephone: How Did William Orton and Gardiner Hubbard Conceptualize This New Technology?”, Business and Economic History 23, no. 2 (1994): 161–192; Paul Starr, The Creation of the Media: Political Origins of Modern Communications (New York: Basic Books, 2004); Stephen B. Adams and Orville R. Butler, Manufacturing the Future: A History of Western Electric (New York: Cambridge University Press, 1999); Michael E. Gorman and W. Bernard Carlson, “Interpretation Invention as a Cognitive Process: The Case of Alexander Graham Bell, Thomas Edison, and the Telephone”, Science, Technology, & Human Values 15, no. 2 (1990): 131–164; Tom Standage, The Victorian Internet: The Remarkable Story of the Telegraph and the Nineteenth Century’s On-Line Pioneers (New York: Bloomsbury USA, 2009); Robert V. Bruce, Bell: Alexander Graham Bell and the Conquest of Solitude (Ithaca, NY: Cornell University Press, 1990); Tim Wu, The Master Switch: The Rise and Fall of Information Empires (New York: Knopf, 2010); George B. Prescott, History, Theory, and Practice of the Electric Telegraph (Boston: Ticknor and Fields, 1860); Ithiel de Sola Pool, ed., The Social Impact of the Telephone (Cambridge, MA: MIT Press, 1977). У праці Ithiel de Sola Pool et al., “Foresight and Hindsight: The Case of the Telephone”, in The Social Impact of the Telephone, 146, помилку Ґрея порівняно з тією, що зробив Едісон: «Даніель Бурстін стверджує, що Томас Едісон так само помилився із фонографом: він винайшов його як ретранслятор, бо був переконаний, що мало хто зможе дозволити собі власний телефон. На його думку, установи (наприклад, телеграф) використовуватимуть його для того, щоб записувати усні повідомлення, а тоді транслюватимуть їх через телефон на рекордер в іншій установі, де адресат зможе його почути. Почасти через цю помилку Едісон витратив ще п’ятнадцять років, щоб зрозуміти, що фонограф може мати розважальну функцію». Більше про це див. у: Daniel Boorstin, The Americans: The Democratic Experience (New York: Random House, 1937): 145.

Margaret Drabble, The Pattern in the Carpet: A Personal History with Jigsaws (New York: Houghton Mifflin Harcourt, 2009): 111; Anne D. Williams, The Jigsaw Puzzle: Piecing Together a History (New York: Berkley Books, 2004): 111.

Про візуалізацію «канонічного представлення чашки і блюдця» див.: Robert L. Solso, The Psychology of Art and the Evolution of the Conscious Brain (Cambridge, MA: MIT Press, 2003): 241.

Gertrude Stein, Picasso (Mineola, NY: Dover, 1984): 17.

Friedrich Nietzsche, Beyond Good and Evil: Prelude to a Philosophy of the Future, trans. Walter Kaufmann (New York: Vintage Books, 2010).

Eleanor Rosch et al., “Basic Objects in Natural Categories”, Cognitive Psychology 8 (1976): 382.

Patricia K. Kuhl, “Human Adults and Human Infants Show a ‘Perceptual Magnet Effect’ for the Prototypes of Speech Categories, Monkeys Do Not”, Perception & Psychophysics 50, no. 2 (1991): 93–107.

Karl Duncker, On Problem-Solving, trans. Lynne S. Lees (Westport, CT: Greenwood Press, 1971): 86–88.

Цією інформацією я завдячую праці: McCaffrey, “Innovation Relies on the Obscure”.

Інформацію про МакКеффрі і його дослідження див. у: Anthony J. McCaffrey and Lee Spector, “Behind Every Innovative Solution Lies an Obscure Feature”, Knowledge Management & E-Learning: An International Journal 4, no. 2 (2012): 146–156; Anthony J. McCaffrey and Lee Spector, “How the Obscure Features Hypothesis Leads to Innovation Assistant Software”, Proceedings of the Second International Conference on Computational Creativity (2011): 120–122; Anthony J. McCaffrey, The Obscure Features Hypothesis for Innovation: One Key to Improving Performance in Insight Problems (Ann Arbor, MI: Proquest, UMI Dissertations Publishing, 2012); Oliver Burkeman, “This Column Will Change Your Life: Creative Thinking”, Guardian (New York), January 11, 2013; McCaffrey, “Innovation Relies on the Obscure”; Anthony J. McCaffrey, “Feeling Stumped? Innovation Software Can Help”, HBR Blog Network, March 18, 2013; Anthony J. McCaffrey, “Why We Can’t See What’s Right in Front of Us”, HBR Blog Network, May 10, 2012; Amy Mayer, “Rethinking Labels Boosts Creativity”, Scientific American, July 23, 2012, Jack Challoner, ed., 1001 Inventions That Changed the World (Hauppauge, NY: Barron’s Educational Series, 2009); Anthony J. McCaffrey, інтерв’ю з автором, початок, 28 травня 2013 р.

“Bergs of Giant Size: Hydrographic Office Says ‘Titanic’ May Have Struck One Rising 400 Feet and Half Mile Long”, Boston Daily Globe, April 18, 1912; “Bodies of Titanic Victims Are at Bottom of the Sea and Are There to Remain”, Atlantic Constitution, April 18, 1912. Ніхто не впевнений у розмірах айсберга, якщо це взагалі був один айсберг. Форма айсберга також має значення для МакКеффрі. Див., напр.: “Says Titanic Hit ‘Growler’: Term Applied by Mariners to Iceberg All but Submerged”, New York Tribune, April 16, 1912.

Anthony J. McCaffrey, інтерв’ю з автором, 28 серпня 2013 р.

Я вдячний Джозефу Шиблі, президентові «Pilgrim Candle», за підтвердження цієї інформації. (Joseph Shibley, інтерв’ю з автором, 10 жовтня 2014 р.).

Bruce, Bell, 333–339. Проблема полягала в тому, що сонячне проміння не могло надходити постійно. Оптико-волоконний зв’язок, що завоював світ у 1980-х роках, може вважатися спадкоємцем винаходів Белла й Тейнера. Див.: Stewart E. Miller, “Lightwaves and Telecommunication: Pulses of Light Transmitted Through Glass Fibers Are Lowering Costs, Increasing Speed and Capacity, and Stimulating New Uses of Telecommunications Systems”, American Scientist 72, no. 1 (1984): 66–71.

Seth Shulman, The Telephone Gambit: Chasing Alexander Graham Bell’s Secret (New York, W. W. Norton, 2008): 19.

Речення, що передують цій цитаті, також інформативні: «Дітям притаманна здатність дивуватися. Вони спрямовують усі зусилля на те, щоб зорієнтуватися в новому світі, постійно осягати нове. Вони збентежені, здивовані, зацікавлені, і саме це зумовлює їхню креативність. Та щойно вони занурюються в навчальний процес, більшість втрачає цікавість до невідомого, вони перестають дивуватися. Вони гадають, що мусять знати все, а бути здивованим чи збентеженим, на їхню думку, означає бути невігласом. Таким чином, для них світ втрачає свою загадковість. Здатність бентежитися є передумовою будь-якої творчості – чи то мистецької, чи то наукової». Erich Fromm, “The Creative Attitude”, in Creativity and Its Cultivation: Addresses Presented at the Interdisciplinary Symposia on Creativity, ed. Harold H. Anderson (New York: Harper & Brothers, 1959): 48.

Paul Israel, Edison: A Life of Invention (New York: John Wily & Sons, 1998): 67.

John Gardner, The Art of Fiction: Notes on Craft for Young Writers (New York: Vintage Books, 1991): 19. Докладніше про окремі наративні структури див.: Blue’s Clues in Malcolm Gladwell, The Tipping Point: How Little Things Can Make a Big Difference (Boston: Little, Brown, 2000).

Tina Rosenberg, “Innovations in Light”, New York Times, February 2, 2012. Про Гаїті див.: Jamie M. Zimmerman and Kristy Bohling, Helping Ti Manman Cheri in Haiti: Offering Mobile Money-Based Government-to-Person Payments in Haiti (Washington, DC: Bankable Frontier Associates, CGAP and UKAID, July 2013).

Я писав про це раніше, коли був політичним аналітиком у «New America Foundation». Див.: Concern Worldwide, “Cash Transfers by Phone in Kenya: Using Mobile Phones, Concern Distributed Cash to Over 3,000 People in the Kerio Valley, Kenya”, відео і повідомлення, режим доступу: www.concern.net/where-we-work/africa/kenya/cash-transfers-by-phone-in-kenya, 4 березня 2015 р. Щодо Найробі див.: Cathy Majtenyi, “Technology Makes Cash Transfers Safer in Kenya”, Voice of America, October 19, 2011.

Початок цього розділу пов’язаний з працею: Amos Elon, Jerusalem: City of Mirrors (Boston: Little, Brown, 1989): 173. Амос – друг моєї родини. Уперше я зустрів його, коли мені було одинадцять, і зростав, постійно захоплюючись ним і його працями. Сумую за ним. Даная Елон, режисерка, про яку я писатиму в цьому розділі, – його донька.

Деякі деталі мого візиту 11 червня 2013 р.

Висотки – це, вочевидь, відносний термін. Я вдячний Sari Kronish, Maya Frankforter і компанії «Bimkom» за те, що пояснили мені про права на забудову в Бейт Сафафа і Єрусалимі загалом. У районах Бейт Сафафа можна будувати споруди не вище шести поверхів. Докладніше див.: www.bimkom.org.

Див.: “New Jerusalem Highway Threatens Arabs’ Homes”, Al Jazeera, March 11, 2013; Joel Greenberg, “In Jerusalem, Road Project Takes Political Turn As It Cuts Through Arab Neighborhood”, Washington Post, April 20, 2013.

Daniel K. Eisenbud, “Beit Safafa Residents Angry Over Highway Set to Divide Village”, Jerusalem Post, January 27, 2014.

Докладній інформації я завдячую Debra Kamin, “In Some Israeli Schools, It’s Arabic in First Period and Hebrew in Second”, Atlantic, April 25, 2013; Kenneth Bandler, “Bilingual Education Strengthens Jewish-Arab Relations”, Jerusalem Post, June 25, 2012; Jodi Rudoren and Isabel Kershner, “After Attacks, Israeli Schools Confront Hate”, New York Times, August 27, 2012.

Див.: Anatoliy V. Kharkhurin, Multilingualism and Creativity (Buffalo, NY: Multilingual Matters, 2012); Mark Leikin, “The Effects of Bilingualism on Creativity: Developmental and Educational Perspectives”, International Journal of Bilingualism 17, no. 4 (2013): 431–447; Lina Ricciardelli, “Bilingualism and Cognitive Development in Relation to Threshold Theory”, Journal of Psycholinguistic Research 21, no. 4 (1992): 301–315.

Lina A. Ricciardelli, “Creativity and Bilingualism”, Journal of Creative Behavior 26, no. 4 (1992): 242–254.

Деякі відомості про творчість і мультикультуралізм узято із: Dean Keith Simonton, електронне листування від 9 липня 2013 р.; Dean Keith Simonton, “Foreign Influence and National Achievement”, Journal of Personality and Social Psychology 72, no. 1 (1997): 86–94; Dean Keith Simonton, Greatness: Who Makes History and Why (New York: Guilford Press, 1994); Dean Keith Simonton, “Sociocultural Context of Individual Creativity: A Transhistorical Time-Series Analysis”, Journal of Personality and Social Psychology 32, no. 6 (1975): 1119–1133; William W. Maddux, Hajo Adam, and Adam Galinsky, “When in Rome... Learn Why the Romans Do What They Do: How Multicultural Learning Experiences Facilitate Creativity”, Personality and Social Psychology Bulletin 36, no. 6 (2010): 731–741. Також див.: Peter Merrotsy, “Tolerance of Ambiguity: A Trait of the Creative Personality?”, Creativity Research Journal 25, no. 2 (2013): 232–237; Rodica Ioana Damian and Dean Keith Simonton, “Diversifying Experiences in the Development of Genius and Their Impact on Creative Cognition”, in The Wiley Handbook of Genius, ed. Dean Keith Simonton (Chichester, UK: John Wiley & Sons, 2014), 376; Simone M. Ritter, “Diversifying Experiences Enhance Cognitive Flexibility”, Journal of Experimental Social Psychology 48, no. 4 (2012): 961–964.

Mildred George Goertzel, Victor Goertzel, and Ted George Goertzel, 300 Eminent Personalities: A Psychosocial Analysis of the Famous (San Francisco: Jossey-Bass, 1978). Також див.: Victor Goertzel and Mildred G. Goertzel, Cradles of Eminence: A Provocative Study of the Childhoods of over 400 Famous Twentieth-Century Men and Women (Boston: Little, Brown, 1962).

Damian and Simonton, “Diversifying Experiences in the Development of Genius”, 380. Відсоток патентів США також наведено за цим джерелом.

William W. Maddux and Adam D. Galinsky, “Cultural Borders and Mental Barriers: The Relationship Between Living Abroad and Creativity”, Journal of Personality and Social Psychology 95, no. 5 (2009): 1047–1061.

Jerome Bruner, Acts of Meaning (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1990), 34; Jerome Bruner, інтерв’ю з автором, 11 лютого 2013 р.

У дослідженні ставлення до неоднозначності представників різних культур було проведено неймовірну роботу. Американська культура відома своєю прямолінійністю, тоді як інші віддають перевагу неоднозначності. Однак навіть відання переваги неоднозначності, зрештою, може спрацьовувати як принцип усунення неоднозначності. Відання переваги неоднозначності, власне, може презентувати форму завершеності: у такий спосіб хтось може вирішити нічого не вирішувати. Див.: Arie W. Kruglanski, The Psychology of Closed Mindedness (New York: Psychology Press, 2004): 8.

Ellen Bialystok, інтерв’ю з автором, 13 квітня 2012 р.; Ellen Bialystok, Bilingualism in Development: Language, Literacy, & Cognition (Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2001); Ellen Bialystok, “Reshaping the Mind: The Benefits of Bilingualism”, Canadian Journal of Experimental Psychology 65, no. 4 (2011): 229–235; Ellen Bialystok and Xiaoji Feng, “Language Proficiency and Executive Control in Proactive Interference: Evidence from Monolingual and Bilingual Children and Adults”, Brain & Language 109, no. 2–3 (2009): 93–100; Ellen Bialystok, “Metalinguistic Aspects of Bilingual Processing”, Annual Review of Applied Linguistics 21 (2001): 169–182; Ellen Bialystok, “Levels of Bilingualism and Levels of Linguistic Awareness”, Developmental Psychology 24, no. 4 (1988): 560–567; Ellen Bialystok, Fergus I. M. Craik, and Gigi Luk, “Bilingualism: Consequences for Mind and Brain”, Trends in Cognitive Science 16, no. 4 (2012): 240–250; Ellen Bialystok and Michelle M. Martin, “Attention and Inhibition in Bilingual Children: Evidence from the Dimensional Change Card Sort Task”, Developmental Science 7, no. 3 (2004): 325–329; Albert Costa et al., “On the Bilingual Advantage in Conflict Processing: Now You See It, Now You Don’t”, Cognition 113, no. 2 (2009): 135–149; Karen Emmorey et al., “The Source of Enhanced Cognitive Control in Bilinguals: Evidence from Bimodal Bilinguals”, Psychological Science 19, no. 12 (2008): 1201–1206; Nu´ria Sebastia´n-Galle´s, “A Bilingual Advantage in Visual Language Discrimination in Infancy”, Psychological Science 23, no. 8 (2012): 994–999; Ellen Bialystok, “Bilingualism: The Good, the Bad, and the Indifferent”, Bilingualism: Language and Cognition 12, no. 1 (2009): 3–11; Ellen Bialystok and Mythili Viswanathan, “Components of Executive Control with Advantages for Bilingual Children in Two Cultures”, Cognition 112, no. 3 (2009): 494–500.

Ellen Bialystok, Gigi Luk, and Fergus Craik, “Cognitive Control and Lexical Access in Younger and Older Bilinguals”, Journal of Experimental Psychology: Learning, Memory, and Cognition 34, no. 4 (2008): 859–873. Мальґожата Коссовська та її колеги (Malgorzata Kossowska et al., “Individual Differences in Epistemic Motivation and Brain Conflict Monitoring Activity”) встановили, що індивіди з високою потребою в завершеності гірше виконали тест Струпа. Додатково про різне застосування тесту Струпа див.: Colin M. MacLeod, “Half a Century of Research on the Stroop Effect: An Integrative Review”, Psychological Bulletin 109, no. 2 (1991): 163–203. Першоджерело, на яке я тут посилаюся, – праця J. Ridley Stroop, “Studies of Interference in Serial Verbal Reactions”, Journal of Experimental Psychology 18, no. 6 (1935): 634–662 (експеримент 2).

Подано за працею Wayne Chase, How Music Really Works: The Essential Handbook for Songwriters, Performers, and Music Students, 2nd edition (Vancouver, Canada: Roedy Black Publishing, 2006).

Roy F. Baumeister and John Tierney, Willpower: Rediscovering the Greatest Human Strength (New York: Penguin, 2011): 29.

A´gnes Melinda Kova´cs and Jacques Mehler, “Cognitive Gains in 7-Month-Old Bilingual Infants”, Proceedings of the National Academy of Sciences 106, no. 16 (2009): 6556–6560. Я також завдячую праці: Yudhijit Bhattacharjee, “Why Bilinguals Are Smarter”, New York Times, March 17, 2012.

Tamar Gollan, “Degree of Bilingualism Predicts Age of Diagnosis of Alzheimer’s Disease in Low-Education but Not in Highly Educated Hispanics”, Neuropsychologia 49, no. 14 (2011): 3826–3830. Також див.: Fergus I. M. Craik, Ellen Bialystok, and Morris Freedman, “Delaying the Onset of Alzheimer Disease: Bilingualism as a Form of Cognitive Reserve”, Neurology 75, no. 19 (2010): 1726–1729.

Bernhard Hommel et al., “Bilingualism and Creativity: Benefits in Convergence Come with Losses in Divergent Thinking”, Frontiers in Psychology 2, no. 273 (2011): 1–5; European Commission, Study on the Contribution of Multilingualism to Creativity (Brussels: Directorate General Education and Culture, July 16, 2009), annex 2, compendium part 2 (Inventory).

Випадок 2 у праці Ellen Bialystok and Dana Shapero, “Ambiguous Benefits: The Effect of Bilingualism on Reversing Ambiguous Figures”, Developmental Science 8, no. 6 (2005): 595–604.

Sandra Ben-Zeev, “The Influence of Bilingualism on Cognitive Strategy and Cognitive Development”, Child Development 48, no. 3 (1977): 1009–1018.

Ellen Bialystok, “Metalinguistic Dimensions of Bilingual Language Proficiency”, in Language Processing in Bilingual Children, ed. Ellen Bialystok (Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1991): 136.

Dean Keith Simonton, “Bilingualism and Creativity”, in An Introduction to Bilingualism: Principles and Processes, ed. Jeanette Altarriba and Roberto R. Heredia (New York: Lawrence Erlbaum, 2008).

Faye Carney, ed., French-English English-French Dictionary, unabridged ed. (Paris: Larousse-Bordas, 1998).

Colin Baker, Foundations of Bilingual Education and Bilingualism, 5th ed. (Buffalo, NY: Multilingual Matters, 2011): 149.

Yaffa Shira Grossberg, інтерв’ю з автором, 11 червня 2013 р.

Danae Elon, інтерв’ю з автором у Єрусалимі, 11 червня 2013 р. Додаткову інформацію див.: Alissa Simon, огляд «Partly Privati», документальної стрічки Данаї Елон, Variety, May 10, 2009; Dave Itzkoff, “Tribeca Film Festival Names Prizewinner”, New York Times, May 1, 2009; й інші огляди: Danae Elon, Another Road Home (2004), documentary film: Steven Rea, “A Jew’s Search for Her Former Arab Caregiver”, Philadelphia Inquirer, June 10, 2005; Gary Arnold, “Elon’s ‘Road Home’ a Union of Divides”, Washington Times, May 19, 2005; Ann Hornaday, “An Israeli Woman’s Search for Peace,” Washington Post, May 13, 2005; Anemona Hartocollis, “From Jerusalem to Paterson”, New York Times, April 24, 2005; Ronnie Scheib, “Another Road Home”, Variety, June 7–13, 2004; Jeannette Catsoulis, “The Personal and Political Mix on a Journey to the Past”, New York Times, April 29, 2005. Також див.: A. O. Scott, “A Chaotic Galaxy of Films, Unknowns and Noble Goals”, New York Times, April 30, 2004; Michael Liss, “Danae Elon: The Heeb Interview”, Heeb Magazine, April 29, 2009.

Див.: Hand in Hand, “Hand in Hand Students Attacked on Public Bus”, E-Newsletter, winter 2013; Shuli Dichter, “We Are All the Other”, Jewish Week, February 26, 2013.

Sally Abrams, “Traveling ‘Hand in Hand’ Toward a Better Future”, MinnPost, February 29, 2012.

Див., напр.: Ilan Lior, “Separate but Equal? Superland Amusement Park to Reconsider Arab-Jewish Segregation Policy”, Haaretz, May 30, 2013.

“Jerusalem Bilingual Hebrew-Arabic School Ablaze in Suspected Hate Crime”, Jerusalem Post, November 29, 2014.

Arne Roets and Alain Van Hiel, “Allport’s Prejudiced Personality Today: Need for Closure as the Motivated Cognitive Basis of Prejudice”, Current Directions in Psychological Science 20, no. 6 (2011): 349–354; Gordon W. Allport, The Nature of Prejudice, 25th Anniversary Edition (New York: Basic Books, 1979). Див. також: Michael R. Smith and Randall A. Gordon, “Personal Need for Structure and Attitudes Toward Homosexuality”, Journal of Social Psychology 138, no. 1 (1998): 83–87; Melody Manchi Chao, Zhi-Xue Zhang, and Chi-yui Chiu, “Adherence to Perceived Norms Across Cultural Boundaries: The Role of Need for Cognitive Closure and Ingroup Identification”, Group Processes & Intergroup Relations 13, no. 1 (2009): 69–89. Цю ж основну ідею можна також знайти в: Mark Rubin, Stefania Paolini, and Richard J. Crisp, “A Processing Fluency Explanation of Bias Against Migrants”, Journal of Experimental Social Psychology 46, no. 1 (2010): 21–28; Bertram Gawronski et al., “Cognitive Consistency in Prejudice-Related Belief Systems”, in Cognitive Consistency: A Fundamental Principle in Social Cognition, ed. Bertram Gawronski and Fritz Strack (New York: Guilford Press, 2012). Звичайно, якщо ми рухатимемося назад у часі, як Джек Блок та Джин Блок у праці “An Investigation of the Relationship Between Intolerance of Ambiguity and Ethnocentrism”, Journal of Personality 19, no. 3 (1951): 303–311, то невдовзі сягнемо Френкель-Брунсвік.

Robert Buckhout, “Eyewitness Testimony”, Scientific American 231, no. 6 (1974): 23–31.

Повну цитату вперше наведено в 2012 р. онлайн (www.brainbuffet.com/news/contradiction), і звучить вона так: «У мистецтві, як, мабуть, і взагалі, потрібно зжитися з суперечливістю. Іншими словами, мудрість полягає в тому, щоб уміти якнайкраще висловити дві суперечливі ідеї і просто прислухатися до них. Тож як письменник я і сам ніколи не впевнений, у що я вірю». В електронному листі до мене від 13 липня 2014 р. Джордж Сандерз підтвердив цю думку, висловлену в інтерв’ю.

William Empson, Seven Types of Ambiguity (London: Chatto and Windus, 1949).

John Gardner, On Moral Fiction (New York: Basic Books, 1978): 180.

Mark Twain, The Innocents Abroad, or The New Pilgrim’s Progress (Hartford, CT: American Publishing Co., 1869): 650. Звісно, подорож без занурення в чужу культуру, нічого не змінить. Див.: Brent Crane, “For a More Creative Brain, Travel”, Atlantic, March 31, 2015.

Maja Djikic, Keith Oatley, and Mihnea C. Moldoveanu, “Opening the Closed Mind: The Effect of Exposure to Literature on the Need for Closure”, Creativity Research Journal 25, no. 2 (2013); Maja Djikic and Keith Oatley, “The Art in Fiction: From Indirect Communications to Changes of the Self”, Psychology of Aesthetics, Creativity, and the Arts 8, no. 4 (2014): 498–505; Liz Bury, “Reading Literary Fiction Improves Empathy, Study Finds”, Guardian (Manchester), October 8, 2013; Alison Floor, “Reading Fiction ‘Improves Empathy,’ Study Finds”, Guardian (Manchester), September 7, 2011; Annie Murphy Paul, “Your Brain on Fiction”, New York Times, March 17, 2012. Також доречною в цьому контексті стане праця: Kevin C. Banning, “The Effect of the Case Method on Tolerance for Ambiguity”, Journal of Management Education 27, no. 5 (2003): 556–567.

Roets and Van Hiel, “Allport’s Prejudiced Personality Today”: 352; Kristof Dhont and Alain Van Hiel, “Direct Contact and Authoritarianism as Moderators Between Extended Contact and Reduced Prejudice”, Group Processes & Intergroup Relations 14, no. 2 (2011): 224–237; Gunnar Lemmer and Ulrich Wagner, “Can We Really Reduce Ethnic Prejudice Outside the Lab? A Meta-Analysis of Direct and Indirect Contact Interventions”, European Journal of Social Psychology, у друці. Також див.: Carmit T. Tadmore et al., “Multicultural Experiences Reduce Intergroup Bias Through Epistemic Unfreezing”, Journal of Personality and Social Psychology 103, no. 5 (2012): 750–772; Arnd Florack et al. “How Initial Cross-Group Friendships Prepare for Intercultural Communication: The Importance of Anxiety Reduction and Self-Confidence in Communication”, International Journal of Intercultural Relations 43 (2014): 278–288. Martine Powers, “Does Riding the Commuter Rail Change Attitudes on Immigration?”, Boston Globe, February 25, 2014, що пов’язане з дослідженням Ryan D. Enos, “Causal Effect of Intergroup Contact on Exclusion Attitudes”, Proceedings of the National Academy of Sciences 111, no. 10 (2014): 3699–3704. Gordon Hodson, “Do Ideologically Intolerant People Benefit from Intergroup Contact?”, Current Directions in Psychological Science 20, no. 3 (2011): 154–159; Zvi Bekerman, Ayala Habib, and Nader Shhadi, “Jewish-Palestinian Integrated Education in Israel and Its Potential Influence on National and/or Ethnic Identities and Intergroup Relations”, Journal of Ethnic and Migration Studies 37, no. 3 (2011): 389–405.

Travis Proulx and Michael Inzlicht, “The Five ‘A’s of Meaning Maintenance: Finding Meaning in the Theories of Sense-Making”, Psychological Inquiry 23, no. 4 (2012): 317–335.

“Taking to Court Jewish and Arab Parents Who Just Want Their Kids Educated Together”, editorial, Haaretz, March 10, 2013; або Kashti, “Co-Existence or a Crime? Jewish-Arab Education Earns Parents a Court Date”, Haaretz, March 12, 2013.

Ariel David, “Who Would You Be Allowed to Marry in Israel Today?”, Haaretz, June 3, 2014.

Jordi Quoidbach, Daniel T. Gilbert, and Timothy D. Wilson, “The End of History Illusion”, Science 339 (2013): 96–98. Уперше я звернув на це увагу завдяки Джону Тірні: John Tierney, “Why You Won’t Be the Person You Expect to Be”, New York Times, January 3, 2013.

Jordi Quoidbach, інтерв’ю з автором, 11 липня 2013 р.

Francis Fukuyama, “The End of History?”, National Interest 16 (summer 1989): 3–18; Francis Fukuyama, The End of History and the Last Man (New York: Free Press, 1992). Дещо обережно рекомендую огляд книжки Фукуями, який я згадував і перечитував: Stephen Holmes, “The Scowl of Minerva”, review of The End of History and the Last Man, by Francis Fukuyama, New Republic, March 12, 1992.

Steve Kettmann, “Fukuyama Rethinks End of History”, Wired, April 15, 2002.

Інформацію про поховання Чехова взято із: Donald Rayfield, Chekhov: A Life (New York: Harper Collins, 1997), 595–599; Earnest J. Simmons, Chekhov: A Biography (Chicago: University of Chicago Press, 1962). Також я посилаюся на Maxim Gorky, Alexander Kuprin, and I. A. Bunin, Reminiscences of Anton Chekhov, trans. S. S. Koteliansky and Leonard Woolf (New York: B.W. Huebsch, 1921). Деякі роздуми тут викладені в моїх давніших статтях; див. Jamie Holmes, “President Obama and Remembering Chekhov”, Huffington Post, January 28, 2010. Також Дональд Рейфілд зазначає, що Чехов прокинувся о другій ночі, Саймонз – що о 00:30.

Див.: Richard Pevear, передмова до The Complete Short Novels, by Anton Chekhov, trans. Richard Pevear and Larissa Volokhonsky (New York: Vintage Classics, 2004).

Anton Chekhov, Letters of Anton Chekhov, trans. Michael Henry Heim in collaboration with Simon Karlinsky (London: Bodley Head: 1973): 109, цит. за: Richard Pevear, передмова до Stories by Anton Chekhov, by Anton Chekhov, trans. Richard Pevear and Larissa Volokhonsky (New York: Random House, 2009).

Francine Prose, Reading Like a Writer: A Guide for People Who Love Books and for Those Who Want to Write Them (New York: Harper Collins, 2006). Дещо інший переклад у Anton Chekhov, Letters of Anton Chekhov to His Family and Friends, trans. Constance Garnett (New York: Macmillan, 1920): 89; Chekhov, Letters of Anton Chekhov: 104.

Цитата з Pevear, передмова до «Stories by Anton Chekhov».

Anton Chekhov, The Schoolmaster and Other Stories, trans. Constance Garnett (New York: J. J. Little & Ives, 1921): 47–75.

Anton Chekhov, Selected Stories, trans. Ann Dunnigan (New York: Signet Classic, 2003).

Virginia Woolf, The Essays of Virginia Woolf, vol. 2, 1912–1918, ed. Andrew McNeillie (New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1986): 245.

Paul Engle, “Salt Crystals, Spider Webs, and Words”, Saturday Review, March 16, 1964.

Simmons, Chekhov: A Biography: 140–141.

Один із чоловіків – дядько Єгора. Chekhov, The Complete Short Novels.